Справа № 161/7091/20 Провадження №11-кп/802/249/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія:ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2022 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференцзв`язку),
захисника - ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2021 року,

В С Т А Н О В И В
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Підріччя Камінь-Каширського району Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, раніше судимого:

- 16.07.2015 вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області за ч.1 ст.185, ч.2 ст.185 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбуття покарання з іспитовим строком на 1 рік;

- 12.02.2016 вироком Камінь-Каширського районного суду Волинської області за ч.2 ст.185, ч.2 ст.190, 70, 71 КК України до 2 років позбавлення волі;

- 24.11.2016 вироком Маневицького районного суду Волинської області за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70 КК України до 3 років 9 місяців позбавлення волі, звільнений з місць позбавлення волі 15.03.2019 по відбуттю строку покарання;

визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України та призначено покарання:

-за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;

-за ч.2 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.

На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено до відбуття ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою залишено до набрання вироком законної сили.

Строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 визначено рахувати з 21 березня 2020 року, тобто з моменту фактичного затримання.

Вироком вирішено долю речових доказів.

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 01.07.2019 близько 00.30 год., перебуваючи на вул. Винниченка в м. Луцьку поблизу юридичного корпусу СНУ ім. Лесі Українки, умисно, керуючись корисливим мотивом та метою відкритого викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, за допомогою ривка, повторно, відкрито викрав з плеча ОСОБА_9 жіночу сумку чорного кольору, вартістю 500 грн., в якій перебував мобільний телефон марки Apple Iphone 6S, вартістю 10 000 грн., паспорт громадянина України для виїзду за кордон на ім`я ОСОБА_9 , який матеріальної цінності не становить, чим спричинив потерпілій матеріальної шкоди на загальну суму 10 500 грн.

Він же, 14.07.2019 близько 17.00 год., перебуваючи на вул. Шевченка в м. Луцьку, поблизу обласної дитячо-юнацької спортивної школи, умисно, керуючись корисливим мотивом та метою відкритого викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, за допомогою ривка, повторно, відкрито викрав з шиї ОСОБА_10 золотий ланцюжок з хрестиком, вагою близько 5,874 г, вартістю 6000 грн., чим спричинив потерпілій матеріальної шкоди на вказану суму.

Він же, 18.12.2019 близько 20.05 год., перебуваючи у приміщенні кафе «Фарт», що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Ковельська, 8а, умисно, з корисливих мотивів, керуючись метою таємного викрадення чужого майна, шляхом вільного доступу, користуючись відсутністю бармена кафе, таємно викрав із касового апарату грошові кошти в сумі 250 гривень, чим завдав потерпілому ОСОБА_11 матеріальної шкоди на вказану суму.

Таким чином, обвинувачений ОСОБА_7 скоїв кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України, тобто відкрито викрав чуже майно, вчинено повторно, а також кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.185 КК України, тобто таємно викрав чуже майно, вчинено повторно.

Не погоджуючись із вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій вважає його незаконним через невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує про невчинення ним злочину за епізодом від 01.07.2019 з участю потерпілої ОСОБА_9 , оскільки того дня перебував за межами м. Луцька, що можуть підтвердити свідки, які місцевим судом, незважаючи на неодноразові його клопотання, допитані не були. В обґрунтування своєї позиції зазначає про наявність значних розбіжностей в показах потерпілої ОСОБА_9 , оскільки спочатку остання вказувала, що її пограбував лисий чоловік і не такої статури як обвинувачений, однак потім змінила свої показання. Окрім цього, матеріали справи не містять доказів про спричинення потерпілій ОСОБА_9 матеріальної шкоди у сумі зазначеною нею, адже не надано будь-яких підтверджуючих документів про перебування в останньої телефона марки Apple Iphone 6S.

Крім зазначено обвинувачений вважає, що місцевим судом допущено невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ним злочинів та особі обвинуваченого через його суворість. Вказує, що винуватість у вчиненому визнав повністю, щиро розкаявся, компенсував потерпілим завдані збитки у повному обсязі. З урахуванням вказаного, просить призначити більш м`яке покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

У поданій апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 вважає вирок суду першої інстанції незаконним, оскільки його постановлено з істотними порушеннями кримінально процесуального закону, допущено неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування як матеріального, так і кримінально-процесуального законодавства.

