ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2022 року

м. Київ

справа № 546/177/18

провадження № 51-6200км20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_3.,

суддів ОСОБА_4., ОСОБА_5.,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_6.,

прокурора ОСОБА_7.,

розглянув касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8. на ухвалу Полтавського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року щодо

ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 ), раніше не судимого,

який обвинувачувався у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1

ст. 364, ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі - КК).

Зміст судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Великобагачанського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2020 року ОСОБА_1 засуджено за ч. 1 ст. 366 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 грн, із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій, на строк 1 рік.

На підставі п. 2 ч. 1 ст. 49, ст. 74 КК ОСОБА_1 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Цим же вироком ОСОБА_1 виправдано за ч. 1 ст. 364 КК у зв`язку з недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Цивільний позов прокурора ОСОБА_9. в інтересах Решетилівської міської ради Полтавської області до обвинуваченого ОСОБА_1 задоволено: ухвалено стягнути з ОСОБА_1 на користь Решетилівської міської ради Полтавської області 66 000 грн на відшкодування збитків, завданих кримінальним правопорушенням.

Згідно з вироком ОСОБА_1 визнано винуватим у тому, що він, перебуваючи на посаді селищного голови Решетилівської селищної ради Полтавської області,

15 та 18 вересня 2015 року уклав із ТОВ «Трансбілдінг» в особі директора ОСОБА_2 договори підряду № П/0917/14 та № П/0917/12 про виконання капітального ремонту тротуарів на вул. Леніна та в парку «Перемога» у смт Решетилівка Полтавської області. При цьому відповідно до Порядку здійснення технічного нагляду під час будівництва об`єкта архітектури, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 903, ОСОБА_1 як замовник повинен був укласти договір про здійснення авторського та технічного нагляду. Однак авторського та технічного нагляду, контролю за відповідністю обсягів та якості виконаних робіт за договорами підряду замовник не здійснював, зазначеного договору укладено не було.

Разом з тим ОСОБА_1 , порушуючи вимоги п. 1 ст. 3 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», п. 2.1 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, пунктів 5.1, 5.3 постанови Кабінету Міністрів України від 11 липня 2007 року № 903 «Про авторський та технічний нагляд під час будівництва об`єкта архітектури», перебуваючи в службовому приміщенні Решетилівської селищної ради, яка розташована на вул. Покровській, 14 у смт Решетилівка Полтавської області, 22 вересня 2015 року особисто підписав акт приймання виконаних робіт № 14 на суму 799 129 грн на об`єкті «Капітальний ремонт тротуарів по вул. Леніна в смт Решетилівка Полтавської області», до якого було включено завищені обсяги та вартість виконаних робіт на загальну суму 34 446 грн, а також 25 вересня 2015 року особисто підписав акт приймання виконаних робіт № 12 на суму 400 871 грн на об`єкті «Капітальний ремонт тротуарів парку «Перемога» в смт Решетилівка Полтавської області», до якого було включено завищені обсяги та вартість виконаних робіт на загальну суму 31 554 грн. Після підписання вказаних актів обвинувачений завірив їх печаткою Решетилівської селищної ради.

Згодом ОСОБА_1 22 та 25 вересня 2015 року вчинив службове підроблення шляхом видачі неправдивого документа, а саме надав працівникам бухгалтерії Решетилівської селищної ради вказані акти приймання виконаних робіт

№ 14 та № 12, зміст яких частково не відповідав дійсності. Зазначені акти Решетилівська селищна рада через Управління державної казначейської служби України в Решетилівському районі Полтавської області оплатила в повному обсязі на розрахунковий рахунок ТОВ «Трансбілдінг», що призвело до неправомірного розрахунку з підприємством за виконані роботи.

Унаслідок неправомірних дій ОСОБА_1 державним та громадським інтересам було завдано збитків на загальну суму 66 000 грн.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 21 вересня 2020 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10. в інтересах обвинуваченого ОСОБА_1 задовольнив частково. Вирок місцевого суду в частині задоволення позовних вимог прокурора про стягнення з обвинуваченого завданих його діями збитків на загальну суму 66 000 грн скасував, а цивільний позов прокурора залишив без розгляду.

