ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 липня 2022 року
м. Київ

справа № 753/4387/21

провадження № 51-18 км 22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
виправданого ОСОБА_7 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за касаційною скаргою прокурора на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року стосовно

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця селища Чигирик м. Янгіабад
Республіки Узбекистан, громадянина України,
який проживає за адресою:
АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року, залишеним без змін ухвалою Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року, ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення обвинуваченим.
Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він за невстановлених досудовим розслідуванням обставин у невстановленої особи, не маючи відповідного дозволу на придбання та зберігання вибухових речовин та бойових припасів, незаконно придбав запал ручної гранати типу УЗРГМ-2 та корпус ручної гранати РГН, що відносяться до бойових припасів, перемістив їх до місця свого проживання у квартиру АДРЕСА_2 та зберігав без передбаченого законом дозволу до часу їх вилучення працівниками поліції під час обшуку вказаного житла 23 жовтня 2020 року.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
За змістом касаційної скарги прокурор, не погоджуючись із судовими рішеннями через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги прокурор мотивує тим, що суд першої інстанції:
- безпідставно визнав недопустимими доказами протокол обшуку від 23 жовтня 2020 року та висновки експертів № 183/6 від 23 жовтня 2020 року, № 218/6 від 10 грудня 2020 року, у зв`язку з чим необґрунтовано виправдав ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України;
- необґрунтовано відхилив клопотання сторони обвинувачення про допит свідка ОСОБА_8 ;
- ухвалив вирок, який не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.
Крім того, прокурор посилається на те, що суд апеляційної інстанції не перевірив та не спростував належним чином доводів його апеляційної скарги й постановив ухвалу, яка не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав касаційну скаргу, просив її задовольнити, скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Захисник та виправданий заперечили проти задоволення касаційної скарги, просили залишити її без задоволення, а судові рішення без зміни.
Мотиви Суду
Положеннями ст. 433 КПК України передбачено, що суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Щодо доводів касаційної скарги прокурора про необґрунтоване виправдання ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України, то Суд уважає їх такими, що не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Статтею 370 КПК України визначено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
За вимогами ч. 1 ст. 373 КПК України встановлено, що виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом доведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
Колегія суддів уважає, що, ухвалюючи виправдувальний вирок стосовно ОСОБА_7 , суд першої інстанції зазначених вимог закону вцілому дотримався.
Суд першої інстанції безпосередньо, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані стороною обвинувачення під час досудового розслідування докази, оцінив їх згідно з положеннями ст. 94 КПК України з точки зору належності, допустимості, достовірності та достатності, навів детальний аналіз досліджених доказів.
Як убачається зі змісту вироку суду першої інстанції, у ньому викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 , підстави його виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкинув докази обвинувачення, та дійшов висновку про те, що сторона обвинувачення не довела, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 263 КК України, вчинене обвинуваченим.
За змістом ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Статтею 17 КПК України визначено, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Відповідно до ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених ст. 91 цього Кодексу, в даному судовому провадженні покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом.
Стандарт доведення вини поза розумним сумнівом означає, що сукупність обставин справи, встановлена під час судового розгляду, виключає будь-яке інше розумне пояснення події, яка є предметом судового розгляду, крім того, що інкримінований злочин був учинений і обвинувачений є винним у вчиненні цього злочину.
Положеннями ст. 94 КПК України встановлено, що суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Так, змотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції, виправдовуючи ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 263 КК України через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення, врахував:

- показання обвинуваченого ОСОБА_7 , який не визнав своєї винуватості в інкримінованому злочині та пояснив, що у квартирі АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_9 , та де був проведений обшук, він постійно не проживав, а лише інколи ночував. Зазначив про те, що в ході проведення обшуку він побачив гранату та запал вже в руках особи, що проводила обшук. Про наявність будь-яких бойових припасів у даній квартирі йому не відомо, пояснити звідки вони там взялись, не може;
- показання свідка ОСОБА_10 понятого під час обшуку, про те, що під час даної процесуальної дії ОСОБА_7 заперечував належність йому вилучених бойових припасів. Зазначив також про те, що він не бачив, де саме знайшли згорток із бойовими припасами, а побачив його вже в руках особи, що проводила обшук, який, на його думку, був вилучений із шафи у коридорі. Разом із цим, вказав про те, що іншого понятого поруч не було, і він не бачив, де та що знайшли;
- показання свідка ОСОБА_11 понятого під час обшуку, який також зазначив про те, що ОСОБА_7 заперечував належність йому вилучених бойових припасів. Також пояснив про те, що під час проведення обшуку було багато людей у масках та слідчих, він не бачив, де та коли було знайдено гранату та запал, оскільки фізично не міг дістатись до місця їх виявлення. Крім того, вказав, що вперше побачив згорток із бойовими припасами вже у руках слідчого;
- показання свідка ОСОБА_12 власника квартири, де було проведено обшук, про те, що ОСОБА_7 інколи ночував у нього. Вказав про те, що він не бачив, де та що знайшли під час обшуку. Крім того, пояснив, що у квартирі, крім речей ОСОБА_7 , знаходяться також його особисті речі, а також речі його дітей та колишньої дружини. Будь-яких відомостей щодо належності виявлених бойових припасів ОСОБА_7 вказати не може;
а також дані, що містяться:
- в протоколі обшуку від 23 жовтня 2020 року за адресою: АДРЕСА_3 , в ході проведення якого було виявлено та вилучено бойові припаси;
- у висновках експертів № 183/6 від 23 жовтня 2020 року, № 218/6 від 10 грудня 2020 року, відповідно до яких надані на експертизу предмети є запалом ручної гранати типу УЗРГМ-2 та корпусом ручної гранати РГН, що відносяться до бойових припасів.

