Справа № 357/3212/22
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16.08.2022 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судового засідання Білоцерківського міськрайонного суду Київської області, кримінальне провадження за № 0000053 внесеному до ЄРДР 09.01.2022 року, за обвинуваченням
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква, Київської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого по АДРЕСА_2 , раніше судимого 18.09.2015 року вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільненого від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановленням іспитового строку 2 роки;
у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України,
сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_4 ,
обвинувачений ОСОБА_3 ,

У С Т А Н О В И В:

08.01.2022 року приблизно о 08 годині 30 хвилин, перебуваючи в магазині-кафетерії «Козачок», що розташований по вул. Молодіжна, 33 в м. Біла Церква Київської області, де разом з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , вживали алкогольні напої. Під час розпивання алкогольних напоїв на грунті раптово виниклих неприязних відносин між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 виник словесний конфлікт, який переріс в бійку. ОСОБА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, маючи умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання, діючи з метою заподіяння тілесних ушкоджень, перебуваючи навпроти останнього, умисно наніс один удар кулаком правої руки в область лівого ока потерпілого ОСОБА_6 , в результаті чого завдав останньому тілесне ушкодження у вигляді синця на нижній повіці лівого ока, яке згідно висновку судово-медичного експерта відноситься до категорії легких тілесних ушкоджень, які згідно пунктом 2.3.5 Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень Наказу МОЗ №6 від ІНФОРМАЦІЯ_2 , мають незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більш як шість днів.
Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_3 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся. Пояснив, що 08.01.2022 року він зі своїм знайомим ОСОБА_5 відпочивали у кафе «Козачок». До них підійшов ОСОБА_6 . Між ним та ОСОБА_6 виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 наніс ОСОБА_6 удар в область ока, після чого розвернувся і пішов. Не заперечував, що від його удару потерпілому спричинені легкі тілесні ушкодження. У вчиненому обвинувачений щиро розкаюється, перед потерпілим вибачився.
Показання обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
З`ясувавши думки учасників судового провадження про обсяг та порядок дослідження доказів по справі, враховуючи, що ОСОБА_3 повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, ніхто з учасників не піддає сумніву й не оспорює фактичні обставини, викладені в обвинувальному акті, вірно розуміють зміст цих обставин, у суду немає сумнівів у добровільності та істинності позиції учасників процесу, а тому, відповідно до ч. 3 ст. 349 КПК України, суд вважає за недоцільне проводити дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які ніким не оспорюються, обмежившись лише допитом обвинуваченого та матеріалами кримінального провадження, які характеризують його особу й стосуються речових доказів у провадженні. При цьому судом роз`яснено, що у такому випадку учасники судового провадження будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.
Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п. 113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, у межах кримінального провадження забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).
Судовий розгляд проведено стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і в межах висунутого обвинувачення за ч. 1 ст. 125 КК України, відповідно до вимог ст. 337 КПК України.
Суд встановив, що своїми діями, які виразились в спричненні потерпілому умисного легкого тілесного ушкодження, ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч. 1 ст. 125 КК України.
При призначенні ОСОБА_3 покарання, суд враховує вимоги ст. 65 КК України, згідно із якими особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для виправлення та попередження нових злочинів, а згідно ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.
Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово зазначав, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним.
Європейський Суд вказує, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (частини статті), що передбачає відповідальність за вчинений злочин, але із врахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу.
При призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_3 суд враховує суспільну небезпеку вчиненого кримінального проступку, дані про особу обвинуваченого, який раніше судимий, не працюює, не одружений, на обліках у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується посередньо, має постійне місце проживання.
Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого вчинення кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.
Вирішуючи питання про призначення менш суворого покарання, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, суд зазначає, що наряду з іншими видами покарань, вказаною нормою закону передбачено такий вид покарання, як штраф, то в даному випадку, він не підлягає застосуванню, оскільки ОСОБА_3 не працює та не має постійного заробітку.
Що стосується, такого виду покарання, як виправні роботи, який передбачений санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, то в даному випадку, він не підлягає застосуванню, оскільки обвинувачений не працює, а вказаний вид покарання повинен відбуватися за місцем роботи засудженого.
З огляду на викладене, враховуючи, що до ОСОБА_3 не можуть бути застосовані інші види покарання, передбачені санкцією ч. 1 ст. 125 КК України, суд дійшов висновку, що для виправлення ОСОБА_3 , попередження вчинення ним нових злочинів, йому необхідно і достатньо призначити покарання у виді громадських робіт, в межах санкції статті обвинувачення.
На думку суду, призначене покарання у виді громадських робіт, в межах санкції статті обвинувачення буде необхідним і достатнім для виправлення засудженого ОСОБА_3 та попередження вчинення нових правопорушень, воно буде перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного та не буде становити особистий надмірний тягар для особи.
Установлено, що підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників кримінального провадження та враховуючи, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Речові докази у справі відсутні.
Керуючись ст. ст. 7, 349, 368, 370, 373, 374, 394 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 125 КК України - 120 годин громадських робіт.
Запобіжний захід ОСОБА_3 не застосовувати.
Речові докази відсутні.
Процесуальні витрати у справі відсутні.
Цивільний позов не заявлявся
Вирок суду може бути оскаржений до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня його проголошення шляхом подачі апеляції через Білоцерківський міськрайонний суд. Вирок суду з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень частини третьої статті 349 КПК України, не може бути оскарженим в апеляційному порядку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги, вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції, якщо його не буде скасовано.

Суддя: ОСОБА_1