Провадження № 1-кс/522/1052/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 травня 2022 року м. Одеса

Слідчий суддя Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту у кримінальному провадженні № 0000945, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернулась до суду із клопотанням, у якому просить скасувати арешт майна а саме: 1/2 частини апартаментів трьохповерхового зблокованого дачного котеджу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37, яке належить ОСОБА_3 на праві власності відповідно до договору купівлі-продажу від 19.07.2013 загальною площею 273,9 кв.м.
Заявник в судові засідання не з`явився, у клопотанні просить провести розгляд без її участі.

З клопотання вбачається, що 19 липня 2013 року ОСОБА_3 уклала договір з ТОВ «УКРАЇНА», місцезнаходження: місто Одеса, проспект Гагаріна, будинок №12-А, код ЄДРПО 20939771 про придбання 14 апартаментів трьохповерхового зблокованого дачного котеджу під АДРЕСА_2 і сплатила за це 19.07.2013 року на рахунок ТОВ «УКРАЇНА» відповідно до касового чеку 1095600,00 грн. Зазначений договір від 19.07.2013 посвідчено приватним нотаріусом Одеського міського нотаріального округу ОСОБА_4 та зареєстровано в реєстрі за №1912 (рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень, індексний номер: 4125798 від 19.07.2013 року. Реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 37).

26.08.2021 слідчим суддею Приморського районного суду м. Одеси у кримінальному провадженні № 0000945 від 28.07.2021, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 388 КК України, за фактом незаконних дій із заставним прийнято рішення про накладення арешту із забороною відчуження та розпорядження на перелік об`єктів серед яких: апартамент № 26 двоповерхового зблокованого дачного котеджу Одеська область, Овідіопольський район, с/рада Дальницька, «Золотий Бугаз», масив 18, корпус «А».

Відповідно до мотивувальної частини ухвали суду 26.08.2021 Кредитні договори укладались з вересня 2013 року і в 2014 році, вже після придбання заявником майна 19.07.2013 за готівкові кошти, і апартаменти №26 корпусу «А» при будь-яких обставинах не мають відношення до Кредитних договорів, кредитних ліній ТОВ «Україна» та інших юридичних та фізичних осіб.

Більш того, на момент придбання 1/2 котеджу під № 26, масив «Золотий бугаз», 18, корпус «А» котедж станом на 19.07.2013 і на теперішній час не перебував і не перебуває в заставах, про що свідчить реєстр обтяжень, до якого є вільний доступ у суду.

Приписами ч. 1 ст. 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

При застосуванні будь-якого заходу забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Згідно ст. 131, ч. 1 ст. 170 КПК України, засобом забезпечення кримінального провадження є арешт майна, який полягає у тимчасовому, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Суд при винесені рішення щодо арешту виходить з того, що у відповідності до вимог чинного кримінального процесуального закону, арешт майна це один із заходів забезпечення кримінального провадження, який є важливим елементом здійснення завдань кримінального провадження, своєчасне застосування якого може запобігти непоправним негативним наслідкам при розслідуванні кримінального правопорушення.

Проте, слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні № 0000945 від 28.07.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 388 КК України, не дотрималась вимог кримінального процесуального законодавства та дійшла до помилкового висновку про наявність правових підстав для задоволення вказаного клопотання стосовно майна яке належить заявнику.

Як вбачається з наданих апеляційному суду матеріалів судового провадження у провадженні слідчого відділення відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській перебуває кримінальне провадження № 0000945 від 28.07.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 388 КК України, за фактом незаконних дій із заставним майном.

Згідно даних, наявних у матеріалах, доданих до клопотання слідчого, встановлено, що 28.07.2021 до чергової частини відділу поліції № 2 Одеського районного управління поліції № 1 Головного управління Національної поліції в Одеській області надійшла заява представника ТОВ «Ісагіс» ОСОБА_5 , в якій він просить застосувати заходи правового характеру до колишніх робітників ПАТ «ІМЕКСБАНК» та інших невстановлених осіб, які здійснили незаконні дії з заставним майном.

У вказаному кримінальному провадженні слідчий звернувся до суду з клопотанням про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0000945 від 28.07.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 388 КК України. Мотивуючи необхідність накладання арешту на вказане майно, слідчий вказав на те, що вказані об`єкти нерухомості відповідають критеріям, зазначеним у ст. 98 КПК України, що свідчить про наявність необхідності в забезпеченні їх збереження. Частиною 2 статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст, 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідні дані повинні міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні та відповідати вимогам закону.

