ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 березня 2022 року м. Полтава

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря
судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7
обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні судове провадження за апеляційними скаргами з доповненнями захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтава від 18 лютого 2022 року, -

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою під час провадження в суді першої інстанції в кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 12 січня 2021 року за №0000020, задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжні заходи у вигляді тримання під вартою до 18 квітня 2022 року обвинуваченим

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, уродженцю с. Кияшки Горішньоплавнівського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_1 , судимому

20 квітня 2017 року Кременчуцьким районним судом Полтавської області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.289 КК України на 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільненому від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку - 2 роки;

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянину України, уродженцю с. Солониця Козельщинського р-ну Полтавської обл., проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , несудимому.

Відмовлено в задоволенні клопотань обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та їх захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжних заходів на більш м`які.

Вирішено питання щодо запобіжних заходів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , судове рішення щодо яких учасниками провадження не оскаржується.

Приймаючи таке рішення щодо ОСОБА_8 і ОСОБА_9 місцевий суд урахував: наявність ризиків, передбачених п.п. 1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме те, що обвинувачені можуть: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , дані про особи останніх, та неможливість інших більш м`яких запобіжних заходів запобігти встановленим вище ризикам.

В апеляційних скаргах з доповненнями захисник ОСОБА_7 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу Октябрського районного суду м. Полтава від 18 лютого 2022 року, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора та застосувати ОСОБА_12 і ОСОБА_8 запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання з носінням електронного засобу контролю та покладенням у разі потреби інших обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України.

Свої вимоги апелянт мотивує тим, що місцевий суд не врахував те, що: прокурором не доведено наявність обставин для продовження строку тримання під вартою ОСОБА_12 і ОСОБА_8 , заявлені в поданих клопотаннях ризики, а пред`явлене обвинувачення не ґрунтується на достатніх доказах; сторона захисту не заявляла клопотання про зміну запобіжних заходів, через це рішення місцевого суду щодо їх розгляду є безпідставним.

При цьому, на думку захисника, цей суд не мотивував рішення щодо невизначення розміру застави обвинуваченим, а також неможливості інших більш м`яких запобіжних заходів забезпечити належну процесуальну поведінку останніх.

Одночасно апелянт посилається на те, що ОСОБА_8 , ОСОБА_9 мають місця реєстрації та проживання, міцні соціальні зв`язки, перебувають на обліку, є військовозобов`язаними та бажають брати участь у обороні України, при цьому, ОСОБА_8 несудимий, зарахований до запасу ЗС України за посадою слюсар, володіє професію «верстатник широкого профілю», ОСОБА_9 має військову спеціалізацію, 3 розряд слюсаря з механоскладальних робіт, є молодшим спеціалістом за спеціальністю «виробництво автомобілів і тракторів», волонтером.

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ заслухала суддю-доповідача, думку обвинувачених та їх захисника, які просили задовольнити апеляційні скарги, міркування прокурора про заперечення щодо скарг, перевірила матеріали судового провадження, обговорила доводи апеляційних скарг з доповненнями та дійшла висновку про відсутність підстав для їх задоволення з огляду на таке.
Відповідно до абз.2 ч.2 ст.392 КПК України ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

Ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Тобто, КПК України не передбачено можливості оскарження в апеляційному порядку ухвали місцевого суду, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, про відмову в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на більш м`який запобіжний захід, через це оскаржувана ухвала в частині відмови в задоволенні клопотань обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_8 та їх захисника ОСОБА_7 про зміну запобіжних заходів на більш м`які, не підлягає перегляду в порядку апеляційної процедури.

Наведене узгоджується з правовою позицією, викладеною в ухвалі Верховного Суду від 14 червня 2021 року у справі №243/2002/21.
Статтею 404 КПК України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.
Як убачається з матеріалів провадження, ухвала Октябрського районного суду м. Полтава від 18 лютого 2022 року щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_11 учасниками провадження не оскаржується, а тому відповідно до ст.404 КПК України у цій частині судове рішення місцевого суду в апеляційному порядку не перевіряється.

Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Постановляючи ухвалу за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, апеляційний суд вирішує питання щодо запобіжного заходу в порядку, передбаченому главою 18 розділу II цього Кодексу.
Так, розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Згідно зі ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:
1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;
2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;
3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;
4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;
5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Окрім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Відовідно ж до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
За змістом кримінального процесуального закону (ст.199 КПК України), розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного і обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, з якими пов`язана можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та умови, за яких таке продовження можливе та виправдане.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що органом досудового розслідування обвинувачуються: ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.3 ст.255-1 КК України в умисному встановленні та поширенні в суспільстві злочинного впливу за відсутності ознак, зазначених у частині п`ятій статті цього кодексу, особою, яка перебуває у статусі суб`єкта підвищеного злочинного впливу; ч.ч. 4, 5 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - в підбурюванні й пособництві у закінченому замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчиненому на замовлення, за попередньою змовою групою осіб; ОСОБА_11 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 15 п.п. 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - в організації закінченого замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчиненому на замовлення, за попередньою змовою групою осіб; ч.1 ст.263 КК України - в незаконному придбанні, носінні, зберіганні та передачі вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу; ОСОБА_9 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - у закінченому замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчиненому на замовлення, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб; ч.2 ст.28 ч.1 ст.263 КК України - у незаконному придбанні, носінні і зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб; ОСОБА_8 - у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 п.п. 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115 КК України - у закінченому замаху на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, вчиненому на замовлення, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб; ч.2 ст.28 ч.1 ст.263 КК України - в незаконному придбанні, носінні і зберіганні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.

Як убачається з оскаржуваної ухвали від 18 лютого 2022 року, суд першої інстанції, продовжуючи строк тримання під вартою обвинувачених, усупереч твердженням апелянта, оцінив у сукупності всі обставини, що враховуються при розгляді клопотання про продовження строку тримання під вартою, як того вимагають приписи ст.ст. 177,183,197, 199 та 331 КПК України.

Під час вирішення клопотань прокурора місцевий суд правильно встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі ОСОБА_9 і ОСОБА_8 можуть: переховуватись від суду, незаконно впливати на потерпілого та свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26 січня 1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, про наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть перешкоджати здійсненню кримінального провадження свідчить і те, що вони обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень у співучасті, зокрема, особливо тяжкого злочину проти життя особи, за який передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічне позбавлення волі.

Колегія суддів також погоджується з висновком суду першої інстанції про існування ризику незаконного впливу ОСОБА_9 , ОСОБА_8 на свідків та потерпілого для зміни їх показань, які ще не допитані судом, що може перешкодити встановленню істини у кримінальному провадженні.
Апеляційний суд зауважує, що на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду шляхом допиту особи у судовому засіданні.
Разом з цим, суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
За таких обставин, ризик впливу на свідків та потерпілого існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при збиранні доказів, а й на стадії судового розгляду.
Судом першої інстанції правильно зазначено, що сам по собі факт неявки в судове засідання потерпілого ОСОБА_13 , який наразі огошений у розшук, не свідчить про відсутність в останнього статусу потерпілого та не виключає і можливість впливу на нього ОСОБА_9 , ОСОБА_8 .
Окрім того, ступінь підготовки обвинувачених до вчинення інкримінованих їм дій відповідно до обвинувального акта, наявність у ОСОБА_9 судимості за вчинення, зокрема, тяжкого злочину, а також те, що ОСОБА_10 , з яким іншими обвинуваченими вчинено злочин за попередньою змовою групою осіб, інкримінується умисне встановлення та поширення в суспільстві злочинного впливу, дає підстави стверджувати про наявність ризику вчинення ОСОБА_9 і ОСОБА_8 іншого кримінального правопорушення.
Розглядаючи питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою місцевий суд також відповідно до ст.178 КПК України врахував тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_9 , ОСОБА_8 у разі визнання їх винуватими в інкримінованих їм злочинах, особи обвинувачених, які мають стійкі соціальні зв`язки з членами сім`ї, на час затримання працевлаштовані не були, відсутність у них самостійного заробітку.

Так, судом першої інстанції на виконання вимог кримінального процесуального закону перевірено можливість застосування ОСОБА_9 , ОСОБА_8 запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, з урахуванням усіх обставин у їх сукупності, та правильно встановлено відсутність об`єктивних даних щодо можливості його застосування.

Колегія суддів ураховує те, що ОСОБА_8 є несудимим, позитивно характеризувався при навчанні в школі, ОСОБА_9 нагороджувався грамотами за участь у спортивних змаганнях у 2014 році, є волонтером (бере участь у організації для дітей заходів, спрямованих на розвиток спорту та охорони довкілля), однак це не спростовує висновки суду першої інстанції про неможливість запобігти ризикам, передбаченим п.п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, у разі незастосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Отже, обставини, які стали підставою для обрання обвинуваченим запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою не змінилися, заявлені ризики станом на день розгляду клопотання не зменшились.

