Номер провадження: 11-кп/813/555/22
Справа № 513/528/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.08.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя ОСОБА_2

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 на вирок Саратського районного суду Одеської області від 16.09.2021 року в кримінальному провадженні №0001314 від 26.11.2020 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в смт. Ширяєве Одеської області, громадянина України, з середньою освітою, працюючого водієм у ПП «Брайловський» (Одеська область, смт Шираєво), маючого на утриманні малолітню дитину, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винуватим та засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, -

встановив:

оскарженим вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців, без позбавлення права керування транспортними засобами.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки 6 (шість) місяців, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч.1 ст.76 КК України, п.2 ч.3 ст.76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Вироком суду скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 27.11.2020 року, на автомобіль «Mercedes Sprinter», реєстраційний номер НОМЕР_1 .
Цим же вироком суду вирішено долю речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з оскарженим вироком ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину за наступних обставин.

25.11.2020 року, о 18:20 год., водій ОСОБА_8 грубо порушив пункти: 2.3 «б», 12.3, 12.4, Правил дорожнього руху України, які зобов`язують водія:
- п.2.3. Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний:
б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;
- п.12.3. У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди.
- п.12.4. У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/год.
Так, в зазначений день та час, водій ОСОБА_8 , керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes Sprinter, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухався по асфальтованому, сухому дорожньому покриттю автодороги «Одеса-Рені» в смт. Сарата Одеської області, де проїзна частина має одну смугу в напрямку міста Одеса та дві в протилежному напрямку з боку міста Рені в напрямку міста Одеса, зі швидкістю 55-60 км/год., чим перевищив максимально допустиму для населеного пункту швидкість руху 50 км/год.
Під час керування зазначеним автомобілем, проїжджаючи ділянку 116 км + 650 м вказаної автодороги, біля АЗС «Авіас» в смт. Сарата Одеської області водій ОСОБА_8 вкрай уважним не був, при об`єктивній можливості виявити пішохода, який перетинав проїзну частину з правого боку проїзної частини, заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу не вжив, не переконався в безпеці, хоча зобов`язаний був це передбачити, чим виявив злочинну самовпевненість, тобто, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення, маючи технічну можливість уникнути ДТП, скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , який перетинав проїзну частину з права на ліво по ходу руху автомобіля.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_10 були спричинені тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани на задній поверхні лівої вушної раковини; забійної рани в лобовій ділянці голови зліва; садна в лівій виличній та щічній ділянці обличчя; садна на лівому крилі, спинці та кінчику носа, крововиливу під м`якими тканинами голови в лобній-тім`яній ділянці зліва. Закритої травми грудної клітки: перелому зовнішньої третини лівої ключиці з крововиливом в оточуючі м`які тканини, перелому лівих ребер: 2-3 - по середньо ключичній лінії, 4 - по передній пахвовій лінії, 5-9 - по середній пахвовій лінії; переломів 1-9 лівих ребер по при хребтовій лінії; розриву стінки серцевої сумки, розриву передньої стінки висхідної частини дуги аорти з крововиливом у серцеву сумку та ліву плевральну порожнину. Садна на крилі лівої клубової кістки, садна на передній поверхні лівого колінного суглобу, 6 саден на тильній поверхні правої кисті, садна на крилі правої клубової кістки, садна на передній поверхні правого колінного суглобу.
Смерть ОСОБА_10 знаходиться у причинному зв`язку з спричиненими йому тілесними ушкодженнями, безпосередньою причиною смерті з`явився шок.
Слідством встановлено, що водій ОСОБА_8 мав технічну можливість запобігти ДТП, шляхом належного виконання вимог пунктів 2.3 «б»; 12.3, 12.4 Правил дорожнього руху України і фактичні дії водія ОСОБА_8 знаходяться в причинному зв`язку з фактом настання ДТП.
Не погоджуючись з вироком суду прокурор відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини справи, кваліфікацію дій обвинуваченого та застосування при призначенні покарання положень ст.ст. 75, 76 КК України, посилається на безпідставність не призначення обвинуваченому судом першої інстанції додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами. Прокурор вказує на неврахування судом першої інстанції наслідків вчиненого злочину у виді смерті особи, що унеможливлює призначення покарання обвинуваченому без позбавлення права керування транспортними засобами.

