ПРИМОРСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ОДЕСИ1
УХВАЛА

10 серпня 2022 року м. Одеса

Колегія суддів Приморського районного суду м. Одеси у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5
захисників ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7
розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000105 від 03.02.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.ч.1, 2 ст.156, ч.ч.3, 4, 6 ст.152, ч.4 ст.301 КК України, -
встановила:

В провадженні Приморського районного суду м. Одеси на стадії судового розгляду перебуває кримінальне провадження №0000105 від 03.02.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст. 156, ч.ч.3, 4, 6 ст.152, ч.4 ст.301 КК України.
Захисниками ОСОБА_6 та ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 подані клопотання, в яких захисники просять звернутись до КДК адвокатури Одеської області для притягнення адвоката ОСОБА_9 до дисциплінарної відповідальності, про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.387 КК України відносно захисника ОСОБА_9 , допит в якості свідків ОСОБА_10 , яка є тіткою обвинуваченого та слідчого ОСОБА_11 , допит потерпілих та їх законних представників, про призначення стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_7 .
Клопотання про звернення до КДК адвокатури Одеської області для притягнення адвоката ОСОБА_9 до дисциплінарної відповідальності, захисники обґрунтовують тим, що після укладення договору про надання правової допомоги обвинуваченому, захисникам стало відомо про неналежне здійснення захисту обвинуваченого адвокатом ОСОБА_9 . В обґрунтування клопотання про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.387 КК України відносно адвоката ОСОБА_9 , захисники зазначають, що адвокат ОСОБА_9 під час кримінального провадження розголосила дані досудового розслідування у кримінальному провадженні відносно ОСОБА_7 , зокрема захисник продемонструвала відеозаписи з кримінального провадження, які є доказами, тітці обвинуваченого та іншим особам. Клопотання про допит в якості свідка ОСОБА_10 , захисники обґрунтували тим, що ця особа добре знає обвинуваченого, обізнана з його особистим та повсякденним життям. В клопотанні про допит в якості свідка слідчого, який провадив досудове розслідування, захисники зазначають, що слідчий має бути допитаний з яких причин не поставив перед потерпілими під час їх допиту певні питання, своїми питаннями не усунув протиріччя у показах потерпілих, не зібрав характеризуючи дані відносно потерпілих і не з`ясував обставин інтимного життя потерпілих до знайомства з ОСОБА_7 . Необхідність допиту судом потерпілих та їх законних представників захисники обґрунтовують, що їх покази будуть мати істотне значення в даному кримінальному провадженні. Необхідність призначення комплексної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_7 захист обґрунтовує повідомленням обвинуваченим захисникам про наявність у нього черепно-мозкової травми, а також тим, що проведена під час досудового розслідування експертиза ОСОБА_7 була поверховою і не містить відповідей, які бажає почути захист.
Обвинувачений в судовому засіданні підтримав клопотання, які заявлені його захисниками.
Прокурор в судовому засіданні звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, в обґрунтування якого прокурор зазначив, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу до ОСОБА_7 не зникли та існувати не перестали. При цьому, прокурор заперечував проти задоволення клопотань сторони захисту.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 заперечували проти задоволення клопотання прокурора. При цьому захисник зазначив, що заявлені прокурором в клопотанні ризики є необґрунтованими і недоведеними та просив змінити запобіжний захід обвинуваченому, який не пов`язаний з триманням під вартою, або визначити розмір застави.
Крім того, в провадження колегії суддів суддею Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_12 передане кримінальне провадження №0001223 від 17.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.4 ст.301 КК України, для вирішення питання про об`єднання кримінальних проваджень в одне.
Сторони кримінального провадження заперечували проти об`єднання кримінальних проваджень в одне. При цьому, захисник ОСОБА_6 наголосив, що суддею ОСОБА_12 не виконані приписи кримінального процесуального закону щодо підготовчого провадження, оскільки судом у тому складі не призначено підготовчого судового засідання, не викликані сторони кримінального провадження, не з`ясовані питання, які підлягають з`ясуванню в порядку ст.ст.314, 315 КПК України.
Заслухавши думку учасників судового провадження, суд приходить до наступних висновків.
Розглядаючи клопотання сторони захисту про допит потерпілих та їх законних представників, суд прийшов висновку, що ці клопотання підлягають залишенню без розгляду, з огляду на те, що виходячи з письмових пояснень ОСОБА_7 , які надіслані ним до суду, клопотань захисників, обвинувачений не визнає себе винуватим у скоєнні інкримінованих йому злочинів, у зв`язку з чим суд змінив обсяг та порядок дослідження доказів в даному кримінальному провадженні під час якого будуть допитані й потерпілі, й їх законні представники, а тому додаткове заявлення клопотання про допит цих осіб є зайвим.
Розглядаючи клопотання захисників про звернення до КДК адвокатури Одеської області для притягнення адвоката ОСОБА_9 до дисциплінарної відповідальності та про внесення відомостей до ЄРДР за ознаками злочину, передбаченого ч.1 ст.387 КК України відносно адвоката ОСОБА_9 , суд звертає увагу сторони захисту на таке.
Статтею 59 Конституції України визначено право кожного на професійну правничу допомогу. Забезпечення права на захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого і виправданого у кримінальному провадженні одна з найважливіших державних гарантій захисту прав і свобод людини та громадянина, закріплених ст. 59, ч. 2 ст. 63, п. 5 ч. 3 ст. 129 Конституції України та міжнародними актами, які становлять національне законодавство, щодо прав людини і основоположних свобод (ст. 11 Загальної декларації прав людини; ч. 3 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права; ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Відповідно до ч.1 ст.47 КПК України (далі за текстом КПК) захисник зобов`язаний використовувати засоби захисту, передбачені цим Кодексом та іншими законами України, з метою забезпечення дотримання прав, свобод і законних інтересів підозрюваного, обвинуваченого та з`ясування обставин, які спростовують підозру чи обвинувачення, пом`якшують чи виключають кримінальну відповідальність підозрюваного, обвинуваченого.