Апеляційний суд вважає законним та обгрунтованим судове рішення суду першої інстанції щодо необхідності продовження строку тримання під вартою обвинувачених, оскільки наявне об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше обмеження прав обвинувачених перебувати на волі.
Таке судове рішення не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, оскільки в справі існують реальні ознаки справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, а також цілком відповідають практиці Європейського Суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Доводи апелянта про можливість більш м`якого запобіжного заходу забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених є непереконливими з огляду на доведеність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, які зі сплином часу не зменшилися. Інший запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою, з урахуванням конкретних обставин провадження, не зможе дієво запобігти ризикам, доведеним прокурором під час розгляду клопотання, та не буде достатнім стримуючим засобом, який здатен забезпечити гарантії належної процесуальної поведінки ОСОБА_9 та ОСОБА_8 , оскільки у будь-якому випадку передбачає перебування останніх на волі.
Пунктами ж 1, 4 ч.4 ст.183 КПК України передбачено, що суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування; щодо злочину, передбаченого статтями 255-255-3 Кримінального кодексу України.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_9 і ОСОБА_8 обвинувачуються, зокрема, в учиненні особливо тяжкого злочину із застосуванням насильства.

З огляду на викладене та враховуючи встановлені судом ризики, передбачені п.п.1,3,5 ч.1 ст. 177 КПК України, які не зменшились, наведені вище обставини, передбачені ст. 178 КПК України, на думку колегії суддів, суд першої інстанції з огляду на положення ч.4 ст.183 КПК України, при постановленні оскаржуваної ухвали щодо ОСОБА_9 , ОСОБА_8 правомірно не визначив розмір застави у даному кримінальному провадженні.
Щодо посилань захисника на те, що пред`явлене обвинувачення не ґрунтується на достатніх доказах, то колегія суддів зауважує, що ці доводи не стосуються процесуальних повноважень суду апеляційної інстанції при апеляційному розгляді ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, оскільки питання про допустимість, належність, достовірність та достатність доказів сторони обвинувачення для визнання особи винуватою чи невинуватою має вирішуватись судом першої інстанції під час судового розгляду кримінального провадження по суті.
Так, питання винуватості чи невинуватості обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, суд першої інстанції вирішить у нарадчій кімнаті під час ухвалення вироку відповідно, а тому на цій стадії процесу, тобто до закінчення судового розгляду, колегія суддів апеляційного суду не може погодитися із обґрунтованістю апеляційних доводів у цій частині.
Разом з тим, з урахуванням наведеного, колегія суддів, не вдаючись у кримінально-правову кваліфікацію інкримінованих обвинуваченим дій, звертає увагу на те, що відповідно до змісту обвинувального акту, всупереч доводам апеляційної скарги, пред`явлене обвинувачення обґрунтоване викладеними в обвинувальному акті фактами та інформацією, які у своїй сукупності здатні переконати пересічного об`єктивного спостерігача у тому, що ОСОБА_9 і ОСОБА_8 можуть бути причетним до вчинення інкримінованих їм злочинів.
Твердження сторони захисту про зміну обвинуваченим запобіжних заходів з підстав того, що вони можуть брати участь у обороні України, є непереконливими. Так, колегія суддів ураховує, що ОСОБА_9 , ОСОБА_8 перебувають на військовому обліку, мають технічні спеціальності за результатами навчання в коледжі та училищі, ОСОБА_8 був працевлаштований учнем токаря з 23 листопада до 24 грудня 2015 року та з 07 квітня до 15 червня 2016 року, поміж тим, обвинувачені на постійній основі не працювали, тобто є відсутнім постійний практичний досвід по здійсненню робіт, пов`язаних з отриманою спеціальністю. Також матеріали провадження не містять і стороною захисту не надано даних, які би підтверджували те, що ОСОБА_9 і ОСОБА_8 проходили військову службу, мають досвід бойових дій, а будь-яких відомостей щодо надходження до установи попереднього ув`язнення чи суду запиту органу, який здійснює оборону України, про доцільність мобілізації обвинувачених - немає. До того ж, висока суспільна небезпека та конкретні обставини інкримінованих ОСОБА_9 , ОСОБА_8 дій по вчиненню особливо тяжкого злочину з трьома кваліфікуючими ознаками та тяжкого злочину, з урахуванням у сукупності даних про особи обвинувачених, якими спільно вчинено кримінально-протиправні дії, свідчать про наявність ризиків вчинення останніми дій по ухиленню від виконання рішень, а також продовження протиправних дій, які створять загрозу суспільству, в умовах воєнного стану, після звільнення їх з установи попереднього ув`язнення з ініційованої захисником підстави.

Істотних порушень вимог КПК України, які би перешкодили чи могли перешкодити місцевому суду постановити законну та обґрунтовану ухвалу, не встановлено.
Отже, апеляційна скарга не підлягає до задоволення.

Керуючись ст.ст.376,405,407,422-1 КПК України, колегія суддів апеляційного суду, -
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги з доповненнями захисника ОСОБА_7 , в інтересах обвинувачених ОСОБА_9 і ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Октябрського районного суду м. Полтава від 18 лютого 2022 року щодо ОСОБА_9 і ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала апеляційного суду є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

СУДДІ :
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4