Провадження №1-кп/127/996/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 серпня 2022 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 05.10.2020 за № 0001552, за обвинуваченням:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця селища міського типу Глухівці Козятинського району Вінницької області, громадянина України, освіта середня спеціальна, не працюючого, не одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

04.07.2018 Козятинським міськрайонним судом Вінницької області за частиною третьою статті 185 КК до покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі, зі звільненням відповідно до статті 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців;

06.02.2021 Калиніським районним судом Вінницької області за частинами першою та другою статті 185, частиною другою статті 186 КК з урахуванням частини першої статті 70 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням відповідно до статті 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки; на підставі вироку Вінницького апеляційного суду від 19.11.2021 ОСОБА_5 засуджений за частинами першою та другою статті 185, частиною другою статті 186 КК з урахуванням частини першої статті 70 до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі частини п`ятої статті 72 КК ОСОБА_5 зараховане до строку призначеного покарання перебування під вартою з 16.06.2021 по 19.11.2021 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

04.10.2020 біля 21.00 год. ОСОБА_5 перебуваючи біля центрального входу до приміщення залізничного вокзалу за адресою: вул. Привокзальна, 1 в м. Вінниці, помітив раніше не знайомого йому ОСОБА_6 , який в цей час стояв та розмовляв по телефону.

В цей час у ОСОБА_5 виник злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення чужого майна. Реалізовуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих спонукань та умисно, ОСОБА_5 під`їхав на велосипеді до ОСОБА_6 , після чого відкрито шляхом ривка вирвав у останнього з рук мобільний телефон марки Xiaomi вартістю 6484,10 грн.

В подальшому ОСОБА_5 з місця вчинення діяння зник, викраденим розпорядився на власний розсуд, заподіявши ОСОБА_6 матеріальної шкоди на суму 6484,10 грн.

Обвинувачений ОСОБА_5 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених в обвинувальному акті.

Допит обвинуваченого відбувся в судовому засіданні відповідно до приписів статті 351 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Під час зазначеного допиту обвинувачений надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому діяння, які мають бути встановленими в судовому засіданні згідно з приписами частини першої статті 91 КПК.

Суд відповідно до частини третьої статті 26 та частини третьої статті 349 КПК вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження. Згідно з приписами речення другого частини третьої статті 349 КПК суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники судового процесу зміст зазначених вище обставин, переконався у відсутності сумнівів у добровільності їх позиції, а також роз`яснив, що у такому випадку учасники судового процесу будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку. Крім того, суд роз`яснив учасникам судового процесу принципи змагальності та диспозитивності, зміст яких розкритий у статтях 22, 26 КПК.

Отже, з урахуванням наведених вище норм кримінально-процесуального закону, суд вважає за недоцільне досліджувати докази стосовно тих фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються і клопотання про дослідження яких не було заявлене сторонами кримінального провадження, обмежившись дослідженням:

-висновку експерта № 6877/20-21 від 04.10.2020, відповідно до якого ринкова вартість мобільного телефону марки Xiaomi Mi Note 10 Lite становила 6484,10 грн.

Аналізуючи показання обвинуваченого, надані суду докази у їх сукупності, суд дійшов до такого висновку.

Суд вже вище зазначив, що обвинувачений ОСОБА_5 був допитаний у судовому засіданні згідно з приписами статті 351 КПК. В ході зазначеного допиту ОСОБА_5 визнав винуватість у вчиненні інкримінованого йому діяння, надав чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення.

Вирішуючи питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого, суд враховує роз`яснення, надані в пункті 3 постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» (далі Постанова № 10 від 06.11.2009), відповідно до яких грабіж це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.

Отже, з об`єктивної сторони грабіж характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. З об`єктивної сторони вчинення грабежу можливе у формі: відкритого викрадення чужого майна без застосування насильства або погрози його застосування (ненасильницький грабіж); відкритого викрадення чужого майна із застосуванням насильства або погрози його застосування (насильницький грабіж).