При цьому, суд зазначає, що повноваження захисника не припиняються після його участі у судовому засіданні, а тому захисник протягом усього строку надання правової допомоги підзахисному має діяти в інтересах останнього та використовувати всі процесуальні можливості щодо захисту інтересів обвинуваченого.

Ефективним захистом визнається така кримінально-процесуальна діяльність особи, яка зазнає кримінального переслідування, та її захисника, в ході якої шляхом передбачених кримінальним процесуальним законом засобів досягається певний результат, який із потенційно можливих в конкретній ситуації найбільш відповідає законним процесуальним інтересам вищевказаної особи. При аналізі практики ЄСПЛ щодо забезпечення права на ефективний захист виділено дві основні складові цього права це право на ефективну участь у процесі самого обвинуваченого і право на практичну та ефективну юридичну допомогу. За наслідками їх розгляду в контексті практики ЄСПЛ виділено перелік сформульованих Судом стандартів (критеріїв) ефективності здійснення права на захист. Звернуто увагу на проблему заміни адвоката, який неналежним чином здійснює захист обвинуваченого або його захист є явно неефективним. ЄСПЛ неодноразово констатував порушення права на захист у справах, де захисник формально був призначений, проте не здійснював ефективний захист.

Відповідно до ч.1 ст.33 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», адвоката може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності в порядку дисциплінарного провадження з підстав, передбачених цим Законом. Статтею 34 цього Закону визначені підстави для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності. Зокрема, підставою для притягнення адвоката до дисциплінарної відповідальності є вчинення ним дисциплінарного проступку.
Закон України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» не обмежує коло осіб, які можуть подати заяву (скаргу) щодо поведінки адвоката, яка може бути підставою для дисциплінарної відповідальності.
Так само кримінальний процесуальний закон не обмежує коло осіб, які можуть звернутись до відповідних органів із заявою про злочин.
В поданих суду клопотаннях захисники стверджують про неналежну процесуальну поведінку адвоката ОСОБА_9 , про неналежний захист ОСОБА_7 під час досудового розслідування і судового провадження, а також про розголошення нею даних досудового розслідування, про що їм стало відомо після укладення договору про надання правової допомоги ОСОБА_7 та спілкування з ним і його родичами.
Проте, як встановлено судом захисники після встановлення таких обставин не вчинили жодної дії для того щоб повідомити відповідні органи про виявлені ними порушення. Так, захисник ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив про ті факти, про які ідеться в його клопотаннях йому стало відомо приблизно два місяці тому і не зміг надати суду раціонального пояснення чому самостійно не звернувся до КДК адвокатури Одеської області та до правоохоронних органів із заявами про протиправну поведінку адвоката ОСОБА_9 . Незвернення до КДК адвокатури Одеської області захисник обґрунтував лише метою економії коштів на оплату за організаційне забезпечення розгляду заяв (скарг) до кваліфікаційно-дисциплінарних комісій адвокатури.

Таку пасивну поведінку захисників, з урахування того факту, що повноваження захисника не припиняються після його участі у судовому засіданні, а тому захисник протягом усього строку надання правової допомоги підзахисному має діяти в інтересах останнього та використовувати всі процесуальні можливості щодо захисту інтересів обвинуваченого, суд визнає неприпустимою, яка виглядає як ніщо інше як перекладання на суд вчинення дій, які сторона захисту має право вчиняти самостійно.

В водночас суд враховує, що також вправі повідомляти кваліфікаційно-дисциплінарні органи адвокатури про неналежну поведінку адвоката, яка може бути наслідком його дисциплінарну відповідальність, а також повідомляти правоохоронні органи про злочини і підстави для внесення відомостей до ЄРДР. Проте такі дії суд може вчиняти лише коли такі факти та обставини були встановлені судом безпосередньо під час судового провадження.

В даному конкретному випадку, під час судового провадження кримінального провадження відносно ОСОБА_7 судом безпосередньо не було встановлено будь-яких обставин та будь-якої протиправної поведінки адвоката ОСОБА_9 під час здійснення нею захисту обвинуваченого. Судом не було встановлено також обставин, які б свідчили про неналежний або неефективний захист ОСОБА_7 . Так само судом не було встановлено фактів, які б свідчили про некомпетентність адвоката. Суд також не встановлював таких обставин, які б свідчили про розголошення адвокатом даних досудового розслідування. Про такі обставини повідомляють захисники і вони безумовно мають бути перевірені відповідним компетентним органом, але, в даному конкретному випадку не за вказівкою суду, а за повідомленням обізнаних про такі факти осіб.

За наведених обставин, суд не вбачає підстав для задоволення вказаних клопотань захисників.

Не підлягає задоволенню також клопотання захисників про допит в якості свідка ОСОБА_10 , з огляду на те, що заявники належним чином не обґрунтували свого клопотання та не зазначили яке доказове значення в розумінні ст.ст.84, 91 КПК будуть мати покази вказаної особи для вирішення даного кримінального провадження та встановленні істини по справі.
Задоволенню також не підлягає клопотання про допит в якості свідка слідчого, який провадив досудове розслідування, з огляду на таке.

Безпосередність дослідження показань, речей і документів у кримінальному провадження закріплено в якості загальних засад кримінального провадження (п. 16 ч. 1 ст.7 КПК).

Відповідно до ч.1 ст.23 КПК суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно. Відповідно до ч. 2 цієї ж статті, не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом. Суд може прийняти як доказ показання осіб, які не дають їх безпосередньо в судовому засіданні, лише у випадках, передбачених цим Кодексом.

Безпосередність у дослідженні судом показань вбачається в тому, що суд у ході судового розгляду особисто сприймає відомості щодо обставин кримінального провадження, які відомі обвинуваченому, потерпілому, свідкам, експерту та мають значення для цього кримінального провадження. Деталізація засад безпосередності, за змістом КПК, передбачає, безкомпромісну й категоричну заборону використання судом показань особи без їх безпосереднього сприйняття судом. Зокрема, відповідно до ч.4 ст.95 КПК, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

Враховуючи наведене, а також те, що потерпілі, відповідно до визначеного судом порядку дослідження доказів у цьому кримінальному провадженні, будуть допитані судом безпосередньо в судовому засіданні, а їх покази, надані слідчому під час досудового розслідування, в силу положень ч.5 ст.94 КПК, не мають для суду будь-якого доказового значення, то суд прийшов висновку, що доводи клопотання захисників про допит слідчого про те з яких причин слідчий не поставив перед потерпілими під час їх допиту ті чи інші питання, не зібрав характеризуючи дані відносно потерпілих і не з`ясував обставин інтимного життя потерпілих до знайомства з ОСОБА_7 , є неспроможними та позбавлені будь-яких правових підстав.

