Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

04 серпня 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду у складі :
ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3
з участю:
прокурора ОСОБА_4 ,
представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
перекладача ОСОБА_10 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , захисників-адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_12 на ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2021 року, якою продовжено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у кримінальному провадженні №0000004,

в с т а н о в и л а :

Ухвалою Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2021 року задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжний захід у виді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 20 лютого 2022 року.
Мотивував своє рішення суд тим, що продовжують існувати ризики можливості обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , кожного окремо, переховуватись (ухилитись) від суду, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_8 просить вказану ухвалу скасувати та звільнити ОСОБА_6 з-під варти. На обґрунтування своїх вимог вказав, що в ухвалі не зазначено наявність ризиків вчинення обвинуваченим дій, передбачених п.1-5 ч.1 ст.177 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК), обставини, які свідчать про те, що ці ризики не зменшились, обставини, які перешкоджають завершенню судового провадження до закінчення дії попередньої ухвали.
Також, на думку захисника, прокурор не довів, що на даний час заявлені ризики існують і не зменшились, не надавши жодних матеріалів на підтвердження клопотання. Також зазначив, що суд, обґрунтовуючи необхідність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, покликався на матеріали кримінального провадження, які не досліджував при розгляді даного клопотання прокурора.
Крім того, захисник покликався на те, що запобіжний захід ОСОБА_6 було обрано ще у вересні 2012 року, а тому, враховуючи положення ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону України №838-VIII від 21.11.2015, а також санкцію ч.2 ст.115 КК України, найтяжчого з інкримінованих ОСОБА_6 злочинів, яка передбачає покарання у виді строкового позбавлення волі або довічне позбавлення волі, його підзахисний вже фактично відбув покарання у виді строкового позбавлення волі.
Апелянт вказав на те, що Волинським апеляційним судом було скасовано ухвали Рівненського міського суду Рівненської області від 13.06.2019, 20.08.2019 та 16.10.2019 про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , а тому вважає, що усі подальші ухвали суду не ґрунтуються на законі. Також зазначив, що місцевим судом порушено змагальність сторін, оскільки не було розглянуто клопотання обвинуваченого про зміну йому запобіжного заходу.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_12 просить вказану ухвалу скасувати та постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 , із застосуванням засобу електронного контролю.
На переконання апелянта, не доведені ризики, зазначені у клопотанні прокурора, оскільки всі докази та показання органом досудового розслідування вже зібрані, а з огляду на презумпцію невинуватості, відсутні підстави стверджувати, що ОСОБА_7 здатен вчинити інше кримінальне правопорушення.
Захисник вказала, що сторона обвинувачення не довела недостатності застосування до ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, а клопотання про продовження запобіжного заходу подане прокурором без дотримання вимог ст.184 КПК.
Адвокат покликалась на те, що тривале перебування ОСОБА_7 в одній і тій же кімнаті негативно впливає на його психологічний стан, а стан його здоров`я також є незадовільним та він позбавлений можливості отримувати необхідне медичну допомогу в умовах слідчого ізолятора. Зазначила, що ОСОБА_7 до затримання мав стабільний заробіток, скарг від сусідів на нього не надходило, він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 просить скасувати вказану ухвалу. Обґрунтовує свої вимоги апелянт тим, що місцевим судом не було належним чином повідомлено сторону захисту про дату, час та місце судового засідання, призначеного на 23.12..2021, він не отримував повістки про виклик у судове засідання, а місцевим судом не було перевірено вказану обставину. Також обвинувачений зазначив, що суд порушив його право на захист, не надавши обвинуваченим час для підготовки до судового засідання, обмежив їм можливість зустрічі із захисниками.

Обвинувачений ОСОБА_7 в апеляційній скарзі також просить дану ухвалу скасувати, зазначивши, що місцевий суд, залучивши адвоката через Регіональний центр з надання безоплатної правової допомоги для проведення окремої процесуальної дії розгляду клопотання про продовження строку тримання під вартою у зв`язку з неможливістю прибути у судове засідання його захисника, порушив його право на вільний вибір захисника. Також вказав, що не отримував повістку про виклик у вказане судове засідання та судом не було надано необхідного часу для підготовки до судового розгляду

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника-адвоката ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_6 на підтвердження апеляційних вимог, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 про необхідність задоволення апеляційних вимог та скасування ухвали, міркування прокурора ОСОБА_4 про законність оскаржуваної ухвали, представника потерпілого-адвоката ОСОБА_5 щодо відсутності підстав для задоволення апеляційних вимог сторони захисту, перевіривши матеріали судового провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить таких висновків.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч.5 ст.9 КПК.

