Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

30 травня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника-адвоката ОСОБА_6 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000031 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року стосовно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с.Самари Ратнівського району Волинської області, громадянина України, неодруженого, непрацюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,
в с т а н о в и л а :

Вироком Ратнівського районного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року ОСОБА_5 визнано винним та засуджено за ч.2 ст.121 Кримінального кодексу України (далі - КК) на сім років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_5 ухвалено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Зараховано ОСОБА_5 в строк відбування покарання період його попереднього ув`язнення з 21 січня 2017 року по 19 листопада 2019 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Судом стягнуто з ОСОБА_5 на користь держави процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 20139,15 грн.

Цим вироком ОСОБА_5 засуджений за те, що він 21 січня 2017 року близько 03 години, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись у належному йому будинку, що на АДРЕСА_2 , після спільного розпивання спиртних напоїв зі знайомим ОСОБА_8 , у ході раптово виниклої на ґрунті побутового конфлікту словесної сварки, усвідомлюючи значення та суспільно-небезпечний характер власних дій, керуючись метою заподіяння шкоди здоров`ю останнього, наніс не менше десяти ударів руками та ногами в голову, тулуб, верхні й нижні кінцівки потерпілого, чим заподіяв ОСОБА_8 середньої тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому кісток носа, легкі тілесні ушкодження у вигляді синців та саден обличчя, верхніх і нижніх кінцівок, а також тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, забою головного мозку, субарахноїдальних крововиливів в обох великих півкулях, субдурального крововиливу в правій тім`яно-потиличній ділянці, крововиливи в м`які тканини голови, в правий скроневий м`яз, синці та садна голови, які за ступенем тяжкості є тяжкими тілесними ушкодженнями, небезпечними для життя в момент спричинення, та в даному випадку викликали смерть потерпілого.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 просить вказаний вирок скасувати та закрити провадження у справі.
На обґрунтування цих вимог зазначив, що між ним і потерпілим справді був конфлікт, а саме коли він зайшов до будинку, то ОСОБА_8 , накинувся на нього з криками «подушу» та збив з ніг. Обвинувачений вказав, що на час цього конфлікту у потерпілого вже були тілесні ушкодження та кров на обличчі, зазначивши, що не мав умислу на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, з яким перебував у хороших стосунках.
На думку обвинуваченого, суд не надав належної оцінкиу його показанням, а його схвильований стан на наступний день після цих подій помилково розцінив як доказ його вини.
Також вказав, що протокол вилучення його речей є недопустимим доказом, адже ця слідча дія була проведена з участю лише одного понятого, а другий прибув на місце вже на підписання протоколу.
Вважає, що судом не було встановлено наявності умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому, вказавши, що після конфлікту він сам викликав потерпілому швидку допомогу.
Обвинувачений зазначив, що при допиті судовий експерт пояснила, що отримані потерпілим тілесні ушкодження могли бути спричинені і при падінні з висоти власного росту як з попереднім прискоренням, так і без такого. Однак, суд відхилив клопотання сторони захисту для повторного виклику в судове засідання цього експерта.
Апелянт покликався на те, що смерть потерпілого від удару в якийсь предмет, що знаходився у кімнаті через поштовх чи удар, нанесений ним, не може кваліфікуватись за ч.2 ст.121 КК, оскільки в його діях відсутня суб`єктивна сторона цього злочину.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_6 на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_4 про законність оскаржуваного вироку та безпідставність апеляційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, сторона захисту заявляла клопотання про виклик для допиту судово-медичного експерта ОСОБА_9 для роз`яснення висновку комісійної судово-медичної експертизи №1 від 16.01.2018. Разом з тим, ні захисник, ні обвинувачений не змогли пояснити як це клопотання кореспондується з приписами ч.3 ст.404 КПК, якою визначені підстави для дослідження/повторного дослідження доказів судом апеляційної інстанції. Окрім того, вони не вказали з яких саме питань, що стосуються достовірності цього висновку, слід допитати експерта. Клопотань про повторне дослідження інших доказів стороною захисту не заявлялось, тому апеляційний суд приймає до уваги докази, безпосередньо досліджені місцевим судом, не надаючи їм іншої оцінки, ніж надав суд.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає правильним та таким, що ґрунтується на обставинах кримінального провадження, встановлених судом першої інстанції, висновок місцевого суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у заподіянні умисних тяжких тілесних ушкоджень, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_8 та кваліфікації його дій за ч.2 ст.121 КК.