При цьому суд вважає за необхідне звернути увагу сторони захисту, що вона у відповідності до загальних засад кримінального провадження, зокрема такої засади як змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості (п.15 ч.1 ст.7 КПК) та положень ст.22 КПК, вправі самостійно збирати докази, у тому числі характеризуючи дані, а суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Розглядаючи клопотання сторони захисту про призначення у справі стаціонарної комплексної судової психолого-психіатричної експертизи обвинуваченого ОСОБА_7 , суд виходить з наступного.
Так, відповідно до ч.1 ст.332 КПК під час судового розгляду суд за клопотанням сторін кримінального провадження або потерпілого за наявності підстав, передбачених статтею 242 цього Кодексу, має право своєю ухвалою доручити проведення експертизи експертній установі, експерту або експертам.
За змістом статті 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» в Україні діє презумпція осудності особи, оскільки відповідно до вказаної норми кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Відповідно до ч.1 ст.242 КПК України експертиза проводиться експертною установою, експертом або експертами, яких залучають сторони кримінального провадження або слідчий суддя за клопотанням сторони захисту у випадках та порядку, передбачених статтею 244 цього Кодексу, якщо для з`ясування обставин, що мають значення для кримінального провадження, необхідні спеціальні знання.
Згідно ч.2 ст.242 КПК проведення експертизи є обов`язковим для визначення психічного стану обвинуваченого, за наявності відомостей, які викликають сумнів щодо його осудності, обмеженої осудності.
Ознаками такої поведінки можуть бути невмотивовані, неадекватні чи неконтрольовані дії особи в момент вчинення протиправного діяння або в процесі провадження у справі, а так само при укладенні цивільно-правової угоди. Судово-психіатрична експертиза обов`язково призначається: для визначення психічного стану обвинуваченого за наявності у справі даних, які викликають сумнів щодо його осудності; щодо особи, яка у зв`язку зі своїми психічними вадами не здатна правильно сприймати обставини, що мають значення для справи, і давати показання про них.
Під час розгляду клопотання про направлення обвинуваченого на психолого-психіатричну експертизу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність обґрунтованих сумнівів щодо осудності або обмеженої осудності обвинуваченого.
Відповідно до п.1.2.14 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, згідно з процесуальним законодавством України експертами виконуються первинні, додаткові, повторні, комісійні та комплексні експертизи.
Первинною є експертиза, коли об`єкт досліджується вперше.
Повторною є експертиза, під час проведення якої досліджуються ті самі об`єкти і вирішуються ті самі питання, що й при проведенні первинної (попередніх) експертизи (експертиз).

Комплексною є експертиза, що проводиться із застосуванням спеціальних знань різних галузей науки, техніки або інших спеціальних знань (різних напрямів у межах однієї галузі знань) для вирішення одного спільного (інтеграційного) завдання (питання). До проведення таких експертиз у разі потреби залучаються як експерти експертних установ, так і фахівці установ та служб (підрозділів) інших центральних органів виконавчої влади або інші фахівці, що не працюють у державних спеціалізованих експертних установах.

Відповідно до п. 11 Постанови Пленуму Верховного суду України № 8 від 30.05.1997 року «Про судову експертизу в кримінальних і цивільних справах», повторна експертиза призначається, коли є сумніви у правильності висновку експерта, пов`язані з його недостатньою обґрунтованістю чи з тим, що він суперечить іншим матеріалам справи, а також за наявності істотного порушення процесуальних норм, які регламентують порядок призначення і проведення експертизи. В ухвалі про призначення повторної експертизи зазначаються обставини, які викликають сумніви у правильності попереднього висновку експерта.
В судовому засіданні прокурор пояснив, що на стадії досудового розслідування даного кримінального провадження було проведено судову експертизу психічного стану ОСОБА_7 . Сторона захисту цього факту не заперечувала. Обвинувачений пояснив суду, що будь-якими психічними хворобами не страждав та не страждає, у лікаря психіатра на обліку не перебував та ніколи до такого лікаря не звертався. Все, що відбувається у суді він розуміє. Поведінка обвинуваченого в судових засіданнях не викликає у суду жодних сумніві у його осудності.
Клопотання сторони захисту ґрунтується лише на тому, що обвинувачений під час життя отримав черепно-мозкову травму в наслідок ДТП, що не було доведено перед судом належними доказами, а також на тому, що на переконання захисників, експертиза, яка проводилась під час досудового розслідування проведена поверхнево та надає відповіді, які виникли у захисників.
Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що для постановлення законного судового рішення необхідно, щоб зібрані в ході досудового і судового слідства докази були оцінені в сукупності, із точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності. Висновок експерта є одним із джерел доказів у справі, при дослідженні якого суд виходить з того, що згідно ст. 94 КПК України такий висновок не має наперед встановленої сили і переваги над іншими доказами і, підлягає перевірці й оцінці за внутрішнім переконанням суду, що ґрунтується на всебічному, повному й об`єктивному розгляді всіх обставин справи у сукупності.

Суд, оцінюючи доводи клопотання захисників, вважає його передчасним, оскільки суд ще не досліджував висновки експертиз, про які згадують сторони кримінального провадження, а тому на даній стадії судового розгляду це клопотання захисників задоволенню не підлягає.
Вирішуючи питання, яке поставлено перед судом суддею Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_12 про об`єднання даного кримінального провадження з кримінальним провадженням №0001223 від 17.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.4 ст.301 КК України, суд прийшов наступних висновків.
Так, за змістом ч.ч.1, 2 ст.314 КПК після отримання обвинувального акта суд не пізніше п`яти днів з дня його надходження призначає підготовче судове засідання, в яке викликає учасників судового провадження . Підготовче судове засідання відбувається за участю обвинуваченого (крім випадків, коли здійснювалося спеціальне досудове розслідування), прокурора, захисника, потерпілого, його представника та законного представника, цивільного позивача, його представника та законного представника, цивільного відповідача та його представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для судового розгляду. Після виконання вимог, передбачених статтями 342-345 цього Кодексу, головуючий з`ясовує в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду.

