Справа № 308/1047/18
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.04.2022 м. Ужгород

Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретаря судових засідань ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , представника потерпілого ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м.Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/1003/20 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_8 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 10.09.2020.
Цим вироком:
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Горбівці Глибокського району Чернівецької області, мешканець АДРЕСА_1 , українець, громадянин України, з середньою спеціальною освітою, одружений, що має на утриманні двох малолітніх дітей, тимчасово не працюючий, не судимий, засуджений:
- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 02 (два) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнений від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 01 (один) рік з покладенням на нього відповідно до ст.76 КК України обов`язків: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання до набрання вироком законної сили залишено без змін.
Цивільний позов ОСОБА_8 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 матеріальну шкоду в розмірі 3734 (три тисячі сімсот тридцять чотири) грн. 77 коп., та моральну шкоду в розмірі 30000 ( тридцять тисяч) грн.
Речовий доказ - уламки скла, упаковані у два спеціальні пакети «Національна поліція України» №№4427013 та 4427012, що зберігаються у камері речових доказів Ужгородського РВП знищено.
Речовий доказ - мікроавтобус моделі «Ford Tranzit», номерний знак НОМЕР_1 (польська реєстрація), що зберігається на майданчику тимчасового тримання транспортних засобів Ужгородського РВП Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області повернуто законному володільцю ОСОБА_6 , скасувавши накладений на нього арешт згідно ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23.11. 2017.
Процесуальні витрати у кримінальному проваджені - вартість проведених експертиз у сумі 2360 (дві тисячі триста шістдесят) грн. стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави.

-2-

Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення за таких обставинах.
21.11.2017 близько 18 год. в с.Минай Ужгородського району Закарпатської області, по вул.Патруса Карпатського, біля будинку №24 ОСОБА_6 , керуючи технічно справним мікроавтобусом моделі «Ford Tranzit», номерний знак НОМЕР_1 (польська реєстрація), в порушення вимог пунктів 12.1, 12.3 Правил дорожнього руху України, заходів до своєчасного застосування екстреного гальмування не вжив та здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_8 , мешканця АДРЕСА_2 , який переходив проїжджу частину дороги, внаслідок чого ОСОБА_8 отримав тілесні ушкодження у вигляді «ВЧМТ. Забій головного мозку середнього ступеню важкості. Пластинчата субдуральна гематома над лівою гемісферою головного мозку в стадії субтотальної резорбції. Лінійний перелом лобної, тім`яної кісток зліва з переходом на основу, які згідно висновку експерта №21 від 23.01.2018 були небезпечними для життя в момент їх спричинення і за цією ознакою відносяться до тяжких тілесних ушкоджень. Вказані тілесні ушкодження найбільш імовірно виникли внаслідок дії тупих предметів по ударному механізму дії, якими могли бути виступаючі частини кузова автомобіля під час ДТП, з послідуючим падінням потерпілого та ударяння об тверде покриття. По давності виникнення вищевказані тілесні ушкодження вкладаються в час ДТП, яка мала місце 21.11.2017.
Згідно висновку автотехнічної експертизи №21 від 22.01.2018, водій мікроавтобуса «Ford Tranzit», номерний знак НОМЕР_1 ОСОБА_6 , мав технічну можливість зупинити керований ним транспортний засіб до місця наїзду на пішохода ОСОБА_8 , шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування з моменту виникнення йому небезпеки для руху. З технічної точки зору причиною виникнення даної ДТП стали дії водія ОСОБА_6 , який з моменту виникнення йому небезпеки для руху не вжив заходів до своєчасного застосування екстреного гальмування.
В апеляційній скарзі потерпілий, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію діянь ОСОБА_6 просить вирок суду в частині звільнення ОСОБА_6 від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України, а також в частині розв`язання цивільного позову скасувати. Ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України покарання в межах санкції статті, за якою його засуджено без застосування ст.75 КК України, а цивільний позов задовольнити в повному обсязі. Вказує на те, що суд першої інстанції не дотримався вимог ст.65 КК України, оскільки належним чином не врахував особу обвинуваченого, обставини скоєного ним кримінального правопорушення, легковажне нехтування обвинуваченим вимогами Правил дорожнього руху України, оскільки ОСОБА_6 , керуючи транспортним засобом скоїв наїзд на потерпілого та наслідки у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень іншому потерпілому, від яких він не оговтався і по теперішній час. Більш того, обвинувачений жодних адекватних заходів по відшкодуванню заподіяної злочином шкоди не вживав, навіть не вибачився перед ним за вчинене, а вину визнав тільки на стадії судових дебатів, усілякими способами зменшуючи свою провину, що свідчить про відсутність єдиної обставини, яка пом`якшує покарання щирого каяття. У зв`язку з наведеним потерпілий вважає, що застосування щодо ОСОБА_6 положень ст.75 КК України є недостатнім для виправлення обвинуваченого, а призначене судом покарання, не відповідає вимогам ст.65 КК України.
Заслухавши доповідь судді про суть вироку, повідомлення про те, ким і в якому обсязі він оскаржений, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які не підтримали апеляційну скаргу, представника потерпілого адвоката ОСОБА_9 , який теж підтримав апеляційну скаргу, промову прокурора про