Вказує, що місцевий суд, в порушення вимог ст.94 КПК України, оцінив докази без належного розгляду всіх обставин справи в їх сукупності, обмежившись загальним формулюванням понять та переліком досліджених доказів, показань свідків, не надав їм належної обґрунтованої оцінки.

Так, на думку захисника, висновок місцевого суду про наявність вини ОСОБА_7 у відкритому викраденні майна потерпілої ОСОБА_9 від 01.07.2019 не доводиться дослідженими в судовому засіданні доказами. Як і обвинувачений, вказує на суттєві розбіжності в показаннях потерпілої. У зв`язку з тим, що захисник ОСОБА_8 вступила в справу на стадії судового розгляду після допиту потерпілої ОСОБА_9 , та з метою уточнення наданих нею пояснень, захисник заявляла клопотання про її повторний допит, однак місцевим судом так і не було його виконано, що позбавило сторону захисту можливість допитати останню.

Також місцевим судом не взято до уваги доводи сторони захисту щодо знаходження ОСОБА_7 у період вчинення епізода від 01.07.2019 за межами м. Луцька. Дану інформацію міг би підтвердити свідок ОСОБА_12 , якого так і не доставили до суду для допиту, що позбавило сторону захисту можливості підтвердити свою позицію. Окрім цього, захисником заявлялось клопотання про надання дозволу на доступ до документів, які містять інформацію щодо фактичного визначення місцезнаходження ОСОБА_7 в день інкримінованого правопорушення за номером телефону та дзвінками з прив`язкою до адрес розташування базових станції на місцевості, дана інформація, на думку адвоката ОСОБА_8 , має важливе значення для підтвердження чи спростування доводів обвинувачення щодо його причетності до епізоду від 01.07.2019.

Зазначає про відсутність в матеріалах провадження упакування чи іншого документа, який би підтвердив факт наявності в ОСОБА_9 саме такого телефону і такої марки, як зазначено в обвинувальному акті. Крім цього, відсутнє посилання на імейл вказаного телефона, будь-яких документів, що свідчили б про факт придбання потерпілою даного телефона, також не встановлено його місцезнаходження після викрадення.

Окрім цього, судом першої інстанції не надано оцінки доводам сторони захисту щодо матеріальної шкоди завданої потерпілій ОСОБА_9 . Так, захисник вказує про відсутність в матеріалах провадження експертизи щодо визначення розміру збитків завданих ОСОБА_7 останній та будь-яких документів, які б могли вказувати на вартість викраденого майна.

Враховуючи вказане, на переконання захисника, пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні відкритого викрадення майна потерпілої ОСОБА_13 від 01.07.2019 не доведено в судовому засіданні поза розумним сумнівом.

Також на думку сторони захисту вирок підлягає зміні у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчинених злочинів та особі обвинуваченого внаслідок суворості.

Захисник просить оскаржуваний вирок в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні відкритого викрадення майна в потерпілої ОСОБА_9 від 01.07.2019 скасувати, а провадження в цій частині закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КК України. В частині призначеного покарання за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186 КК України вирок змінити та призначити обвинуваченому більш м`яке покарання ніж передбачене законом із застосуванням положення ст.69 КК України.

В судове засідання не з`явилися потерпілі, хоча належним чином повідомлялися про час, дату та місце розгляду вказаного кримінального провадження. Від них на адресу апеляційного суду не надходило ні заяв, ні клопотань про відкладення розгляду справи. Учасники кримінального провадження, які з`явилися в судове засідання, не заперечували щодо продовження розгляду справи у відсутності потерпілих. Їх неприбуття не перешкоджає розгляду кримінального провадження відповідно до вимог ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши доповідача, який доповів суть вироку та виклав доводи апеляційних скарг, обвинуваченого, його захисника, які, кожен окремо, подані апеляційні скарги підтримали, просили задовольнити, прокурора, який відносно їх задоволення заперечив, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного висновку.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.185, ч.2 ст.186(за епізодами від 14.07.2019 та 18.12.2019) КК України та висновок суду про доведеність його винуватості у вчиненні даних злочинів ніким з учасників судового провадження не оспорюються, а тому апеляційний суд не переглядає вирок суду в цій частині на предмет його законності та обґрунтованості.