Суб`єктом грабежу може бути осудна особа, яка досягла 14 річного віку.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом.

Отже, судом має бути здійснена перевірка наявності в діях обвинуваченого усіх елементів складу інкримінованого їм кримінального правопорушення з дотриманням вимог чинного кримінально-процесуального законодавства.

Зі змісту абзацу першого пункту 4 Постанови № 10 від 06.11.2009 випливає, що крадіжку і грабіж потрібно вважати закінченими з моменту, коли винна особа вилучила майно і мала реальну можливість розпоряджатися чи користуватися ним.

За результатами судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_5 відкрито заволодів майном потерпілого вирвав мобільний телефон потерпілого, після чого розпорядився ним на власний розсуд.

Питання правової кваліфікації стороною захисту в судовому засіданні не оспорювалось. Разом з тим, вирішуючи питання щодо правової кваліфікації діяння обвинуваченого, суд також враховує, що відповідно до пункту 1 статті 186 КК у статтях 185, 186 та 189-191 повторним визнається кримінальне правопорушення, вчинене особою, яка раніше вчинила будь-яке із кримінальних правопорушень, передбачених цими статтями або статтями 187, 262 цього Кодексу.

В абзаці другому пункту 20 Постанови № 10 від 06.11.2009 ВСУ звернув увагу на те, що ознака повторності відсутня, якщо за раніше вчинений злочин особу було звільнено від кримінальної відповідальності або якщо судимість за раніше вчинений злочин було погашено чи знято в установленому законом порядку, або якщо на момент вчинення нового злочину минули строки давності притягнення особи до кримінальної відповідальності за раніше вчинений злочин.

На підтвердження наявності у діянні ОСОБА_5 ознак повторності прокурор надала суду копію підозри від 05.11.2020. Зі змісту зазначеної підозри випливає, що ОСОБА_5 інкриміновані вчинення кримінально караних діянь, передбачених частиною першою статті 185 КК, яке мало місце 07.09.2020, частиною другою статті 185 КК 14.09.2020, 15.09.2020, 17.09.2020, 21.09.2020, 04.10.202, а також частиною другою статті 186 КК, яке мало місце 23.09.2020. В подальшому прокурор надала суду копію вироку Калиніського районного суду Вінницької області 06.02.2021, який був змінений на підставі вироку Вінницького апеляційного суду від 19.11.2021.

Інкриміноване ОСОБА_5 діяння, яке є предметом судового розгляду, останнім було вчинене 04.10.2020, тобто йому передувало вчинення ряду діянь, передбачених частиною першою та другою статті 185 КК, за які ОСОБА_5 засуджений і вирок набув законної сили. Саме тому суд вважає, що в діянні ОСОБА_5 також наявна така кваліфікуюча ознака як вчинення злочину повторно.

Отже, діяння ОСОБА_5 за фактом відкритого заволодіння 04.10.2020 майном ОСОБА_6 охоплюється складом злочину, передбаченого частиною другою статті 186 КК, за ознаками відкритого викрадення чужого майна (грабіж), кваліфікуючою ознакою якого є вчинення злочину повторно.

Вирішуючи питання щодо виду та міри покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) ВС зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування статті 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Аналогічний висновок ВС зробив і у постанові від 06.08.2020 (справа № 155/1064/18).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК), як зазначив ВС, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 (справа № 756/4830/17-к) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду, як вже було зазначено вище, визнаються і Європейським судом з прав людини.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (стаття 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Аналогічний висновок зроблений ВС у постанові від 13.08.2020 (справа № 716/1224/19).

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності», щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.

Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 (справа № 629/847/15-к) та від 20.08.2020 (справа № 750/1503/19).

Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, вирішуючи питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

В ході судового розгляду кримінального провадження суд встановив, що ОСОБА_5 вчинив умисний тяжкий злочин, на час його вчинення був особою, раніше не судимою згідно з приписами пункту 1 частини першої статті 89 КК, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, у вчиненому розкаявся.