Статтею 315 КПК визначено перелік питань, які мають бути вирішені судом з метою підготовки справи до судового розгляду.
З матеріалів кримінального провадження №0001223 від 17.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 за ч.4 ст.301 КК України, які передані колегії суддів для об`єднання з даним кримінальним провадженням, вбачається, що після отримання обвинувального акта у вказаному кримінальному провадженні вимоги ст.ст.314, 315 КПК виконані не були, про що слушно зазначили сторони кримінального провадження. Зокрема сторона захисту зазначила, що має певні клопотання, які має поставити перед тим складом суду, в провадженні якого передано кримінальне провадження №0001223 під час підготовчого судового засідання.
Крім того, колегія суддів враховує, що об`єднання кримінальних проваджень може впливати як на повноту та всебічність дослідження обставин висунутого обвинувачення, так і на строк судового розгляду. Також, колегія суддів враховує, що судовий розгляд цих кримінальних проваджень перебуває на різних стадіях: у кримінальному провадженні №0000105 від 03.02.2021 року судовий розгляд перебуває на стадії дослідження письмових доказів, а у кримінальному провадженні за №0001223 від 17.09.2021 року, ще не проведене підготовче судове засідання, воно навіть не було призначене.
Таким чином, колегія суддів констатує, що в даному конкретному випадку об`єднання кримінальних проваджень з урахуванням різних стадій судового провадження не матиме позитивного впливу на повноту та всебічність дослідження обставин справи, втім, матиме негативний вплив на строк розгляду висунутих ОСОБА_7 обвинувачень та призведе до необґрунтованого збільшення його тривалості, а тому штучне ускладнення справи шляхом її об`єднання з іншою, може становити порушення права на справедливий суд в частині необґрунтованого збільшення тривалості провадження.
Оцінюючи доводи клопотання прокурора, в якому він просив суд про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , колегія суддів приходить до наступного.
За змістом ч. ч. 3, 5 ст. 199 КПК, якою суд керується в силу положень ч. 2 ст. 331 КПК, суд може продовжити строк тримання під вартою, якщо прокурор доведе, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, а також, що є наявними обставин, які перешкоджають завершенню кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 цього Кодексу.
Питання, які суд повинен вирішити при застосуванні відносно особи запобіжного заходу у вигляді взяття під варту, визначені змістом ст.ст.177, 178, 183 КПК України.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді вважати, що підозрюваний може перешкоджати кримінальному провадженню чи вчинити інше правопорушення.
Розглядаючи клопотання прокурора та питання доцільності продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою для прийняття законного та обґрунтованого рішення суд, відповідно до вимог ст.178 КПК України, крім наявності вищезазначених обставин, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд враховує засаду верховенства права, закріплену у ст.8 КПК України, та практику Європейського суду з прав людини (далі - Суд, ЄСПЛ), яка у відповідності до вимог ч.2 зазначеної статті підлягає обов`язковому застосуванню під час кримінального провадження.
Так, у п. 219 рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року (заява № 42310/04) Суд зазначив, що питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно. Наявність підстав для залишення обвинуваченого під вартою слід оцінювати в кожній справі з урахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (див. рішення у справі «Єчюс проти Литви», N 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX).
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків та інших осіб, ухилення від слідства та суду або повторне вчинення злочину (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 р. у справі «Воляник проти України»). Крім цього, судом взято до уваги позицію Європейського суду з прав людини, яка висвітлена в рішенні ЄСПЛ від 20.05.2010 р. у справі «Москаленко проти України», в якому зазначено, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя, відповідно до практики Європейського Суду з прав людини. При цьому зазначено, що встановлення небезпеки перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя, слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, вимірюватись суворістю можливого покарання, рішення суду повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства.
При цьому слід звернути увагу на те, що ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створить загрозу суспільству. При цьому КПК не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
При чому ризик втечі повинен оцінюватися у світлі таких факторів, як характер людини, її моральні принципи, місце проживання, робота, засоби до існування, сімейні зв`язки, а також будь-які інші зв`язки з країною, в якій особу притягнуто до кримінальної відповідальності (рішення у справі «Becciev v. Moldova», п. 58).
Суд оцінює тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_7 , у разі визнання його винуватим у злочинах, у вчиненні яких він обвинувачується, серед яких злочини, за які передбачено покарання, у тому числі, у виді довічного позбавлення волі; вік та стан здоров`я обвинуваченого, щодо якого відсутні відомості, які б перешкоджали триманню його під вартою; те, що він зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , та до затримання не мав постійного місця роботи; те, що обвинувачений ОСОБА_7 згідно даних обвинувального акту раніше не судимий. Також суд враховує, що судовий розгляд даного кримінального провадження перебуває на стадії дослідження письмових доказів і судом ще не допитані сам обвинувачений потерпілі та свідки.