Пославшись в ухвалі на приписи ст. 170 КПК України та завдання кримінального провадження, слідчий суддя зазначив, що приходить до висновку про наявність достатніх підстав для накладення арешту на зазначений об`єкт нерухомості, зокрема і апартамент № 26 двоповерхового зблокованого дачного котеджу Одеська область, Овідіопольський район, с/рада Дальницька, «Золотий Бугаз», масив 18, корпус «А», із забороною відчуження та розпорядження, проте, не зазначив жодного обґрунтування, які саме докази на це вказують, зокрема як саме вказаний об`єкти нерухомості, стосується даного кримінального провадження та може бути використаний як доказ.

В рамках кримінального провадження № 0000945 від 28.07.2021 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 388 КК України, ОСОБА_3 , яка є власником майна, а саме: 1/2 частини апартаментів трьохповерхового зблокованого дачного котеджу, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_1 , реєстраційний номер 37 загальною площею 273,9 кв.м., про підозру не повідомлено.

Слідчим суддею залишено поза увагою висновки Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 03 листопада 2020 року у справі № 916/3146/17. Так, Верховним Судом зазначено, що ухвалою Господарського суду Одеської області від 20 липня 2018 року у справі № 916/1387/15-г, залишеною без змін постановою Одеського апеляційного господарського суду від 06 вересня 2018 року остаточно вирішений спір між ПАТ «ІМЕКСБАНК» і ТОВ «Галіот» щодо стягнення заборгованості за кредитним договором. Ці судові рішення не можуть бути переглянуті в даній справі.

Частиною п`ятою статті 3 Закону України «Про іпотеку» передбачено, що іпотека має похідний характер від основного зобов`язання і є дійсною до припинення основного зобов`язання або до закінчення строку дії іпотечного договору.

Оскільки спір щодо припинення основного зобов`язання вирішений в іншій справі № 916/1387/15-г, то і всі іпотеки, які забезпечували виконання цього основного зобов`язання, теж є припиненими.

Відповідно до ст. 13 Конституції України, держава забезпечує захист прав усіх суб`єктів права власності. Кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, і ніхто не може бути протиправне позбавлений права власності (ст. 41 Конституції України).

Статтею 1 Протоколу № 1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст. 1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський проти Польші» від 22.06.2004 р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів».

Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції(рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Заявник вважає, що обмеження її права власності, із врахуванням викладу обставин про кримінальне правопорушення, що зазначені у витягу з ЄРДР, є недопустимим.

Обставини, які досліджуються у кримінальному провадженні вже відбулися після придбання нею майна і жодним чином не стосуються невідомих заявнику кредитних угод укладених після придбання майна.

Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явились.

Дослідивши надані матеріали, якими обґрунтовано доводи клопотання, приходжу до висновку, що клопотання задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існують достатні підстави вважати, що воно є предметом, засобом чи знаряддям вчинення злочину, доказом злочину, набуте злочинним шляхом, доходом від вчиненого злочину, отримане за рахунок доходів від вчиненого злочину або може бути конфісковане у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого чи юридичної особи, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру, або може підлягати спеціальній конфіскації щодо третіх осіб, юридичної особи або для забезпечення цивільного позову.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Метою арешту майна є забезпечення кримінального провадження, забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні, забезпечення конфіскації або спеціальної конфіскації. Арештованим може бути майно, яким володіє, користується чи розпоряджається підозрюваний, обвинувачений, засуджений, треті особи, юридична особа, до якої може бути застосовано заходи кримінально-правового характеру за рішенням, ухвалою суду, слідчого судді.

Відповідно до ст. 174 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Як вбачається з матеріалів, наданих в обґрунтування скарги, ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 26.08.2021 року клопотання слідчого задоволено та накладено арешт на майно.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

На теперішній час проводиться досудове розслідування за кримінальним провадженням № 0000945 від 28.07.2021 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 388 КК України, у зв`язку з чим потреба у застосуванні заходу забезпечення, у вигляді арешту майна, не відпала, та скасування арешту з майна не вбачається.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 2, 22, 131, 170, 174 КПК України, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту у кримінальному провадженні № 0000945 відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя

30.05.2022