Зокрема, згідно з показаннями свідка ОСОБА_10 , наданими ним при допиті у суді першої інстанції, 20 січня 2017 року він разом зі знайомими, у тому числі з потерпілим та обвинуваченим, розпивали спиртні напої у старій хаті останнього, тілесних ушкоджень ніхто не мав. На наступний ранок, зателефонувавши до ОСОБА_5 , обвинувачений запитав чи живий ОСОБА_11 , а на запитання «Чого йому вмирати ?», відповів «Бо я його отоварив» (у розумінні побив). Коли прийшли до старої хати обвинуваченого, то там вони виявили труп

ОСОБА_12 своїх показаннях свідок ОСОБА_13 , який також вживав спиртні напої в старій хаті обвинуваченого, підтвердив, що на наступний ранок ОСОБА_14 був дуже схвильований, а під час телефонної розмови, коли свідок дзвонив до обвинуваченого запитати, чи є спиртне, останній той, що вийшла бійка.

Окрім того, місцевим судом було досліджено висновок судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 №11 від 13.03.2017 та висновок комісійної судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_8 №1 від 16.01.2018. Вказані висновки щодо наявних тілесних ушкоджень у потерпілого та механізму їх спричинення не суперечать один одному. Зокрема, згідно з висновком судово-медичної експертизи №11, виявлені у потерпілого тілесні ушкодження виникли прижиттєво від численних ударних дій тупих твердих предметів із обмеженою контактуючою поверхнею, можливо від ударів кулаками та ногами загальною кількістю не менше десяти, в швидкій послідовності одне за одним та в короткий проміжок часу перед настанням смерті. При цьому, у висновку комісійної судово-медичної експертизи вказано, що тілесні ушкодження, які перебувають у прямому причинно-наслідковому зв`язку зі смертю потерпілого, уторились внаслідок контактів із тупими твердими предметами та внаслідок падіння з висоти власного зросту з попередньо наданим прискоренням. Отже, він не спростовує попередній висновок експертизи, а лише уточнює механізм отриманих тілесних ушкоджень.

Також колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду стосовно відсутності підстав для визнання недопустимим доказом протоколу огляду від 21.01.2017, під час якого були вилучені речі, належні обвинуваченому. Так, місцевим судом було допитано свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які були безпосередніми учасниками проведення даної слідчої дії та є родичами ОСОБА_18 . Ці свідки однозначно ствердили, що саме ці речі, на які в подальшому було накладено арешт та проведено їх експертизу, пакувались та опечатувались слідчим та працівником поліції, а до їх будинку вони прийшли без будь-яких речей, окрім теки-папки для паперів. Тому відсутність одного з понятих при вилученні працівниками поліції речей обвинуваченого, враховуючи встановлені обставини, не є підставою, у розумінні ст.87 КПК, для визнання цих доказів недопустимими.

Окрім того, згідно з роз`ясненнями, які містить п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року №2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки

За змістом ст.24 КК, наявність вини у формі умислу передбачає, що особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала або свідомо припускала їх настання.

Тому, що стосується наявності умислу в обвинуваченого на спричинення потерпілому саме тяжких тілесних ушкоджень, то, як слушно зауважив місцевий суд, кількість нанесених ОСОБА_19 тілесних ушкоджень, їх локалізація, у тому числі у голову потерпілого, свідчить про те, що ОСОБА_5 бажав завдати потерпілому саме такі тілесні ушкодження.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до переконання, що судом першої інстанції при постановленні вказаного вироку дотримано вимог кримінального процесуального закону та закону про кримінальну відповідальність, з належною повнотою досліджено усі обставини кримінального провадження і дано їм належну правову оцінку, а тому підстав для задоволення апеляційних вимог сторони захисту не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Вирок Ратнівського районного суду Волинської області від 17 грудня 2020 року стосовно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена у касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3