Дата документу 22.06.2022 Справа№ 317/3837/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/4/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №317/3837/17Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.389 КК України
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2022 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 травня 2018 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Урицьке Запорізького району Запорізької області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ; АДРЕСА_2

визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.389 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він, будучи засудженим вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 02.06.2017 року до покарання у виді 150 годин громадських, та будучи ознайомлений під підпис з порядком та умовами відбування покарання, відпрацював з 08 вересня 2017 року по 20 вересня 2017 року 12 годин, після чого в період часу з 29 вересня 2017 року по 16 жовтня 2017 року умисно ухилявся від відбування покарання, не пов`язаного із позбавленням волі, а саме ухилявся від відбування покарання у виді громадських робіт без поважних причин, у зв`язку з чим не відпрацював 138 годин громадських робіт.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.2 ст.389 КК, як ухилення засудженого від відбування покарання у виді громадських робіт. Йому призначено покарання у виді 1 року обмеження волі.

На підставі ст.ст.72, 71 КК шляхом приєднання невідбутої частини покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 02.06.2017 року остаточно призначено покарання у виді 1 року 17 днів обмеження волі.

На підставі ст.75 КК звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК.

В апеляційній скарзі прокурор просив вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.389 КК у виді 1 року обмеження волі та на підставі ст.ст.71, 72 КК призначити остаточне покарання у виді 1 року 17 днів обмеження волі. Свої вимоги мотивував тим, що при призначенні покарання судом недостатньо враховано, що ОСОБА_7 раніше притягався до кримінальної відповідальності, а також факт ухилення від відбування покарання, за що обвинуваченого притягнуто до кримінальної відповідальності, а тому, звільнення обвинуваченого від покарання не сприятиме його перевихованню. Крім того, поза увагою суду залишився той факт, що раніше ОСОБА_7 було призначено покарання, яке належить відбувати реально і до якого положення ст.75 КК не застосовуються.

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, який повністю підтримав доводи та вимоги апеляційної скарги та наполягав на її задоволенні; обвинуваченого, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з таких підстав.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

Що стосується доводів прокурора в апеляційній скарзі про неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то вони є слушними з огляду на таке.

Відповідно до вимог ст.65 КК при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Статтею 75 КК визначено, що звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням може бути застосовано в тому разі, коли суд при призначенні покарання, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання.

Отже, ст.75 КК підкреслює важливість такої мети покарання як виправлення засудженого, тобто створення у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки. Одночасно застосування цієї статті закону України про кримінальну відповідальність має також узгоджуватися із загальними засадами призначення покарання, не повинно унеможливлювати досягнення інших цілей покарання та призводити до призначення покарання, яке є явно несправедливим через м`якість.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, відсутність обтяжуючих покарання обставин, та наявність обставини, що пом`якшує покарання щире каяття, дані про особу обвинуваченого, який формально характеризується за місцем проживання.

Водночас зазначене суд першої інстанції розцінив і як обставини, що дають підстави для звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК.

З наведеного вбачається, що підставою для звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням фактично стали ті ж самі обставини, що були враховані судом при ухваленні рішення щодо виду та розміру призначеного покарання. Інших обставин, які би свідчили про можливість застосовування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням та виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства суд першої інстанції не встановив. Зазначене свідчить про те, що рішення суду про застосування до обвинуваченого положень ст.75 КК є немотивованим.

Крім того, суд першої інстанції належним чином не врахував, що обвинувачений офіційно не працевлаштований, суспільно-корисною працею не займається, раніше притягався до кримінальної відповідальності за кримінальне правопорушення проти здоров`я особи. Із призначених йому попереднім вироком 150 годин громадських робіт відбув лише 12 годин, що, на думку колегії суддів, не підтверджує готовності ОСОБА_7 до самокерованої правослухняної поведінки у суспільстві.

Таким чином, навмисно ухиляючись від відбування раніше призначеного йому вироком суду покарання і тим самим вчиняючи новий передбачений ч.2 ст. 389 КК злочин, ОСОБА_7 тим самим переконливо показав, що в такий спосіб його виправлення без реального відбування ним покарання є неможливим.

Крім того, звільняючи ОСОБА_7 від призначеного йому покарання за ч.2 ст. 389 КК із застосуванням положень ст.71 КК, суд одночасно звільнив обвинуваченого й від подальшого відбування ним раніше призначеного покарання у виді громадських робіт, тим самим, ревізувавши попереднє судове рішення щодо способу відбування призначеного покарання, що є неприпустимим.

Отже, висновок суду першої інстанції щодо наявності підстав для застосування до обвинуваченого ст.75 КК є необґрунтованим, оскільки його було зроблено без урахування особливостей правозастосування вказаної норми матеріального права.

Також під час ухвалення рішення про призначення ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції не зазначив мотивів обрання покарання саме у виді обмеження волі за наявності передбаченого санкцією ч.2 ст. 389 КК менш суворого виду покарання у виді арешту. Адже обвинувачений вину визнав повністю, розкаявся у вчиненому кримінальному правопорушенні. Підстав для призначення більш суворого виду покарання не вбачається.

У контексті наведених обставин вирок суду в частині призначеного покарання і звільнення обвинуваченого від його відбування з випробуванням не відповідає вимогам кримінального закону, а тому в цій частині судове рішення підлягає скасуванню з ухваленням нового вироку.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 07 травня 2018 року щодо ОСОБА_7 в цій справі в частині призначеного покарання і звільнення обвинуваченого від його відбування скасувати.

Призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді 3 місяців арешту.

На підставі ст.ст.72, 71 КК України шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Запорізького районного суду Запорізької області від 02.06.2017 року остаточно призначити покарання у виді 3 місяців 10 днів арешту.

Початок строку відбування покарання відраховувати з моменту приведення вироку до фактичного виконання.

В решті вирок суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржений до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4