Прокурор просить скасувати вирок в частині призначеного покарання та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами, строком на 2 (два) роки. Відповідно до ст.75 КК України звільнити обвинуваченого від призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки 6 (шість) місяців, з покладенням обов`язків, передбачених п.п.1, 2 ч. 1 та п.2 ч.3 ст.76 КК України. В іншій частині прокурор просить вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Іншими особами, які мають право на апеляційне оскарження, вирок суду першої інстанції в даному кримінальному провадженні не оскаржений.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; вивчивши матеріали кримінального провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів дійшла висновку про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України (далі КПК), вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з положеннями ст. 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Згідно ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ст. 50 КК України (далі КК) покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Згідно ст. 65 КК суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 КК України; 2) відповідно до положень Загальної частини КК; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до роз`яснень викладених Пленумом Верховного Суду України у постанові «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).

Відповідно до оскарженого вироку суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_8 свою провину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, не заперечував вчинення ним порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та не заперечував проти розгляду кримінального провадження, в порядку ч.3 ст.349 КПК.

В апеляційній скарзі прокурора не оспорюються фактичні обставини вчинення злочину, встановленого судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого у вчинені злочину, а також правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, у зв`язку з чим апеляційний суд вирок у цій частині не переглядає.

Апеляційний суд вважає вірними висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 у скоєнні дій, які виразилися у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, за встановлених судом першої інстанції та викладених у вироку обставин.

Разом з тим, з оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не в повній мірі врахував вимоги ст. 65 КК та положення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» від 24 жовтня 2003 року №7, згідно з якими, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_8 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні визнав в повному обсязі, щиро розкаявся та добровільно відшкодував потерпілій завдані збитки, раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивно характеризується, має на утриманні малолітню дитину. Вказані обставини визнані судом першої інстанції, як такі, що пом`якшують покарання.

Таким чином, вказані обставини фактично стали підставою для звільнення обвинуваченого від відбування призначеного основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.

Разом з цим, на думку колегії суддів, суд, не застосувавши додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України, належним чином не мотивував свого рішення в цій частині, не врахував фактичні обставини вчиненого ОСОБА_8 злочину та його тяжкість, зокрема той факт, що дорожньо-транспортна пригода сталася внаслідок грубого порушення обвинуваченим правил дорожнього руху, що спричинило загибель людини.

Вказані обставини свідчать про відсутність підстав для призначення покарання за ч.2 ст.286 КК України без застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

При цьому, колегія суддів вважає, що факт працевлаштування обвинуваченого ОСОБА_8 на посаду водія на теперішній час, тобто після ухвалення вироку судом першої інстанції, не може бути вирішальною обставиною, яка слугує підставою для не призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

За наведених обставин, апеляційний суд приходить до висновку про те, що суд першої інстанції безпідставно не застосував Закон України про кримінальну відповідальність, який підлягає застосуванню, а саме не призначив ОСОБА_8 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, яке передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, а тому апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою.

Згідно з п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.

Відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 409 КПК, підставою для скасування вироку є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Згідно роз`яснень, що містяться у Постанові Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 року №1 «Про практику постановлення судами вироків при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку», у разі коли в апеляційній скарзі ставиться питання про погіршення становища обвинуваченого шляхом призначення йому більш суворого покарання, то у разі задоволення апеляційної скарги, вирок суду першої інстанції скасовується та ухвалюється новий вирок.

За таких обставин, вирок суду першої інстанції на підставі п. 4 ч. 1, ч. 2 ст. 409, п. 1 ч. 1 ст. 413, ст. 414 КПК, в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_8 покарання підлягає скасуванню з ухваленням апеляційним судом у цій частині нового вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 413, 414, 420, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

ухвалив:

Апеляційну скаргу прокурора відділу Одеської обласної прокуратури ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Саратського районного суду Одеської області від 16.09.2021 року в кримінальному провадженні №0001314 від 26.11.2020 року, яким ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченому ч.2 ст.286 КК України - скасувати в частині призначеного покарання.
Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , призначити покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки 6 (шість) місяців, з позбавленням права керувати транспортними засобами, строком на 1 (один) рік.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки 6 (шість) місяців, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4