Згідно вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Відповідно до ст.94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України за епізодом від 01.07.2019 року, при наведених у вироку обставинах, підтверджуються зібраними та дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд першої інстанції дав вірну оцінку, з якою погоджується колегія суддів.

Суд навів належне мотивування своїх висновків щодо доведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні злочину, за які його засуджено, з якими погоджується апеляційний суд.

Як вбачається з матеріалів справи, в судовому засіданні, під час ухвалення вироку, обвинувачений ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України за епізодом від 01.07.2019 винним себе не визнав, заперечив свою причетність до його вчинення.

Проте, незважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши докази, дійшов правильного висновку про наявність у його діях складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Так, потерпіла ОСОБА_9 допитана в судовому засіданні місцевого суду, розповіла, що 01.07.2019 близько 00.30 год. перебувала на вул. Винниченка в м. Луцьку, проходячи юридичний корпус СНУ ім. Лесі Українки, до неї раптово підбіг обвинувачений ОСОБА_7 та шляхом ривка відкрито викрав з її плеча жіночу сумку, в якій перебували мобільний телефон марки «Apple Iphone» та паспорт громадянина України для виїзду за кордон на її ім`я. Вказувала, що оскільки місце, де відбулась подія, добре освітлюється, змогла роздивитись риси обличчя, статуру грабіжника. Безпосередньо в судовому засіданні категорично ствердила, що саме ОСОБА_7 відкрито викрав її майно.

Окрім вказаних показів потерпілої вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину доводиться протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення, відповідно до якого вбачається, що 01.07.2019 слідчий СВ Луцького ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_14 прийняв від потерпілої ОСОБА_9 заяву про відкрите викрадення належного їй майна. Також протоколом пред`явлення особи для впізнання з доданими фототаблицями від 16.07.2019, за участю потерпілої ОСОБА_9 , яка вказала на обвинуваченого ОСОБА_7 як на особу, котра 01.07.2019 вчинила стосовно неї кримінальне правопорушення, зокрема, відкрито викрав належне їй майно. Відповідно до даного протоколу, потерпіла перед пред`явленням особи до впізнання вказала, що зможе впізнати особу за зовнішнім виглядом, зростом, формою лиця.

На думку судової колегії, показання потерпілої місцевим судом обґрунтовано покладено в основу обвинувального вироку, так як вони є послідовними та об`єктивно узгоджуються з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, у зв`язку з чим, у своїй сукупності, доводять винну обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, за епізодом від 01.07.2019 щодо потерпілої ОСОБА_9 .

Апеляційний суд не вбачає обґрунтованих підстав вважати, що потерпіла ОСОБА_9 оговорює обвинуваченого, оскільки будь-яких об`єктивних неприязних відносин між ними не було, у зв`язку з цим та іншими наявними матеріалами посилання сторони захисту на розбіжності в показаннях останньої є голослівними та безпідставними.

Твердження сторони захисту про неповноту судового розгляду, зокрема, з тієї підстави, що в судовому засіданні не були допитані свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_15 (свідки зі сторони обвинувачення), а також повторно потерпіла ОСОБА_9 , колегія суддів вважає непереконливими з огляду на наступне.

Відповідно до положень ст. 410 КПК України неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо: 1) судом першої інстанції були відхиленні клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення; 2) необхідність дослідження тієї чи іншої підстави випливає з нових даних, встановлених при розгляді справи в суді апеляційної інстанції.

Згідно з вимогами ст.ст. 7, 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, та передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій засобами, передбаченими цим Кодексом.

Оскільки прокурор відмовився від виклику свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , які є свідками обвинувачення та не з`являлись на неодноразові виклики до суду, що унеможливило його допит, суд обґрунтовано задовольнив клопотання першого.