При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Згідно з ч.1 ст.183 КПК тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.

Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст.331 КПК, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

В провадженні Рівненського міського суду Рівненської області перебуває кримінальне провадження за №0000004 стосовно ОСОБА_7 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6, п.9, п.12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.2 ст.28, ч.2 ст.194, ч.1 ст.263 КК України, та ОСОБА_6 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.6, п.9, п.12 ч.2 ст.115, ч.4 ст.187, ч.3 ст.289, ч.2 ст.28. ч.2 ст.194 КК України.

Колегією встановлено, що у вересні 2012 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, при цьому строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.

Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд кримінального провадження на даний час не закінчено, а ризики, визначені ст.177 КПК не зменшилися, застосування більш м`яких запобіжних заходів є неможливим.

Вимогами ст.ст.176,178,183 КПК визначено, що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строків тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 не були дотримані в повному обсязі.

Продовживши обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 найбільш суворий запобіжний захід, судом не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити їх належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК.

При цьому, слід звернути увагу на позиції Європейського Суду з прав людини, які, згідно ч.2 ст.8, ч.5 ст.9 КПК, є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).

В контексті п.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду, в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.

Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.

Натомість суд першої інстанції не дотримався викладених вимог.

Колегія суддів вважає, що подані прокурором до суду клопотання про продовження строків тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 містять формальний виклад обставин, мотивовані лише тяжкістю злочину та наявністю ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених.

Так, при обранні обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою було зазначено про тяжкість інкримінованого обвинувачення та ризики можливості переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, продовжити свою злочинну діяльність, тобто вчинити інше кримінальне правопорушення, чим перешкоджати кримінальному провадженню, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося також при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ..

ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).

Так, в контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня («Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).

Вважаючи за доцільне продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , суд першої інстанції погодився з доводами, викладеними в клопотанні прокурора, посилаючись на раніше встановлені під час обрання та продовження обвинуваченим запобіжного заходу ризики, суд не навів обставин, які б переконливо виправдовували подальше тримання обвинувачених під вартою, оскільки їх актуальність на момент продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою прокурором не підтверджена.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що судом безпідставно продовжено обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк тримання під вартою.

Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст.5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».

Висновок суду про неможливість застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу взагалі не аргументований, носить формальний характер, оскільки суд обмежився лише посиланням на те, що більш м`які запобіжні заходи не забезпечать запобіганню зазначених ризиків.

Колегія суддів наголошує, що застосування запобіжного заходу у виді тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для вирішення провадження і забезпечення їх належної поведінки на цей період, оскільки до обвинувачених даний запобіжний захід був застосований ще з вересня 2012 року, тобто обвинувачені перебувають під вартою понад дев`ять років. У зв`язку з чим, продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою є не співмірним меті заходу, тому під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур Глави 18 КПК, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.

Апеляційний суд вважає, що значна тривалість судового розгляду понад дев`ять років, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинувачених шляхом обмеження права на свободу, що відносно обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.

У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо осіб обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , які раніше не судимі, колегія суддів прийшла висновку, що апеляційні скарги підлягають до часткового задоволення.

Враховуючи вказані обставини, і те, що в ухвалах суду про продовження обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строку тримання під вартою протягом багатьох років містяться посилання, фактично, на ті самі обставини, які слугували підставами для обрання запобіжного заходу у вересні 2012 року, тобто без належного доведення підстав продовження відносно них виняткового запобіжного заходу та без урахування зменшення ризиків з плином часу, колегія суддів приходить висновку, що таку тривалість тримання обвинувачених під вартою не можна вважати виправданою.

Стороною обвинувачення не було надано будь-яких доказів на підтвердження доцільності продовження строку тримання обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під вартою.

Разом з тим, строк дії оскаржуваної ухвали закінчився 20 лютого 2022 року, а тому Рівненський апеляційний суд не надсилає дану ухвалу до виконання.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , їх захисників адвокатів ОСОБА_12 та ОСОБА_8 задовольнити частково.

Ухвалу Рівненського міського суду Рівненської області від 23 грудня 2021 року, якою продовжено ОСОБА_6 та ОСОБА_7 строк запобіжного заходу у виді тримання під вартою, у кримінальному провадженні №0000004 - скасувати

Ухвала оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3