При цьому, суд першої інстанції зробив висновок про те, що протокол обшуку від 23 жовтня 2020 року та дані, що містяться на відеозаписі, долученому до нього, фіксують лише порядок проведення процесуальної дії та те, що було виявлено та вилучено бойові припаси, а висновки експертів № 183/6 від 23 жовтня 2020 року, № 218/6 від 10 грудня 2020 року підтверджують приналежність предметів, наданих на експертизу, до бойових припасів, однак жодним чином не доводять причетність саме ОСОБА_7 до незаконного придбання та зберігання бойових припасів, а відтак не є достатніми доказами, які доводять винуватість обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Крім того, суд першої інстанції проаналізував ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 20 жовтня 2020 року про надання дозволу на обшук та звернув увагу на те, що такий дозвіл був наданий на обшук квартири АДРЕСА_2 , належної ОСОБА_9 . Про факт проживання в ній ОСОБА_7 в ухвалі жодним чином не зазначено.
Стороні обвинувачення не вдалося переконати суд першої інстанції в причетності до вчинення інкримінованого злочину ОСОБА_7 й наданням листа заступника начальника ВКІБ ГУ СБУ в м. Києві та Київській області від 22 жовтня 2020 року про ймовірне проживання ОСОБА_7 в квартирі ОСОБА_12 , оскільки він датований вже після надання слідчим суддею дозволу на обшук.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що суд першої інстанції з дотриманням вимог статей 85, 86, 94 КПК України зробив ґрунтовний аналіз доказів та дійшов висновку про те, що надані стороною обвинувачення докази не доводять поза розумним сумнівом причетність ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого злочину, при цьому достатньо переконливо мотивував свої висновки про необхідність виправдання ОСОБА_7 на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.
Суд погоджується з доводами касаційної скарги прокурора про безпідставність визнання недопустимими доказами фактичних даних, що містяться в протоколі обшуку від 23 жовтня 2020 року та висновків експертів № 183/6 від 23 жовтня 2020 року, № 218/6 від 10 грудня 2020 року, виходячи з того, що суд першої інстанції не навів для такого рішення чітких підстав, передбачених ст. 87 КПК України.
Разом із тим, колегія суддів дійшла висновку про те, що помилковість висновку суду першої інстанції про недопустимість указаних доказів вцілому не спростовує висновку цього ж суду про визнання одночасно цих доказів недостатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_7 у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Суд уважає, що вирок суду першої інстанції відповідає вимогам статей 370, 373 КПК України.
Що стосується доводів касаційної скарги прокурора про те, що суд першої інстанції необґрунтовано відхилив клопотання сторони обвинувачення про допит свідка ОСОБА_8 , то вони, на думку Суду, також є безпідставними.
Так, згідно із журналом судового засідання та технічним записом від 24 червня 2021 року, суд першої інстанції, з`ясувавши думки учасників провадження, відмовив у задоволенні клопотання прокурора, навівши відповідні мотиви свого рішення. Крім того, підстави відмови в задоволенні клопотання прокурора про допит свідка ОСОБА_8 суд першої інстанції також зазначив у мотивувальній частині вироку.
Колегія суддів уважає, що сторони даного кримінального провадження мали рівні можливості на представлення своїх доказів, та не знаходить підстав говорити про обмеження прав сторони обвинувачення.
Крім того, суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок суду першої інстанції за апеляційною скаргою сторони обвинувачення, доводи якої аналогічні доводам його касаційної скарги, з дотриманням вимог статей 404, 405, 407, 412-414 КПК України перевірив зазначені в ній доводи, проаналізував їх, дав на них вичерпну відповідь, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав їх необґрунтованими.
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України.
Тих істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які передбачені ст. 412 КПК України та які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення Судом не встановлено.
Керуючись статтями 441, 442 КПК України, Суд
постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 25 червня 2021 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року стосовно ОСОБА_7 без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3