Крім того судом відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту щодо повторного виклику потерпілої ОСОБА_9 , у зв`язку з неодноразовою її неявкою до суду та проведенні допиту останньої за участі як самого обвинуваченого, так і його попереднього захисника ОСОБА_16 .

Також на переконання судової колегії, місцевий суд обгрунтовно відмовив у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_8 про тимчасовий доступ до документів, котрі містять охоронювану законом таємниці, які перебувають у володінні оператора телекомунікацій, оскільки стороною захисту не надано підтверджуючих документів щодо належності вказаного у клопотанні мобільного номера саме ОСОБА_7 та використання його останнім у період вчинення інкримінованого злочину за епізодом від 01.07.2019. Крім того, навіть за умови перебування телефону, належного ОСОБА_7 , не в зоні місця вчинення злочину, даний факт не спростовує винуватість останнього в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Таким чином, у колегії суддів немає підстав вважати, що судом першої інстанції не були дотримані вимоги ст. 22 КПК України, що могло б вплинути на правильність висновків суду та законність і обґрунтованість постановленого в справі судового рішення.

Крім цього, слід зазначити, що сторона захисту не ініціювала ні перед судом першої інстанції, ні перед апеляційним судом питання щодо виклику та допиту свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_15 .

Враховуючи, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 186 КК, характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом, доводи захисника про те, що у кримінальному провадженні обов`язково має бути визначено експертним шляхом розмір матеріальних збитків, завданих потерпілій протиправними діями засудженого, є безпідставними та відсутність такого висновку ніяк не впливає на кваліфікацію дій останнього. Окрім цього. Потерпіла ОСОБА_9 цивільний позов не заявляла, будь-яких притензій матеріального характеру до обвинуваченого не висловлювала.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому, судова колегія вважає, що суд першої інстанції, з урахуванням конкретних обставин справи, в повній мірі виконав вимоги матеріального закону.

Відповідно до вимог ст. 65 КК суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Особі, яка скоїла злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Як видно з матеріалів кримінального провадження, місцевий суд керувався саме вказаними вимогами кримінального закону.

Так, місцевий суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст.12 КК України відносяться до нетяжкого та тяжкого злочинів, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття, відшкодування завданих збитків (за епізодами викрадення майна потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 ) та відсутність обставин, що його обтяжують.

Також судом першої інстанції взято до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 є особою молодого віку, має постійне місце реєстрації, вину визнав частково, у вчиненому розкаявся лише за двома епізодами викрадення майна, частково відшкодував завдані потерпілим збитки, які на суворому покаранні не наполягали. Однак також враховано і те, що обвинувачений раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, за що відбував реальну міру покарання в місцях позбавлення волі, судимість не знята та не погашена в установленому законом порядку, повторно вчинив аналогічні умисні корисливі злочини, що свідчить про його вперте небажання стати на шлях виправлення.

Зважаючи на враховані судом першої інстанції конкретні обставини справи, особу обвинуваченого, судова колегія погоджується з висновком місцевого суду про необхідність призначення обвинуваченому покарання саме у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.185 та ч.2 ст.186 КК України, виправлення та перевиховання якого не можливе без ізоляції від суспільства.

На думку апеляційного суду, покарання призначення місцевим судом відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, як самим обвинуваченим, так і іншими особами.

Отже, доводи як захисника, так і обвинуваченого, які наведені в апеляційних скаргах, фактично враховані і оцінені судом першої інстанції при постановленні вироку, а тому твердження про призначення ОСОБА_7 надто суворого покарання не відповідають фактичним обставинам справи і є безпідставними.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що вирок є законним, обґрунтованим і вмотивованим, а підстав для його зміни чи скасування з підстав, викладених у апеляційних скаргах не встановлено.

Враховуючи вищенаведене та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, апеляційний суд

У Х В А Л И В
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення, а вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 09 листопада 2021 року щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 186 КК України - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення її апеляційним судом, а засудженим в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Головуючий

Судді