Номер провадження: 11-кп/813/1792/22
Справа № 523/5600/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29.09.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2022 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000079 від 28 січня 2021 року відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з середньою освітою, не працює, перебуває у цивільному шлюбі, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 17.05.2016 року Суворовським районним судом м. Одеси за ч.2 та 3 ст.185, 70 КК України до 5 років позбавлення волі з застосування ст.75 КК України з іспитовим строком 3 роки.

- 23.07.2020 року ухвалою Апеляційного суду Одеської області засуджений до відбуття покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

- 20.10.2020 року звільнився за відбуттям покарання.

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції

Вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2022 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 визначено обчислювати з моменту його фактичного затримання, тобто з 16.03.2021 року (відповідно ухвали слідчого судді Суворовського районного суду м. Одеси) від 16.03.2021 року.

Вирішено питання з цивільними позовами, речовими доказами та процесуальними витратами у кримінальному провадженні.

Оскарженим вироком встановлено, що 28.01.2021 року приблизно о 5:30 годині, ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , проник до автомобілю марки «Mitsubishi Galant» синього кольору державний номер НОМЕР_1 , належного ОСОБА_9 , та викрав його майно, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 2800 грн.

Крім того, в той же день 28.01.2021 року приблизно о 5:40 годині, ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_2 , проник до автомобілю марки «Пежо Партнер» синього кольору, державний номер НОМЕР_2 , належного ОСОБА_10 , та викрав його майно, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 1916,67 гривень.

Крім того, 02.02.2021 року приблизно о 0:50 годині, ОСОБА_8 за попередньою змовою з невстановленою досудовим слідством особою, відносно якої матеріали виділені в окреме провадження, проникли до продуктового магазину, розташованого по АДРЕСА_3 , звідки таємно викрали майно, належне ОСОБА_11 , чим завдали потерпілій ОСОБА_11 матеріальну шкоду на загальну суму 45534 гривень.

Крім того, 03.02.2021 року приблизно о 2:00 годині, ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_4 , проник до автомобіля марки «Volkswagen Caddy» червоного кольору державний номер НОМЕР_3 , належного ОСОБА_12 , звідки викрав його майно, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 2700 гривень.

Крім того, 05.02.2021 року приблизно о 0:30 годині, ОСОБА_8 , знаходячись у дворі будинку АДРЕСА_5 , проник до автомобілю марки «Ford Fusion» синього кольору державний номер НОМЕР_4 , належного ОСОБА_13 , звідки викрав належне йому майно, завдавши потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 32600 гривень.

Крім того, 09.02.2021 року приблизно о 4:00 годині, ОСОБА_8 , знаходячись біля будинку АДРЕСА_6 , проник до автомобілю марки «Hyundai Н200» білого кольору державний номер НОМЕР_5 , належного ОСОБА_14 , звідки викрав належне йому майно, чим завдав потерпілому ОСОБА_14 матеріальну шкоду на загальну суму 16200 гривень.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.

Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій він не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, ступінь доведеності вини та кваліфікацію своїх дій, просив вирок суду змінити та призначити йому покарання у виді позбавлення полі строком на 1 рік 6 місяців.

Обвинувачений просив врахувати обставини, передбачені ст.66 КК України, які на його думку пом`якшують покарання, а саме: щире каяття у вчиненому злочині, наявність міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, перебування у шлюбі та наявність роботи.

Крім того, обвинувачений звернувся до апеляційного суду з клопотанням в якому просив застосувати до нього умовний термін покарання.

Позиції учасників апеляційного провадження

Захисник ОСОБА_7 підтримала апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 та просила їх задовольнити.

Прокурор ОСОБА_6 заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, просив залишити оскаржений вирок без змін.

Обвинувачений ОСОБА_8 утримується в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» та з клопотаннями про участь в апеляційному розгляді не звертався.

Відповідно до ч.4 ст.401 КК України, обвинувачений підлягає обов`язковому виклику в судове засідання для участі в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов`язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

Приймаючи до уваги той факт, що в даному випадку участь сторін кримінального провадження є необов`язковою, а обвинувачений ОСОБА_8 не звертався до апеляційного суду з клопотаннями про участь в апеляційному розгляді, при цьому захисник обвинуваченого - адвокат ОСОБА_7 була присутня у судовому засіданні та вважала за можливе розглядати апеляційні скарги за відсутністю обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційний суд вважає за можливе розглянути подану апеляційну скаргу за відсутності обвинуваченого.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників апеляційного розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та, перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до положень статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки в апеляційній скарзі обвинуваченим не оспорюються фактичні обставини вчинення кримінальних правопорушень, встановлені судом першої інстанції, доведеність вини обвинуваченого та правильність кваліфікації його дій, апеляційний суд не переглядає оскаржений вирок в цій частині.

У своїй апеляційній скарзі та у клопотанні обвинувачений ОСОБА_8 просив апеляційний суд призначити йому покарання із застосуванням положень статей 69, 75 КК України.

Апеляційний суд не може погодитися з доводами апеляційної скарги про те, що вирок суду є надмірно суворим і наявні підстави для застосування положень ст.ст.69,75 КК України при призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання.

Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України».

Статтею 50 КК України встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст.65 КК України - особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети та принципів справедливості і індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню. Під час вибору покарання мають значення обставини, які його пом`якшують та обтяжують, відповідно до положень статей 66 та 67 КК України.

Відповідно до положень ч. 6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Згідно з положеннями ч. 5, 6 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів», висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду є обов`язковими для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права; висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються судами при застосуванні таких норм права.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 09 жовтня 2018 року у справі № 756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Відповідно до ч.1 ст.75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

З оскарженого вироку вбачається, що суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, які, відповідно до положень ст.12 КК України відносяться до тяжких злочинів, суспільну небезпечність вчинених ним діянь.

Також, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 , відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання його щире каяття.

Обставини, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 судом першої інстанції встановлені не були.

Крім того, суд першої інстанції врахував особу обвинуваченого, те, що він раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за скоєння аналогічних корисних злочинів, відбув покарання повністю, однак незважаючи на це, маючи не зняту та непогашену судимість, вчинив нові злочини майнової спрямованості, не працевлаштований, однак має постійне місце мешкання, негативно характеризується за місцем проживання, що підтверджується наданою стороною обвинувачення характеристикою, долученої до матеріалів судового провадження, при цьому його посилання на наявність утриманців малолітньої дочки є безпідставним, оскільки будь-яких доказів стороною захисту суду не надано, також суд враховує негативне відношення обвинуваченого до скоєного діяння, відсутність тяжких наслідків. Також суд приймає до уваги бажання обвинуваченого відшкодувати потерпілим завданий матеріальний збиток, намір захищати батьківщину в умовах оголошеного воєнного стану, що знайшло своє документальне підтвердження у ході судового засідання.

Між тим, як зазначено вище, з урахуванням відомостей про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , який не працевлаштований, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення інших злочинів майнової спрямованості, те, що він має постійне місце мешкання, у судовому засіданні свою вину визнав повністю, його негативне ставлення до скоєного, щире каяття, бажання відшкодувати завдану шкоду, обставин, які пом`якшують покарання, а також встановлених обставин вчинених обвинуваченим ОСОБА_8 кримінальних правопорушень, суд першої інстанції призначив йому покарання у виді позбавлення волі посилаючись на те, що саме цей вид покарання є необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Апеляційний суд зазначає, що санкція ч.3 ст.185 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до шести років, при цьому суд першої інстанції з урахуванням усіх обставин кримінального провадження, призначив ОСОБА_8 мінімальне покарання у виді трьох років позбавлення волі, яке передбачено для такого виду покарань положеннями ч.1 ст.63 КК України.

Апеляційний суд зазначає, що обвинувачений ОСОБА_8 , будучи особою працездатного віку, ніде не працює та суспільно-корисною працею не займається, постійного законного джерела прибутку не має, що і стало підґрунтям для вчинення корисливого злочину.

Відповідно до встановлених судом першої інстанції обставин, вчинив 6 епізодів злочинів однакової спрямованості, а саме крадіжок чужого майна, поєднаної з проникненням у приміщення.

Апеляційний суд визнає необґрунтованими доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що призначене йому покарання є занадто суворим, оскільки обвинувачений неодноразово притягався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, проте належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення не став та, маючи непогашені у встановленому законом порядку судимості, повторно вчинив корисливі злочини проти власності.

Колегія суддів другої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у своїй постанові від 15 березня 2018 року №442/1887/16-к зробила висновок, що виходячи зі змісту ст.69 КК України, призначення більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції відповідної норми, можливе лише в тому випадку, коли встановлені у справі обставини, що пом`якшують покарання, настільки істотно знижують ступінь тяжкості скоєного злочину, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.

Таким чином, встановлені у даному кримінальному проваджені обставина, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 - щире каяття, а також наявність у нього міцних соціальних зв`язків, постійного місця проживання, перебування у шлюбі та наявність роботи, на які у своїй апеляційній скарзі посилається обвинувачений, як на підстави призначення йому покарання нижчого від найнижчої межі, встановленої санкцією ч.3 ст.185 КК України, - за своєю суттю та соціальної вагомістю не є тими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених обвинуваченим умисних тяжких злочинів. Їх наявність сама по собі за відсутності інших обставин, що пом`якшують покарання, не може бути безумовною підставою застосування ст.69 КК України.

Враховуючи викладене, підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 положень статей 69, 75 КК України, апеляційний суд не вбачає.

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки буде справедливим, необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 , попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень, тобто таке покарання повністю досягне мети його призначення та призведе до позитивних змін в особистості обвинуваченого.

Відповідно до ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції має право залишити оскаржуване судове рішення без змін.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд дійшов висновку про необґрунтованість апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_8 , у зв`язку з чим вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржений вирок суду без змін.

Керуючись статтями 376, 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Суворовського районного суду м. Одеси від 11 травня 2022 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України залишити без змін.

Ухвала Одеського апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня набрання нею законної сили, а засудженим який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4