В іншій частині вирок місцевого суду залишив без зміни.

Верховний Суд постановою від 3 червня 2021 року скасував ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 вересня 2020 року щодо ОСОБА_1 і призначив новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Полтавський апеляційний суд ухвалою від 2 грудня 2021 року вирок Великобагачанського районного суду Полтавської області від 13 квітня 2020 року в частині визнання ОСОБА_1 винуватим за ч. 1 ст. 366 КК скасував та закрив провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі ? КПК) у зв`язку з невстановленням достатніх доказів для доведення винуватості. Цивільний позов прокурора залишив без задоволення.

В іншій частині вирок місцевого суду залишив без зміни.

Вимоги та доводи осіб, які подали касаційні скарги

У касаційній скарзі прокурор, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і направити справу на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Так, прокурор зазначає, що апеляційний суд за власною ініціативою досліджував докази по справі, безпідставно визнав недопустимим доказом довідку ДФІв Полтавській області від 24 червня 2016 року та похідні від неї висновки експертиз. Крім цього, покликається на те, що апеляційний суд без безпосереднього дослідження доказів дав їм іншу оцінку, ніж та, яку дав суд першої інстанції.

Захисник подав заперечення, у якому касаційну скаргу просить залишити без задоволення, а судове рішення ? без зміни. Посилається на те, що сторона обвинувачення не заперечувала про дослідження доказів у суді апеляційної інстанції та приймала активну участь у їх обговоренні. Вказує, що лист Кобеляцької місцевої прокуратури від 15 червня 2016 року № 98-520вих16 стороною обвинувачення не було відкрито.

Позиції учасників судового провадження

Прокурор підтримала касаційну скаргу та просила її задовольнити.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, доводи прокурора, перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі і запереченнях, дослідивши матеріали кримінального провадження, Суд дійшов таких висновків.

Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість під час перегляду судових рішень виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.

За встановлених місцевим і апеляційним судами фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених у судових засіданнях доказів, висновок апеляційного суду про визнання невинуватим ОСОБА_1 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, колегія суддів вважає правильним.

Кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати (п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК).

Відповідно до вимог ст. 417 КПК суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст. 284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок чи ухвалу і закриває кримінальне провадження.

Скасувавши обвинувальний вирок суду першої інстанції та закривши кримінальне провадження щодо ОСОБА_1 , апеляційний суд дотримався зазначених вимог закону.

Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

За приписами ч. 2 ст. 17 КПК ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. За положеннями ч. 4 вказаної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. При цьому суд, як передбачає ч. 6 ст. 22 КПК, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

У справі «Барбера, Мессеге і Джабардо проти Іспанії» від 6 грудня 1988 року Європейський суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляду справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться за вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.

Згідно з вимогами ст. 91 КПК доказуванню у кримінальному провадженні підлягає, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), а також винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування зазначених обставин покладається на слідчого, прокурора та, в установлених КПК випадках, - на потерпілого.

З матеріалів кримінального провадження слідує, що суди зі свого боку забезпечили сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судових засіданнях у рамках кримінального процесуального закону.

Висновок суду щодо ОСОБА_1 за ч. 1 ст. 364 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Під час судового розгляду у встановленому законом порядку апеляційний суд з дотриманням вимог ст. 404 КПК дослідив докази, які впливають на винуватість ОСОБА_1 у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 366 КК, дотримуючись вимог ст. 337 КПК про судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення, навів детальний аналіз доказів і дав належну оцінку із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів ? з точки зору достатності та взаємозв`язку.

При цьому апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку, що сторона обвинувачення не довела наявності у діях ОСОБА_1 прямого умислу.