-3-

безпідставність апеляційної скарги, дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення не підлягає з таких підстав.
Згідно ст.370 КПК України судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Цих вимог закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримано.
Відповідно до ст.404 КПК України вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.
За змістом ч.2 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого або особи, щодо якої вирішувалося питання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру. Якщо розгляд апеляційної скарги дає підстави для прийняття рішення на користь осіб, в інтересах яких апеляційні скарги не надійшли, суд апеляційної інстанції зобов`язаний прийняти таке рішення.
Викладені у вироку висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.2 ст.286 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються перевіреними судом першої інстанції доказами та учасниками кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом у відповідності до ч.1 ст. 404 КПК України не перевіряються.
Доводи потерпілого про невідповідність призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_6 тяжкості злочину та особі обвинуваченого, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, з таких підстав.
Відповідно до положень ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 року) та «Фрізан проти Росії» (рішення від 24.03.2005) Суд зазначав, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

-4-

Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими в постанові Верховного Суду від 22.03.2018 у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 07.11.2018 у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17).
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
У відповідності до вимог ч.3 ст.374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, виконав вимоги ст.65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України, відноситься до категорії тяжких, характеризується необережною формою вини, визнав щире каяття та визнання вини за обставини, що пом`якшують покарання та вказав про відсутність обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який раніше до кримінальної відповідальності не притягався, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні двох неповнолітніх дітей.
За наявності сукупності цих обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим ОСОБА_6 можливо без обмеження його волі, звільнивши його від відбуття основного покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки, передбачені ст.76 цього Кодексу.
При цьому, апеляційний суд не погоджується з доводами потерпілого ОСОБА_11 про відсутність такої обставини, що пом`якшує покарання, як щире каяття, з огляду на небажання обвинуваченого відшкодовувати завдану кримінальним правопорушенням шкоду, з огляду на таке.

-5-

Обвинувачений в судовому засіданні суду апеляційної інстанції просив врахувати, що він щиро розкаявся, не бажав настання таких наслідків, а також зазначив, що заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду повністю відшкодував. Просив це врахувати та вирок залишити без зміни.
Окрім того, представником потерпілого ОСОБА_8 адвокатом ОСОБА_9 до апеляційного суду надано заяву, якою підтверджується факт повного відшкодування обвинуваченим ОСОБА_6 заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди потерпілому та відсутність з цих підстав будь-яких претензій до обвинуваченого.
При прийнятті рішення, колегія суддів враховує те, що зі змісту апеляційної скарги вбачається, що потерпілим не взято до уваги, що призначення покарання (ст.65 КК України) і звільнення від його відбування (ст.75 КК України) це різні інститути кримінального права. В результаті, навівши доводи в апеляційній скарзі про необхідність застосування до обвинуваченого більш суворого покарання, потерпілий поставив питання про призначення ОСОБА_6 покарання у тому ж розмірі й виді, які й визначені ОСОБА_6 оскаржуваним вироком, що свідчить про те, що з правильністю призначених виду і розміру покарання ОСОБА_6 , потерпілий погодився. При цьому, виходячи зі змісту ст.420 КПК України, необхідність застосування більш суворого покарання ( п.2 ч.1) та неправильне звільнення від відбування покарання ( п.4 ч.1) - дві самостійні, непов`язані між собою підстави для скасування вироку суду першої інстанції і ухвалення судом апеляційної інстанції свого вироку.
Інші доводи апеляційної скарги потерпілого про неналежне врахування судом при призначенні покарання обвинуваченому тяжкості кримінального правопорушення, його наслідків, особи обвинуваченого, колегія суддів визнає безпідставними й до уваги не приймає, оскільки усі дані про особу обвинуваченого, тяжкість вчиненого злочину були в повній мірі враховані судом першої інстанції при призначенні покарання й наведені у вироку суду.
Підстав вважати, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 за ч.2 ст.286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк чотири роки з позбавленням права керування транспортними засобами на два роки через м`якість не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, немає. На думку колегії суддів, підстави для призначення ОСОБА_6 більш суворого покарання відсутні.
Відповідно до вимог ст.75 КК України, при вирішенні питання про можливість виправлення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суду належить врахувати не лише тяжкість кримінального правопорушення, особу винного, а й інші обставини, які дають підстави вважати, що виправлення винної особи буде можливим без реального позбавлення волі.
З вироку суду вбачається, що звільняючи обвинуваченого ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання з випробуванням, суд першої інстанції врахував і вказав у мотивувальній частині вироку на всі зазначені в ст. 75 КК України обставини.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 без відбування покарання і звільнення його від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, беручи до уваги тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, обставини кримінального провадження, особу обвинуваченого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, вину визнав, у вчиненому щиро розкаюється, заподіяну кримінальним правопорушенням шкоду повністю відшкодував про, що свідчить ствердна позиція представника потерпілого, який, окрім іншого, просив залишити без змін вирок суду щодо ОСОБА_6 , а апеляційну скаргу без задоволення.

