Справа №591/9238/21 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-сс/816/189/22 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - арешт майна
УХВАЛА
Іменем України

07 квітня 2022 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 591/9238/21 за апеляційною скаргою власника майна ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 25.01.2022 щодо накладення арешту на майно,

установила:

В поданій апеляційній скарзі власник майна ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу слідчого судді та повернути йому майно, вилучене 19.01.2022 в ході обшуку автомобіля «Skoda Octavia Tour», д. н. з. НОМЕР_1 , оскільки ухвала слідчого судді постановлена з порушенням строків, встановлених ч. 1 ст. 172 КПК, без належного повідомлення учасників справи, у повній мірі не з`ясовані усі фактичні обставини справи, не досліджено і не надано належної оцінки наявним в матеріалах справи доказам та обставинам. Також вказує на відсутність підстав для арешту майна, оскільки матеріали клопотання не містять доказів того, що вилучене в ході обшуку майно може бути використане як доказ факту чи обставин в межах провадження, порушеного за ч. 1 ст. 185 КК, повідомлення про підозру йому не вручалось.

21.01.2022 до Зарічного районного суду м. Суми з клопотанням про арешт майна погодженим із прокурором відділу Сумської обласної прокуратури ОСОБА_8 , звернувся слідчий СУ ГУНП в Сумській області ОСОБА_9 , яке обґрунтував тим, що в СУ ГУНП знаходиться кримінальне провадження № 0000343 від 23.11.2020 за фактом вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, а саме крадіжки вуглеводнів з магістральних конденсатопроводів та нафтопроводів шляхом їх пошкодження.

22.12.2021 слідчим суддею Зарічного районного суду м. Суми було надано дозвіл на проведення обшуку автомобіля «Skoda Octavia Tour», д. н. з. НОМЕР_1 , який зареєстрований за ОСОБА_10 з метою відшукання і вилучення: документації, пов`язаною з діяльністю виробництв вуглеводнів з магістральних конденсатопроводів та нафтопроводів з позначенням законсервованих та діючих свердловин, схеми обліку газу та нафтопродукції, ємкості для викрадення вуглеводнів, паливно-мастильних матеріалів, шланг високого тиску, засобів врізки до нафтопроводів, документації, комп`ютерної техніки, на якій можуть зберігатися записи щодо протиправної діяльності, а також мобільних телефонів та СІМ-карток, записних книжок, аркушів із записами, банківських карток, інших засобів фіксації інформації.

19.01.2022 було проведено обшук, в ході якого було виявлено та вилучено: автомобіль «Skoda Octavia Tour», д. н. з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_10 , ключі до нього, свідоцтво про реєстрацію зазначеного т/з, флеш накопичувач microSD Dato з картрідером, карткотримач «ВФ Україна» з зображенням номеру мобільного телефону НОМЕР_2 , мобільний телефон невстановленої марки чорного кольору з сім-карткою, яке є речовим доказом в кримінальному провадженні, тому слідчий просив накласти на нього арешт.

Ухвалою слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 25.01.2022 на вище зазначене майно було накладено арешт.

До початку апеляційного розгляду від прокурора ОСОБА_11 та власника майна ОСОБА_10 надійшли письмові заяви про розгляд апеляційної скарги у їх відсутність, а тому колегія суддів вважає за можливе здійснити апеляційний розгляд кримінального провадження у відсутності сторін, що не суперечить вимогам кримінального процесуального закону (ч. 4 ст. 405 КПК).

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого рішення слідчого судді, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданої апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно п. 3 ч. 1 ст. 395 КПК, апеляційна скарга на ухвали слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, а згідно п. 3 ч. 2 цієї статті апеляційна скарга може бути подана на ухвалу слідчого судді протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Ухвала слідчого судді постановлена 25.01.2022 у відсутність власника майна ОСОБА_10 та його представника адвоката ОСОБА_12 цей же день копію ухвали було направлено ОСОБА_10 , однак в матеріалах справи відсутні відомості про її вручення власнику майна. Зі змісту апеляційної скарги ОСОБА_10 вбачається, що копію ухвали від 25.01.2022 він отримав 28.01.2022, а апеляційну скаргу на вищезазначену ухвалу подав до Сумського апеляційного суду 03.02.2022, що підтверджується штампом установи поштового зв`язку на конверті, в якому вона надійшла до апеляційного суду разом із додатками.