Так, частиною 1 ст. 366 КК передбачена відповідальність за складання, видачу службовою особою завідомо неправдивих офіційних документів, внесення до офіційних документів завідомо неправдивих відомостей, інше підроблення офіційних документів.

Суб`єктом службового підроблення може бути лише службова особа (як службові особи юридичної особи публічного права, так і службові особи юридичної особи приватного права).

Суб`єктивна сторона службового підроблення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, характеризується лише прямим умислом, бо винний діє завідомо, тобто усвідомлює неправдивий характер тих відомостей, що вносяться ним до офіційних документів, або усвідомлює, що документ, який він видає, повністю чи частково не відповідає дійсності (є неправдивим), а отже, обов`язковою умовою є усвідомлення обвинуваченим неправдивого характеру таких відомостей.

Як убачається з висновків оскаржуваного судового рішення стороною обвинувачення не доведено, що на час підписання актів виконаних робіт ОСОБА_1 був обізнаний, що вартість виконаних робіт є завищеною, навіть за умови доведення цього факту, жоден допустимий письмовий доказ не підтверджує вказаної обставини, що виключає наявність у нього прямого умислу.

Крім цього, колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду про те, що недолучення до матеріалів провадження листа Кобеляцької місцевої прокуратури від 15 червня 2016 року № 98-520вих.16, який слугував підставою проведення ГДФІ ДФІ в Полтавській області перевірки, а також будь-яких інших документів, які б дозволяли перевірити повноваження прокурора у кримінальному провадженні для надання такого доручення ГДФІ ДФІ та відповідні процесуальні підстави для цього, передбачені процесуальним законодавством чи Законом України «Про прокуратуру», не дає можливості визнати довідку за результатами перевірки ДФІ у Полтавській області від 24 червня 2016 року допустимим доказом і вона не може бути покладена в основу обвинувального вироку суду.

Також Суд погоджується з висновками суду, що склад комісії, який проводив таку перевірку, процесуально не закріплено і жодного процесуального документа на підтвердження їхнього процесуального статусу, прокуратура не надала.

З огляду на викладене колегія апеляційного суду прийшла до обґрунтованого висновку, що орган досудового розслідування не довів, що довідку ДФІ в Полтавській області від 24 червня 2016 року отримала уповноважена на це особа чи орган та в передбачений процесуальними нормами спосіб, а тому вказаний доказ не може бути визнаний допустимим та відповідно до ст. 86 КПК не може бути покладений в основу обвинувального вироку суду.

За правилами ст. 36 КПК (у редакції, що діяла на момент на момент пред`явлення обвинувачення) прокурор був позбавлений права призначати ревізії та перевірки у порядку, визначеному законом, на підставі Закону України «Про прокуратуру»

№ 1697-VII від 14 жовтня 2014 року.

Доводи сторони обвинувачення про те, що апеляційний суд, порушуючи вимоги КПК, із власної ініціативи дослідив докази, є необґрунтованими, оскільки суд діяв у межах повноважень, більш того, якщо апеляційний суд вбачає можливість поліпшення становища обвинуваченого в інший спосіб, він повинен завласною ініціативою безпосередньо дослідити необхідні докази, адже до цього спонукають завдання кримінального провадження та необхідність дотримання інших його засад, зокрема верховенства права, презумпції невинуватості й забезпечення доведеності винуватості поза розумним сумнівом.

Інші доводи з приводу переоцінки фактичних обставин та достовірності доказів Суд не бере до уваги, оскільки вони не є предметом касаційного розгляду відповідно до положень ч. 1 ст. 433 КПК.

Перевіряючи матеріали кримінального провадження, суд касаційної інстанції не виявив таких порушень норм матеріального або процесуального права, які би вели до скасування судового рішення, а тому підстав для задоволення касаційної скарги колегія суддів не вбачає.

Керуючись статтями 369, 376, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд

ухвалив:

Ухвалу Полтавського апеляційного суду від 2 грудня 2021 року щодо ОСОБА_1 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора ОСОБА_8. ? без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_11 ОСОБА_4 ОСОБА_5