-5-

З огляду на викладене колегія суддів дійшла висновку, що призначене обвинуваченому ОСОБА_6 як основне, так і додаткове покарання є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів і підстав для ухвалення нового вироку в частині призначення покарання обвинуваченому не вбачає.
За таких обставин, на думку колегії суддів, ізоляція ОСОБА_6 від суспільства та поміщення його до установи відбування покарання для відбування покарання у виді позбавлення волі, не є в даному випадку виправданим заходом примусу щодо обвинуваченого.
Перевіривши доводи апеляційної скарги потерпілого про невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, колегія суддів не може з ними погодитися, оскільки вони не дають підстав для висновку про те, що призначене ОСОБА_6 покарання, як за своїм видом, так і розміром, є явно несправедливим через м`якість.
При цьому колегія суддів враховує і практику Європейського суду з прав людини. В справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009, суд зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним. Також у справі «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 суд встановив, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості і не ставити особистий і надмірний тягар для особи.

Не заслуговують на увагу і доводи потерпілого щодо невірного розв`язання судом цивільного позову та необхідності його задоволення в повному обсязі, з таких підстав.
Згідно ч.1 ст.128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Відповідно до положень частини 5 зазначеної статті цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовано, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Згідно з положеннями статті 1166 ЦК України (далі ЦК) майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Частина 1 статті 1167 ЦК України визначає загальні підстави відшкодування моральної шкоди: моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, котра її завдала, за наявності її вини у заподіянні такої шкоди. А відповідно до пункту 2 частини 2 статті 23 цього Кодексу моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.
Як зазначено у ч.3 ст.23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

-7-

Так, в суді першої інстанції потерпілим ОСОБА_8 заявлений цивільний позов про стягнення з ОСОБА_6 на його користь заподіяну йому матеріальну шкоду в розмірі 3734,77 грн., а також моральну шкоду в розмірі 60000 грн.
Вирішуючи вказаний цивільний позов, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого до висновку, що такий в частині стягнення матеріальної шкоди підлягає до задоволення в повному обсязі та стягнув з обвинуваченого на користь потерпілого матеріальну шкоду в розмірі 3734 грн. 77 коп.
Також, суд першої інстанції, визначаючи розмір грошового відшкодування з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 моральної шкоди, в повній мірі врахував глибину та характер пережитих ним душевних страждань, пов`язаних з протиправними діями обвинуваченого, істотністю вимушених змін у його житті, який зазнав тілесних ушкоджень внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, наслідки, що наступили, значне погіршення здоров`я, задовольнив частково заявлені позовні вимоги та стягнув суму морального відшкодування в розмірі 30000 грн.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується й колегія суддів та вважає, що розмір стягнутої моральної шкоди з ОСОБА_6 на користь потерпілого ОСОБА_8 узгоджується з вимогами розумності і справедливості та відповідає характеру правопорушення і глибині душевних страждань потерпілого.
Інші доводи апеляційної скарги вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які б могли стати підставою для скасування чи зміни вироку суду першої інстанції, не встановлено, а тому колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги потерпілого без задоволення.
Керуючись ст.ст.404,405,407,409, 419 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатській області від 10.09.2020 щодо обвинуваченого ОСОБА_12 , - без змін.
На ухвалу Закарпатського апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції

Судді