Зазначені обставини свідчать про існування ризику можливого переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду під тягарем можливості призначення найсуворішого покарання в разі визнання його винуватим з метою ухилення від кримінальної відповідальності.
Суд зазначає, що ризик можливого переховування обвинуваченого ОСОБА_7 від суду в даний час навіть посилився у зв`язку із введенням воєнного стану на території України у світлі того, що на теперішній час після запровадження воєнного стану, в Україні ведуться активні військові дії, частина територій окупована та не підконтрольна Україні, а тому суд вважає, що ступінь наявного ризику для обвинуваченого його переховування від суду вочевидь суттєво не зменшився порівняно із ситуацією на час застосування запобіжного заходу.
Отже, співставлення можливих негативних для обвинуваченого наслідків переховування у вигляді його ув`язнення у невизначеному майбутньому після затримання, із можливим засудженням до покарання у виді позбавлення волі у найближчій перспективі робить цей ризик переховування достатньо високим. Тому з метою нівелювання такого ризику переховування, продовження застосування строку запобіжного до обвинуваченого, на переконання суду є обґрунтованим.
Суд також вважає, що не перестав існувати доведений прокурором перед судом ризик можливого здійснення обвинуваченим впливу на потерпілих, із застосуванням погроз, оскільки потерпілі неповнолітні, отже відносяться до вразливої категорії і можуть піддаватись залякуванню, погрозам з боку обвинуваченого задля викривлення, спотворення або зміни ними показів.
При цьому, суд наголошує, що кримінальний процесуальний закон не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії щодо ухилення від суду, достатньо обґрунтованого припущення, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому, що спростовує твердження сторони захисту про відсутність доказів на підтвердження ризиків, заявлених стороною обвинувачення.
Таким чином, вказані обставини свідчать, що наявні достатні підстави вважати, що ризики, які були підставою для застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , на даний час не зникли, оскільки є підстави вважати, що на даний час обвинувачений ОСОБА_7 перебуваючи на волі може переховатися від суду та вчиняти дії щодо здійснення тиску на інших учасників даного кримінального провадження, що знайшло своє підтвердження перед судом та не спростовано стороною захисту.
Вищезазначені обставини кримінального провадження свідчать про те, що на даній стадії кримінального провадження справжній інтерес суспільства у забезпеченні законності та запобігання порушенню прав осіб та інтересів правосуддя, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права обвинуваченого ОСОБА_7 на свободу.
Таким чином, з урахуванням викладених обставин та особи ОСОБА_7 , того, що судовий розгляд у даному кримінальному провадженні ще не розпочатий та існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, які були доведені прокурором, суд дійшов висновку, що обставини, на які посилається прокурор у клопотанні, дають достатні підстави вважати, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів на даний час не може забезпечити належну поведінку ОСОБА_7 та запобігти вищевикладеним ризикам, передбаченим п.п. 1, 5 ч. 1 ст.177 КПК України, а тому суд вважає за необхідне продовжити відносно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк, що не перевищує 60 днів і не вбачає підстав для застосування більш м`якого запобіжного заходу.
За таких обставин клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою до ОСОБА_7 є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
При цьому, суд враховує, що доцільність подальшого тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 буде перевірена судом через нетривалий час, у тому числі вона може бути перевірена за клопотанням сторони захисту.
Вирішуючи у відповідності до положень ч.4 ст.183 КПК України питання про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у виді застави, суд враховує, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів із застосуванням насильства, у зв`язку з чим не вбачає підстав для застосування до ОСОБА_7 альтернативного запобіжного заходу у виді застави.
Керуючись ст.ст. 331, 370, 376 КПК України, колегія суддів, -
постановила:
Клопотання захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 про допит потерпілих та їх законних представників, залишити без розгляду.
У задоволенні решти клопотань захисників ОСОБА_6 та ОСОБА_13 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , відмовити.
Клопотання прокурора Приморської окружної прокуратури м. Одеси ОСОБА_5 , задовольнити.
Застосований до обвинуваченого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою, продовжити строком на 60 (шістдесят) днів, тобто до 08 жовтня 2022 року.
Строк дії ухвали суду про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою становить до 08 жовтня 2022 року, включно.
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001223 від 17.09.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч.4 ст.301 КК України, повернути судді Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_12 з підстав, що викладені в мотивувальній частині ухвали, для вирішення питань, в порядку ст.314 КПК України.
Ухвала в частині продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою підлягає негайному виконанню після її оголошення та може бути оскаржена в апеляційному порядку до Одеського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до апеляційного суду, а обвинуваченим, який тримається під вартою, в той же строк з моменту вручення копії ухвали. В іншій частині ухвала оскарженню в апеляційному порядку не підлягає.

Колегія суддів
Приморського районного суду м. Одеси

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Єдиний унікальний номер справи: №522/17869/21
Номер провадження № 1-кп/522/235/22
Головуючий суддя ОСОБА_1