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція) містить гарантії справедливого судочинства, одним з аспектів яких є доступ до суду. Рівень доступу, має бути достатнім для забезпечення права особи на суд з огляду на принцип верховенства права в демократичному суспільстві. Для того, щоб доступ був ефективним, особа повинна мати чітку практичну можливість звернутись до суду для вирішення певного питання, та з боку держави не повинно чинитись правові чи практичні перешкоди для здійснення цього права.

Відповідно п. 1 ст. 6 Конвенції, якщо апеляційне оскарження існує в національному правовому порядку, держава зобов`язана забезпечити особам під час розгляду справи в апеляційних судах, в межах юрисдикції таких судів, додержання основоположних гарантій, передбачених ст. 6 Конвенції, з урахуванням особливостей апеляційного провадження. А також має братись до уваги процесуальна єдність судового провадження в національному правовому порядку та роль в ньому апеляційного суду (рішення ЄСПЛ від 26.07.2005 у справі «Подбіельські та ППУ Полпуре проти Польщі» (Podbielski and PPU Polpure v. Poland), заява № 39199/98, п. 62).

У іншому рішенні від 28.01.2021 в справі «Кушнір проти України» ЄСПЛ, констатуючи порушення п. 1 ст. 1 Конвенції, зазначив, «…що право на доступу до суду передбачає право на отримання належного повідомлення про судові рішення, особливо у випадках, коли апеляційна скарга може бути подана у конкретно встановлений строк. Заявник не був присутній у судовому засіданні суду першої інстанції, оскільки засідання проводилося на підставі письмових доводів сторін і, таким чином, без їхнього виклику; отже, заявник не знав зміст постанови, прийнятої за результатами розгляду його позову, у тому числі наведене судом обґрунтування. Це означає, що він не зміг би оскаржити постанову своєчасно, не маючи її паперової копії…» (п. 30-32).

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, має на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності, зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. У той же час такі правила в цілому або їх застосування не повинні перешкоджати сторонам використовувати доступні засоби захисту (рішення ЄСПЛ від 28.10.1998 у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain», §45). При цьому правило дотримання п`ятиденного строку на оскарження ухвал слідчого судді з дня їх оголошення, передбачене п. 3 ч. 2 ст. 395 КПК, покликано надати потенційному заявникові достатньо часу для роздумів стосовно подачі апеляційної скарги, чіткого визначення своїх аргументів та окреслення стверджувальної правової позиції.

Згідно ч. 1 ст. 117 КПК пропущений із поважних причин процесуальний строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою суду.

Таким чином, колегія суддів з метою забезпечення доступу до правосуддя вважає, що строк апеляційного оскарження підлягає поновленню, оскільки він пропущений з поважних причин.

Що стосується доводів апеляційної скарги по суті арешту майна, то положеннями ч. 1 ст. 131 КПК передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно ч. 1 ст. 170 КПК, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, третіх осіб, для забезпечення цивільного позову, можливої конфіскації майна, а згідно ч. 3 ст. 170 КПК, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 цього Кодексу (матеріальні об`єкти та документи, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження та інше).

За змістом ч. 2 ст. 173 КПК, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Розглянувши клопотання слідчого та наклавши арешт на майно, слідчий суддя суду першої інстанції дійшов висновку про необхідність арешту майна як речового доказу, що відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, всупереч доводам ОСОБА_10 , є цілком вмотивованим і ґрунтується на вимогах кримінального процесуального закону, так як на думку колегії суддів у досудового слідства є законні підстави вважати, що вилучене майно є речовим доказом, може містити інші відомості, що можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

При застосуванні заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно положень КПК (ст. 1 КПК) та за належною правовою (судовою) процедурою забезпечити швидке, повне та неупереджене розслідування і судовий розгляд, гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному примусу (обмеженню) (ч. 2 ст. 2 КПК).

Зокрема, при вирішенні зазначеного вище питання слідчий суддя дотримався вимог ст. 170-173 КПК, у повному об`ємі з`ясував і дослідив всі ті обставини, з якими кримінальний процесуальний закон пов`язує можливість накладення арешту на майно, а саме правову підставу для арешту майна та можливість використання цього майна як доказу у кримінальному провадженні.

