Справа №760/7922/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
за результатами розгляду клопотання
про скасування арешту майна

08 липня 2022 року слідчий суддя Солом`янського районного суду міста Києва

ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 (посвідчення, витяг з ЄРДР від 08.07.2022),

розглянувши клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 12.06.2018 (справа № 760/15037/18) у кримінальному провадженні № 0000458 від 15.01.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України (далі КК України), а саме: на квартиру АДРЕСА_1 ,

ВСТАНОВИВ:

01.07.2022 до Солом`янського районного суду міста Києва надійшло вказане клопотання, в якому заявник просить постановити ухвалу, якою зняти арешт на квартиру АДРЕСА_1 накладений у межах кримінального провадження № 0000458, внесеним до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.01.2018 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

В обґрунтування клопотання вказано, зокрема, те, що безспірним власником квартири АДРЕСА_2 є заявник, який не є засудженим, підсудним, підозрюваним, потерпілим та навіть свідком, з огляду на це, квартира не може бути доказом по справі.

Зазначається, що квартира по теперішній час знаходиться під арештом хоча слідству не потрібна не використовується як речовий доказ та не підлягає конфіскації.

Заявником наголошується, що квартирою він заволодів законно, придбав у іншого власника, нотаріус перевірив документи по всіх реєстрах зробивши з них витяги та посвідчив договір купівлі-продажу, квартира не є незаконно набутим майном, не є речовими доказом, не може бути предметом спеціальної конфіскації, не може бути предметом конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, не може бути предметом відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної, вигоди, а відтак не може бути арештована відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України.

До клопотання додано витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 13.01.2022 в якому власником квартири АДРЕСА_1 вказано ОСОБА_4 .

Протоколом автоматичного визначення слідчого судді від 04.07.2021 для розгляду зазначеного клопотання визначено слідчого суддю ОСОБА_1 . Фактично матеріали клопотання передано слідчому судді по реєстру 05.07.2022.

У судове засідання, призначене для розгляду клопотання на 08.07.2022 з`явився прокурор. Заявник чи його належним чином уповноважений представник не з`явився. Про дату та часу судового засідання повідомлявся належним чином шляхом телефонограми суду. Про обізнаність з датою судового засідання заявника свідчить зміст клопотання, яке надійшло від нього до суду 07.07.2022, яке за своєю суттю та прохальною частиною фактично відтворює текст клопотання, що є предметом розгляду.

Присутньому учаснику судового провадження оголошувався склад суду та роз`яснювалось право на відвід. Відводів складу суду не заявлено.

Згідно з ч. 4 ст. 107 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України) фіксування судового засідання здійснювалось за допомогою технічних засобів.

Прокурор у судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечував, вказуючи, що з метою забезпечення збереження речових доказів, всебічного, повного й неупередженого розслідування, встановлення всіх обставин, що мають значення для кримінального провадження, є доцільним залишити арешт на вказане нерухоме майно, оскільки потреба в подальшому застосуванні цього заходу не відпала. Навів доводи та надав докази на підтвердження обґрунтованості накладення арешту на спірну квартиру.

Дослідивши матеріали клопотання, заслухавши пояснення прокурора, слідчий суддя вважає за необхідне зазначити наступне.

Відповідно до ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

В ході судового розгляду клопотання встановлено, що Солом`янським управлінням поліції Головного управління Національної поліції в м. Києві здійснюється розслідування кримінального провадження № 0000458 внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 15.01.2018 за фактом того, що квартира АДРЕСА_1 , на праві власності зареєстрована за ОСОБА_5 на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.04.2001, крім того, відповідно до листа Солом`янської районної в місті державної адміністрації та інформації з Реєстру територіальної громади м. Києва, за вказаною адресою з 12.07.2001 зареєстрований ОСОБА_5 , та станом на 02.02.2018р. з реєстрації не знятий.

В ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до інформаційної довідки зі спадкового реєстру спадкова справа після смерті ОСОБА_5 не заводилась, заповіт згідно інформаційної довідки зі Спадкового реєстру відсутній.

Разом з тим, згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна встановлено, що 24.01.2018 приватним нотаріусом ОСОБА_6 , проведено державну реєстрацію права власності на підставі посвідченого ним договору купівлі-продажу № 15 на об`єкт нерухомого майна, а саме квартиру АДРЕСА_1 , за ОСОБА_4 .

Крім того, в ході досудового розслідування встановлено наявність двох правочинів, посвідчених приватним нотаріусом ОСОБА_7 , а саме: договору дарування серія та номер: 500, виданий 07.10.2009р., на бланку ВМО № 520656, щодо об`єкту нерухомості, квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , між сторонами договору ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_8 (обдаровуваний) та договору дарування серія та номер: 500, виданий 07.10.2009р., на бланку ВМО № 520656, щодо об`єкту нерухомості, квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_3 , між сторонами договору ОСОБА_5 (дарувальник) та ОСОБА_9 (обдаровуваний).

Також, в ході досудового розслідування встановлено, що жоден з вказаних договорів, згідно інформації з КП КМР Київське міського бюро технічної не реєструвався, а дана квартира на праві власності зареєстрована за ОСОБА_5 , на підставі договору купівлі-продажу, посвідченого 20.04.2001 року, крім того, відсутні особи, які вступили в спадщину та яким у встановленому законом порядку видано свідоцтво на спадщину.

Тому, постановою від 31.05.2018 прокурора Київської місцевої прокуратури № 9, квартира АДРЕСА_1 , визнана речовим доказом, оскільки є об`єктом кримінально протиправних дій та набута кримінально протиправним шляхом.

Ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 12.06.2018 (справа № 760/15037/18) клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури № 9 ОСОБА_10 про арешт майна задоволено частково: накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 , з метою забезпечення його збереження як речового доказу, заборонивши відчужувати, розпоряджатися та користуватися нею.

При винесенні такої ухвали слідчий суддя дійшов висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на вказане майно, з метою забезпечення збереження речових доказів.

Слід зазначити, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Згідно з ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддями вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання органу досудового розслідування про арешт майна, слідчий суддя, дотримався вказаних вимог законодавства, встановивши належні правові підстави, передбачені ч.ч. 1, 2, 3 ст. 170 КПК України для задоволення клопотання прокурора та накладення арешту на вказане майно, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Наведене свідчить, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси володільця майна, оскільки невжиття даних заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна може призвести до його втрати, перетворення або іншої передачі майна, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити можливість застосування заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Враховуючи вказані обставини, проаналізувавши зазначені в ухвалі слідчого судді від 12.06.2018 правові підстави для арешту майна, з огляду на завдання кримінального провадження, розумність та співрозмірність обмеження права власності в даному конкретному випадку в контексті суспільного інтересу, слідчий суддя вважає, що арешт на вказане майно був накладений обґрунтовано, відповідає принципам пропорційності та «справедливої рівноваги» відповідно до практики ЄСПЛ.

За таких обставин, слідчий суддя вважає, що клопотання ОСОБА_4 наразі задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 94, 98, 131, 132, 170-174, 309, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна накладеного ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 12.06.2018 (справа № 760/15037/18) у кримінальному провадженні № 0000458 від 15.01.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 Кримінального кодексу України, а саме: на квартиру АДРЕСА_1 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1