Номер провадження: 11-сс/813/625/22
Справа № 946/2356/22 1-кс/946/1095/22
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши матеріали справи за апеляційною скаргою власниці майна ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000102, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 13.03.2022 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України, -

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді частково задоволено клопотання старшого дізнавача СД Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Ізмаїльської окружної прокуратури Одеської області ОСОБА_7 , про арешт майна у кримінальному провадженні №0000102 від 13.03.2022 року, та накладено арешт на вилучені 05.04.2022 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_5 : мобільний телефон марки «iPhone», IMEI: НОМЕР_1 , з сім-картою № НОМЕР_2 , який упаковано до сейф-пакету НПУ PSP 1180167; мобільний телефон марки «MEIZU», в корпусі сірого кольору, який упаковано до сейф-пакету НПУ INZ2055171; ноутбук «Asus», моделі: К52D №А8NОАS795975350, в корпусі чорного кольору із зарядним пристроєм, який упаковано до сейф-пакету НПУ №EXPО409159. В іншій частині клопотання залишено без задоволення та вилучену в ході обшуку банківську карту «VISA», банку «monobank» № НОМЕР_3 - повернуто особі, у якої вона була вилучена.

Прийняте рішення слідчий суддя мотивував тим, що вказане майно відповідає критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, оскільки може містити інформацію, що може мати значення для розслідування в частині встановлення обставин кримінального правопорушення, та дійшов до висновку щодо необхідності накладення арешту на вказані мобільні телефони та ноутбук.
Не погоджуючись з ухвалою, власниця майна ОСОБА_5 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді, постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання дізнавача, та зобов`язати повернути майно, вилучене в ході обшуку її житла. ОСОБА_5 вказує на необґрунтованість ухвали, оскільки вона винесена з істотним порушенням норм кримінального процесуального права, з огляду на те, що при прийнятті рішення слідчим суддею не встановлено дійсних достатніх підстав для накладення арешту. Власниця майна стверджує, що слідчим суддею не прийнято до уваги, що вилучені під час обшуку її житла мобільні телефони та ноутбук не є предметом, знаряддям кримінального проступку, не містить на собі будь-яких слідів вчинення кримінального діяння, не є речовим доказом, а тому не відповідає критеріям ст.98 КПК України. Також апелянт вказує, що вона не має відношення до кримінального проступку, оскільки жодних неправомірних дій вона не здійснювала, не є підозрюваною у кримінальному провадженні, з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 не працювала, грошові кошти не отримувала та не розподіляла. Апелянт звертає увагу, що накладений арешт порушує її права щодо можливості спілкування з близькими та рідними, що особливо необхідно в умовах введеного в країні воєнного стану.
Водночас, в апеляційній скарзі ОСОБА_5 порушує питання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, яке мотивоване тим, що повний текст ухвали слідчого судді отримала 11.04.2022 року, після чого невідкладно була подана апеляційна скарга.

Відповідно до положень ст.422, ч.4 ст.405, ч.4 ст.107 КПК України, апеляційний розгляд проведено за відсутності сторін провадження та без фіксації за допомогою технічних засобів, оскільки сторони провадження в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись належним чином. При цьому, прокурор подав заяву про розгляд апеляційної скарги без його участі, та заперечував проти задоволення апеляційної скарги.

Крім того, в умовах воєнного стану, колегія суддів вважає, що відсутня нагальна потреба очікувати на волевиявлення учасників судового розгляду бажання на прибуття до суду, оскільки це становить загрозу для вказаних осіб.
Заслухавши суддю-доповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги власниці майна ОСОБА_5 , колегія суддів дійшла висновку про таке.

Вирішуючи питання про можливість розгляду апеляційної скарги, яка подана особою, яка, відповідно до матеріалів кримінального провадження, не має процесуального статусу і не є стороною цього провадження, апеляційний суд виходить з наступного.
Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України (далі - КПК) визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.
Згідно зі ст. 24 КПК кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності суду, слідчого судді, прокурора, слідчого в порядку, передбаченому цим Кодексом. Гарантується право на перегляд вироку, ухвали суду, що стосується прав, свобод чи інтересів особи, судом вищого рівня в порядку, передбаченому цим Кодексом, незалежно від того, чи брала така особа участь у судовому розгляді.
Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 309 КПК ухвала слідчого судді про арешт майна підлягає апеляційному оскарженню. При цьому, КПК не встановлено чіткого переліку осіб суб`єктів права на апеляційне оскарження цієї ухвали, але п. 10 ч. 1 ст. 393 КПК регламентовано, що апеляційну скаргу мають право подати інші особи у випадках, передбачених КПК.
Одним із учасників як кримінального, так і судового провадження є третя особа, щодо майна якої вирішується питання про арешт (п. 25, 26 ч. 1 ст. 3 КПК).
Статтею 64-2 КПК визначається зміст і процесуальний статус третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт.
Водночас, в останньому абзаці ч. 7 ст. 173 КПК передбачено, що треті особи мають право на захисника та право оскаржити судове рішення щодо арешту майна.
За таких обставин, власник майна, щодо якого вирішується питання про арешт, є особою прав, свобод та інтересів якої стосується судове рішення, а отже, належить до категорії «інші особи», які вправі подати апеляційну скаргу на рішення слідчого судді.
Згідно матеріалів судового провадження та долучених до апеляційної скарги документів, вбачається, що власником майна є ОСОБА_5 , у якої було проведено обшук.

Таким чином, з урахуванням аналізу норм закону, закріплених в ст.41 Конституції України, ст.ст. 24, 64-2, 173, ч.1 ст.174, п.10 ч.1 ст.393 КПК, власниця майна ОСОБА_5 є особою, яка вправі звернутися з апеляційною скаргою на ухвалу слідчого судді про накладення арешту на майно.
Щодо клопотання апелянта про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, колегія суддів дійшла до таких висновків.
Відповідно до положень ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Згідно матеріалів судового провадження повний текст оскарженої ухвали слідчого судді було проголошено 11.04.2022 року, копію тексту ухвали власницею майна ОСОБА_5 11.04.2022 року (а.п.23), після чого 13.04.2022 поштовим відправленням ОСОБА_5 подана апеляційна скарга, яка надійшла на адресу Одеського апеляційного суду 19.04.2022 року, про що свідчить штамп вхідної кореспонденції. В апеляційній скарзі порушено питання про поновлення строку на апеляційне оскарження, з посиланням на поважність пропуску у зв`язку із врученням копії ухвали 11.04.2022 року.

Приймаючи до уваги, встановлені апеляційним судом обставини, доводи клопотання заслуговують на увагу, а тому з метою забезпечення права доступу особи до суду, на виконання положень ст. 55 Конституції України, ст.ст. 3, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, апеляційний суд вважає за необхідне поновити власниці майна ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження.

Перевіривши доводи апеляційної скарги щодо незаконності ухвали слідчого судді про накладення арешту на вказане майно, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до ч.ч.1, 2 ст. 404 КПК України (далі - КПК) суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно вимог ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд дійшов до висновку про те, що, розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя, не звернув уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст.171 КПК, та дійшов до помилкового висновку про наявність підстав для накладення арешту на вказані мобільні телефони та ноутбук, безпідставно задовольнивши клопотання дізнавача.
Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.
За змістом ст. 170 КПК арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно з п.п.1, 2 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, дізнавача, прокурора.

Частиною 1 статті 173 КПК визначено, що слідчий суддя вправі відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, яка його подала не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абз.2 ч.1 ст.170 КПК.
Ініціювання дізнавачем питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.171 КПК з клопотанням про арешт майна до слідчого судді, суду має право звернутися прокурор, слідчий за погодженням з прокурором, а з метою забезпечення цивільного позову також цивільний позивач.
Клопотання слідчого про арешт майна не відповідає вимогам ч.2 ст. 171 КПК, оскільки відсутнє належне обґрунтування підстав та мети відповідно до положень ст.170 КПК та обґрунтування необхідності арешту майна.
В порушення абз.2 ч.2 ст.171 КПК до клопотання не додано відповідних оригіналів або копій документів та інших матеріалів, якими дізнавач та прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
З представлених апеляційному суду матеріалів вбачається, що 13.03.2022 року до ЄРДР за №0000102 внесені відомості про вчинення кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України (а.п.5).
Згідно витягу з ЄРДР 13.03.2022 року до Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області надійшли матеріали про те, що 12.03.2022 року ОСОБА_8 та ОСОБА_9 шляхом обману та зловживання довірою заволоділи майном зібраним волонтерами для потреб малозабезпеченим особам, чим спричинили матеріальний збиток.
05.04.2022 року, у період часу з 07:59 год. до 09:58 год., в рамках кримінального провадження №0000102 проведено обшук за місцем мешкання ОСОБА_5 за адресою: АДРЕСА_1 , в ході якого було виявлено та вилучено майно (а.п.7-14).
05.04.2022 року до слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області надійшло клопотання старшого дізнавача СД Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Ізмаїльської окружної прокуратури ОСОБА_7 , про арешт вилученого майна (а.п.2-4).
Звертаючись до слідчого судді із клопотанням про накладення арешту, дізнавач посилається на те, що у органу досудового слідства є достатні підстави вважати, що вилучене в ході обшуку майно є речовим доказом у кримінальному провадженні, могло зберегти на собі сліди вчинення протиправного діяння, внаслідок чого відповідає критеріям ст.98 КПК.
Апеляційний суд вважає, що посилання в клопотанні про накладення арешту на майно, на те, що є достатні підстави вважати, що мобільні телефони, ноутбук та банківська картка є речовими доказами у кримінальному провадженні, є безпідставними та необґрунтованими, з огляду на таке.
Згідно клопотання та долучених документів здійснюється досудове слідство у кримінальному провадженні №0000102 від 13.03.2022 року за ознаками кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.190 КК України.
Однак, звертаючись із клопотанням про накладення арешту на мобільні телефони, ноутбук та банківську картку, органом досудового слідства не наведено достатніх даних на підтвердження того, що зазначене майно є речовими доказами та мають доказове значення у даному кримінальному провадженні.
Крім того, до матеріалів клопотання не долучено копії постанови про визнання вказаного майна речовими доказами у кримінальному провадженні.
Вказані обставини слідчим суддею при прийнятті рішення про накладення арешту на майно враховані не були.
Крім того, необґрунтованими є посилання слідчого судді на необхідність накладення арешту на майно з метою проведення експертизи у кримінальному провадженні, оскільки докази про призначення будь-яких експертиз в матеріалах відсутні.
З врахуванням викладеного доводи дізнавача та прокурора про те, що вказане майно є речовими доказами кримінального проступку, відповідно до ст.98 КПК, є необґрунтованими та не підтверджуються матеріалами судового провадження.
Таким чином, апеляційний суд приходить до висновку про те, що матеріали додані до клопотання про накладення арешту на вказане майно не містять доказів того, що вони є предметом кримінально караного діяння, та відповідно є речовими доказами у кримінальному провадженні за ч.1 ст.190 КК України.
Апеляційним судом також встановлено, що клопотання дізнавача не містить належного обґрунтування підстав та мети накладення арешту на зазначене майно, крім посилання слідчого на загальні норми кримінального процесуального законодавства, які регламентують застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
Також, слідчим суддею не враховано, що у кримінальному провадженні №0000102 від 13.03.2022 року про підозру нікому не повідомлено.
Матеріали додані до клопотання дізнавача не містять доказів, які б свідчили про те, що ОСОБА_5 є підозрюваною, обвинуваченою чи засудженою, та про те, що вилучене в ході огляду майно є предметом, знаряддям кримінального правопорушення чи речовим доказом у кримінальному проваджені. До клопотання слідчого не долучено постанови дізнавача про визнання мобільних телефонів, ноутбуку та банківської карти речовими доказами.

З урахуванням встановлених під час апеляційного перегляду оскарженої ухвали обставин, колегія суддів констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо майна, власницею якого є ОСОБА_5 , обмежувальних заходів.

За таких обставин, ініціювання в клопотанні питання про накладення арешту на вилучене в ході обшуку майно, а саме на мобільний телефон марки «iPhone», мобільний телефон марки «MEIZU», ноутбук «Asus», а також банківську карту «VISA», право власності на які належить особі та не скасоване у передбаченому законом порядку, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

Під час розгляду клопотання про накладення арешту на майно поза увагою слідчого судді залишилося те, що для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності, володіння повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З урахуванням наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для застосування щодо мобільного телефону марки «iPhone», мобільного телефону марки «MEIZU» та ноутбуку «Asus» обмежувальних заходів, а тому оскаржена ухвала слідчого судді про накладення арешту є необґрунтованою.
З огляду на зазначене, приймаючи до уваги положення п.2 ч.3 ст.407 КПК, згідно з якими апеляційний суд, має право скасувати ухвалу слідчого судді і постановити нову ухвалу, апеляційний суд вважає за необхідне задовольнити апеляційну скаргу, скасувати оскаржену увалу слідчого судді про накладення арешту на вказані мобільні телефони та ноутбук та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.
Керуючись ст.ст. 132, 170, 171, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Поновити власниці майна ОСОБА_5 строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року щодо накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0000102 від 13.03.2022 року.

Апеляційну скаргу власниці майна ОСОБА_5 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 07.04.2022 року, якою у кримінальному провадженні №0000102 від 13.03.2022 року накладено арешт на вилучені 05.04.2022 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_5 : мобільний телефон марки «iPhone», IMEI: НОМЕР_1 , з сім-картою № НОМЕР_2 , який упаковано до сейф-пакету НПУ PSP 1180167; мобільний телефон марки «MEIZU», в корпусі сірого кольору, який упаковано до сейф-пакету НПУ INZ2055171; та ноутбук «Asus», моделі: К52D №А8NОАS795975350, в корпусі чорного кольору із зарядним пристроєм, який упаковано до сейф-пакету НПУ №EXPО409159, - скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання старшого дізнавача СД Ізмаїльського РВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0000102 від 13.03.2022 року про накладення арешту на мобільний телефон марки «iPhone», IMEI: НОМЕР_1 , з сім-картою № НОМЕР_2 , який упаковано до сейф-пакету НПУ PSP 1180167; мобільний телефон марки «MEIZU», в корпусі сірого кольору, який упаковано до сейф-пакету НПУ INZ2055171; ноутбук «Asus», моделі: К52D №А8NОАS795975350, в корпусі чорного кольору із зарядним пристроєм, який упаковано до сейф-пакету НПУ №EXPО409159; та банківську карту «VISA», банку «monobank» № НОМЕР_3 , яку упаковано до сейф-пакету PSP11800166, які були вилучені 05.04.2022 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , за місцем мешкання ОСОБА_5 .

Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4