Вирішуючи питання щодо законності і обґрунтованості арешту майна, колегія суддів враховує і судову практику ЄСПЛ щодо «відповідності втручання в право володіння майном принципу правомірного втручання, сумісного з гарантіями ст. 1 Першого протоколу до Конвенції», згідно якої підлягають оцінці три головні критерії, а саме: а) чи є втручання законним; б) чи переслідує воно «суспільний інтерес»; в) чи є такий захід (втручання в право на мирне володіння майном) пропорційним визначеним цілям.

Таким чином, втручання держави у право володіння майном у конкретному випадку є законним і обґрунтованим, оскільки таке втручання здійснено на підставі чинного КПК, який є доступним для заінтересованих осіб, чітким та передбачуваним у питаннях застосування та наслідків дії його норм, сумісних з принципами Конвенції.

Втручання є виправданим, так як воно здійснено з метою задоволення «суспільного інтересу» та за наявності об`єктивної необхідності в цьому у формі публічного, загального інтересу, який включає інтерес держави, громади, а також здійснено з дотриманням принципу «пропорційності» - «справедливої рівноваги (балансу)» між інтересами держави (суспільства), пов`язаними з втручанням, та інтересами особи, яка так чи інакше страждає від втручання, який передбачає наявність розумного співвідношення (обґрунтованої пропорційності) між метою, що передбачається для досягнення, та засобами, які використовуються. При цьому, оцінюючи пропорційність, колегія суддів виходить з того, що досягти легітимної мети за допомогою інших заходів, які були б менш обтяжливими для прав і свобод заінтересованої особи, ніж арешт майна, не можливо, застосовані слідчим суддею суду першої інстанції обмеження стосовно вказаного майна не є надмірними або ж такими, що є більшими, ніж необхідно для реалізації поставленої мети.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна, власником майна не надано, а колегією суддів не встановлено.

Посилання ОСОБА_10 в апеляційній скарзі на відсутність правових підстав для арешту майна не ґрунтуються на матеріалах справи і є суб`єктивною думкою власника майна. Вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК, як майно, що може містити сліди вчинення кримінального правопорушення, що розслідується в даному провадженні, інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

Колегія суддів не приймає до уваги і доводи апеляційної скарги ОСОБА_10 в частині того, що він не є підозрюваним у даному кримінальному провадженні, оскільки у випадку передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК, і оголошення підозри не є обов`язковим.

Щодо доводів апеляційної скарги з приводу того, що зазначене майно не є доказом кримінального правопорушення та не може бути використане у даному кримінальному провадженні, то вони є також не обґрунтованими, оскільки згідно долучених до клопотання розсекречених матеріалів НС(Р)Д вбачається, що в певні проміжки часу поблизу території, на яких відбувалися крадіжки нафтопродуктів зафіксовані переміщення автомобіля «Skoda Octavia Tour», д. н. з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_10 , а тому вилучений автомобіль цілком міг використовуватися для вчинення кримінального правопорушення (як «знаряддя»), яке розслідується і вказане має бути ретельно перевірено органом досудового розслідування.

Таким чином, враховуючи специфіку інкримінованих дій не можна виключати можливість використання зазначених у клопотанні слідчого речей.

Також колегію суддів перевірено доводи апеляційної скарги і в частині порушення слідчим суддею строків розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно, передбачених ч. 1 ст. 172 КПК, що дійсно мало місце, але зазначене порушення не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке б потягло за собою скасування ухвали в усякому разі (ч. 2 ст. 412 КПК), оскільки при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя згідно зі ст. 94, 132, 173 КПК перш за все повинен урахувати, зокрема, правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 ст. 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Оскаржувана ухвала постановлена з дотриманням вказаних вимог кримінального процесуального закону, а тому ухвалу слідчого судді колегія суддів вважає законною, обґрунтованою та належним чином умотивованою, внаслідок чого вона підлягає залишенню без змін, а апеляційна скарга власника майна без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418, 419 і 422 КПК України,

постановила:

Ухвалу слідчого судді Зарічного районного суду м. Суми від 25.01.2022 щодо арешту майна залишити без змін, а апеляційну скаргу власника майна ОСОБА_6 на цю ухвалу без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4