Отже, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлені.

З огляду на викладене, аналізуючи надані суду матеріали, відомості, що характеризують особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання, приписи статей 50, 65 КК, роз`яснення ВС, викладені у постанові від 17.04.2018, суд дійшов до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді позбавлення волі.

Вирішуючи питання щодо тривалості застосованого кримінального покарання (його міри), суд враховує таке.

Як суд зазначив вище, ВС у постанові від 17.04.2018 (справа № 298/95/16-к) зазначив, що у частині другій статті 65 КК встановлена презумпція призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Під час проведення судових дебатів прокурор зауважив, що на його переконання, з метою виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, йому слід призначити мінімально допустиме санкцією кримінального закону покарання. При цьому в ході судового розгляду кримінального провадження належними, достатніми та допустимими доказами не доведено, що призначення обвинуваченому менш суворого покарання ніж позбавлення волі на максимально дозволений санкцією кримінального закону строк не здатне забезпечити досягнення мети кримінального покарання. Тому суд вважає, що правові підстави для призначення обвинуваченому максимально дозволеного строку кримінального покарання у виді позбавлення волі відсутні. Натомість суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_5 винуватість у вчиненні кримінального правопорушення визнав, при цьому щиро розкаявся, на обліку в лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває. Тому, суд вважає за можливе призначити ОСОБА_5 мінімально допустимий строк покарання.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для застосування при призначенні покарання обвинуваченому положень частини першої статті 75 КК, тобто для звільнення його від відбування кримінального покарання з випробуванням суд приймає до уваги, висновки, викладені ВС в постанові від 26.04.2018 (справа № 757/15167/15-к), а саме відповідно до вимог статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Як вже зазначив суд, загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Отже, аналізуючи доводи сторін кримінального провадження, суд враховує обставини, зазначені вище, а саме те, що обвинувачений вчинив умисний тяжкий злочин, однак винуватість у його вчиненні визнав, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин його вчинення, при цьому у вчиненому розкаявся. Разом з тим, як суд зауважив вище, ОСОБА_5 вчинив ненасильницький грабіж, вчиненню якого передувало вчинення ряду ненасильницьких злочинів. Наведені обставини, на переконання суду, свідчать про те, що виправлення ОСОБА_5 без ізоляції від суспільства не можливе, а тому правові підстави для його звільнення від відбування призначеного покарання відповідно до положень частини першої статті 75 КК відсутні.

Як суд вже зазначив, ОСОБА_5 раніше притягувався до кримінальної відповідальності. Зокрема, вироком Калинівського районного суду Вінницької області від 06.02.2021 ОСОБА_5 засуджений за частинами першою та другою статті 185, частиною другою статті 186 КК з урахуванням частини першої статті 70 КК до покарання у виді 5 років позбавлення волі зі звільненням відповідно до статті 75 КК від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Однак вироком Вінницького апеляційного суду від 19.11.2021 ОСОБА_5 засуджений за частинами першою та другою статті 185, частиною другою статті 186 КК з урахуванням частини першої статті 70 до покарання у виді 4 років позбавлення волі, на підставі частини п`ятої статті 72 КК ОСОБА_5 зараховане до строку призначеного покарання перебування під вартою з 16.06.2021 по 19.11.2021 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

Вище суд вже зазначив, що кримінальне правопорушення (злочин), у вчинені якого за результатами судового розгляду доведена винуватість ОСОБА_5 , було вчинене останнім 04.10.2020, тобто до постановлення вироку від 06.02.2021.

Зі змісту частини четвертої статті 70 КК випливає, що за правилами, передбаченими в частинах першій - третій цієї статті, призначається покарання, якщо після постановлення вироку в справі буде встановлено, що засуджений винен ще і в іншому кримінальному правопорушенні, вчиненому ним до постановлення попереднього вироку. У цьому випадку в строк покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, зараховується покарання, відбуте повністю або частково за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Враховуючи викладене, суд вважає, що обвинуваченому ОСОБА_5 має бути призначене остаточне покарання з урахуванням приписів частини четвертої статті 70 КК, шляхом часткового складання призначених покарань.

Згідно з приписами речення другого частини четвертої статті 70 КК ОСОБА_5 до строку покарання, остаточно призначеного за сукупністю кримінальних правопорушень, слід зарахувати покарання, відбуте за попереднім вироком, за правилами, передбаченими в статті 72 цього Кодексу.

Як суд зазначив вище, постановляючи 19.11.2021 вирок, Вінницький апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_5 зараховане до строку призначеного покарання строк його перебування під вартою з 16.06.2021 по 19.11.2021. Крім того, з матеріалів кримінального провадження випливає, що ОСОБА_5 на даний час відбуває покарання за вказаним вироком Вінницького апеляційного суду, а тому строк перебування ОСОБА_5 під вартою з 16.06.2021 по день набрання даним вироком законної сили відповідно до приписів речення другого частини четвертої статті 70 та частини першої, п`ятої статті 72 КК слід зарахувати до строку призначеного покарання.

Окрім цього, з наданих суду матеріалів випливає, що ОСОБА_5 був затриманий 05.10.2020 і звільнений 07.10.2020 у зв`язку з обранням відносно нього запобіжного заходу у виді домашнього арешту. Тому суд вважає, що цей строк перебування ОСОБА_5 під вартою на підставі частини п`ятої статті 72 КК необхідно зарахувати ОСОБА_5 до строку призначеного покарання.

Згідно з абзацом третім пункту 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи винуватою, зокрема, початок строку відбування покарання.

Строк відбування призначеного покарання, слід рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Питання щодо речових доказів має бути вирішене відповідно до положень статті 100 КПК.

Разом з тим, згідно з наданою представником сторони обвинувачення ухвалою слідчого судді від 08.10.2020 на вилучені в ОСОБА_5 речі був накладений арешт, який доцільно скасувати.

Процесуальні (судові) витрати відповідно до частини другої статті 124 КПК процесуальні витрати слід покласти на обвинуваченого.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною другою статті 186 Кримінального кодексу України, та призначити покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Згідно з частиною четвертою статті 70 Кримінального кодексу України шляхом часткового складання призначеного покарання та покарання за вироком Вінницького апеляційного суду від 19.11.2021 призначити ОСОБА_5 остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 1 (одного) місяця позбавлення волі.

Відповідно до речення другого частини четвертої статті 70, частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_5 до строку остаточного призначеного покарання відбуте покарання за вироком Вінницького апеляційного суду від 19.11.2021, тобто з 16.06.2021 по день набрання цим вироком законної сили.

Відповідно до частини п`ятої статті 72 Кримінального кодексу України зарахувати ОСОБА_5 до строку призначеного покарання строк його попереднього ув`язнення з 05.10.2020 по 07.10.2020 з розрахунку 1 (один) день попереднього ув`язнення за 1 (один) день позбавлення волі.

Строк відбування покарання рахувати з дня набрання вироком законної сили.

Речові докази: кепку, куртку, сумку із записником, сім-карту, мобільний телефон, квиток на потяг, які поміщені до камери зберігання речових доказів НПУ ГСУ повернути ОСОБА_5 або іншій уповноваженій особі.

Речовий доказ: велосипед марки Ardis, який повернутий на відповідальне зберігання потерпілому ОСОБА_6 , залишити останньому.

Речовий доказ: диск з відеозаписом, що приєднаний до матеріалів кримінального провадження, залишити у матеріалах справи.

Арешт, накладений на речові докази на підставі ухвали слідчого судді Вінницького міського суду Вінницької області від 08.10.2020 скасувати.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь держави 326 (триста двадцять шість) гривень 88 копійок витрат на залучення експертів.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення, а засудженим, який утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: