Номер провадження: 11-кп/813/1360/22
Справа № 523/8574/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.05.2022 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:
головуючий суддя ОСОБА_2 ,
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0005460 від 06.12.2018 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Оскаржуваною ухвалою обвинуваченому ОСОБА_9 та обвинуваченій ОСОБА_10 продовжено строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на шістдесят діб, а саме до 25.06.2022 р. включно.
Рішення суду першої інстанції щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим вмотивовано тяжкістю та обставинами інкримінованого злочину, їх соціальними зв`язками, на підставі чого суд першої інстанції дійшов висновку про те, що заявлені прокурором ризики, передбачені п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для застосування найбільш суворого запобіжного заходу, не зменшились, а застосування більш м`якого запобіжного заходу є неможливим.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, яки їх подали.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та застосувати до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.
Доводи апеляційної скарги захисник обґрунтував тим, що:
- судом першої інстанції було вирішено питання про продовження обвинуваченому запобіжного заходу за власною ініціативною, без участі останнього;
- ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні;
- ризик впливу на свідків та потерпілих відсутній з огляду на те, що їх вже було допитано;
- достатніх та допустимих доказів винуватості ОСОБА_9 у інкримінованому злочині стороною обвинувачення не надано;
- судом першої інстанції не було враховано те, що ОСОБА_9 має місце проживання, має міцні соціальні зв`язки, а отже не буде вчиняти нового злочину та буде сумлінно з`являтись у судові засідання.
Не погодившись із зазначеною ухвалою суду першої інстанції, захисник ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу суду та застосувати до обвинуваченої запобіжний захід у вигляді нічного домашнього арешту.
Доводи апеляційної скарги захисник обґрунтував тим, що:
- ризики, передбачені ст. 177 КПК України, відсутні;
- ризик впливу на свідків та потерпілих відсутній з огляду на те, що їх вже було допитано;
- достатніх та допустимих доказів винуватості ОСОБА_10 у інкримінованому злочині стороною обвинувачення не надано;
- судом першої інстанції не було враховано те, що ОСОБА_10 заміжня, має постійне проживання, міцні соціальні зв`язки та на її утриманні перебуває хвора мати.
Позиції учасників судового провадження.
Захисники в апеляційних скаргах ставили питання щодо розгляду апеляційних скарг за участю обвинуваченого ОСОБА_9 та обвинуваченої ОСОБА_10 .
З урахуванням неможливості безпосередньої участі обвинувачених під час розгляду апеляційних скарг у зв`язку з введенням в Україні військового стану, апеляційним судом прийнято рішення про проведення судового засідання в режимі відеоконференції, однак проведення судового засідання у режимі відеоконференції не вдалося, оскільки було відсутнє з`єднання з ДУ «Одеський слідчий ізолятор».
Для забезпечення швидкого та ефективного здійснення правосуддя, а також недопущення порушення прав обвинувачених та розумних строків апеляційного розгляду, враховуючи рекомендації Ради Суддів України від 02.03.2022 та наказу Голови Верховного Суду від 04.03.2022 щодо роботи судів в умовах воєнного стану, апеляційний суд вважає за можливим та необхідним апеляційний розгляд провести за відсутності обвинуваченого ОСОБА_9 , інтереси якого в суді апеляційної інстанції представлені його захисником ОСОБА_7 , та обвинуваченої ОСОБА_10 , інтереси якої в суді апеляційної інстанції представлені її захисником ОСОБА_8 , які в свою чергу вважали можливим проводити розгляд справи.
У судовому засіданні захисники підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити.

Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг та просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Мотиви апеляційного суду.
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Приморського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0005460 від 06.12.2018 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України.
Щодо посилань захисника ОСОБА_7 на порушення судом вимог КПК у наслідок вирішення питання щодо продовження строку тримання під вартою за власною ініціативою та без участі обвинуваченого, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали та журналу судового засідання, судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності продовження обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з огляду на наявність обґрунтованого обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені п. 1, 3, 5 ст. 177 КПК України.
Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що ч. 5 ст. 22 КПК України передбачено, що захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником.
Відповідно до ч.4 ст. 46 КПК України захисник користується процесуальними правами підозрюваного, обвинуваченого, захист якого він здійснює, крім процесуальних прав, реалізація яких здійснюється безпосередньо підозрюваним, обвинуваченим і не може бути доручена захиснику, з моменту надання документів, передбачених статтею 50 цього Кодексу, слідчому, прокурору, слідчому судді, суду.
З оскаржуваної ухвали та журналу судового засідання вбачається, що вирішення питання щодо продовження обвинуваченим строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відбулось за участі їх захисників.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбулось в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд при постановленні ухвали в повній мірі дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.
Доводи захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо недоведеності вини обвинувачених до інкримінованого їм злочину апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступні обставини.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції» є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження про недоведеність обвинувачення ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого їм злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.

Приймаючи до уваги зазначене, апеляційний суд вважає, що доведеність вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України,на даній стадії, при розгляді апеляційного провадження на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перевіряється.

Окрім того, у відповідності до положень ч. 2 ст. 94 КПК України жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з наступною їх оцінкою у відповідності до положень ч.1 ст.94 КПК України.
Відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, а відтак апеляційний суд позбавлений можливості надавати оцінку доказам причетності ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до інкримінованого йому злочину.
Посилання захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на відсутність заявлених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади), поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив його належність в оскаржуваній ухвалі.
Так з мотивувальної частини оскаржуваної ухвали вбачається, що судом першої інстанції було встановлено, що не відпав і не зменшився ризик переховування обвинувачених від суду, зважаючи на покарання, яке загрожує обвинуваченим, в разі визнання їх винуватими. Ризик впливу на свідків та потерпілих підтверджується тим, що обвинувачені перед загрозою суворого покарання можуть вчинити дії, спрямовані на залякування потерпілих та свідків, з метою спотворення їх показань в суді. Ризик вчинити інше кримінальне правопорушення зумовлений наявністю попередніх ризиків та може мати місце у разі зміни запобіжного заходу на більш м`який, оскільки обвинувачені ніде не працевлаштовані, тобто не мають постійного джерела доходу, а отже можуть вдатися до спроб вчинення інших злочинів, в тому числі, аналогічно у зв`язку з відсутністю засобів для існування. На думку апеляційного суду, встановлена в ухвалі суду першої інстанції наявність встановлених судом ризиків, передбачених п.1,3,5 ч.1 ст.177 КПК України, відповідає фактичним обставинам справи, при розгляді апеляційної скарги не спростована, будь-яких доказів про зменшення або зникнення цих ризиків стороною захисту не надано.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були підставою обрання обвинуваченим запобіжного заходу, не зменшились та виправдовують подальше тримання під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинувачених, оскільки суд першої інстанції дотримався приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
Зокрема, апеляційний суд вважає обґрунтованим висновок суду в частині існування ризику впливу обвинуваченими на потерпілих та свідків в рамках кримінального провадження та відхиляє відповідні заперечення захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 як безпідставні, виходячи з наступного.
Апеляційний суд приймає до уваги, що хоча судом і було допитано потерпілих декількох свідків сторони обвинувачення, втім зауважує, що відповідно до ч.14 ст. 352 КПК України свідок може бути допитаний повторно в тому самому або наступному судовому засіданні за його клопотанням, за клопотанням сторони кримінального провадження або за ініціативою суду, зокрема, якщо під час судового розгляду з`ясувалося, що свідок може надати показання стосовно обставин, щодо яких він не допитувався.
А отже те, що потерпілих та ряд свідків вже було допитано у суді першої інстанції не є обставиною, що невілює ризик можливого впливу обвинуваченими на потерпілих та свідків, з метою уникнення кримінальної відповідальності, адже перебування ж у статусі обвинувачених та тяжкість можливого покарання може викликати у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 активні дії щодо впливу на них, з метою спотворення їх показань в суді задля уникнення кримінальної відповідальності.
Соціальні зв`язки обвинувачених апеляційний суд не може взяти до уваги, оскільки, на переконання апеляційного суду місце проживання, перебування у шлюбі та декларування намірів дотримання покладених на них обов`язків не є достатньо переконливими обставинами, щоб нівелювати існуючі на час постановлення оскаржуваної ухвали ризики.
Обставини ж щодо перебування на утриманні в обвинуваченої ОСОБА_10 хворої матері належними доказами стороною захисту підтверджені не були, як і взагалі стан її здоров`я. Апеляційний суд також зауважує, що сам по собі факт наявності у особи родини не підтверджує потребування її членами утримання.
Крім того, стороною захисту не надано будь-яких документів на підтвердження доводів щодо працевлаштування обвинуваченої ОСОБА_10 або інших джерел її доходів, а відтак і здатності утримувати будь-яких осіб.
Жодних розумних гарантій добросовісної поведінки ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на вказаній стадії кримінального процесу ані судді, ані апеляційному суду надано не було.
Тож, в оскаржуваній ухвалі судом першої інстанції при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, відповідно до вимог п.1 ч.1 ст.194 КПК України, враховано фактичні обставини даного кримінального провадження, перевірені обставини щодо існування ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також оцінено сукупність обставин, які враховуються при обранні обмежувальних свободу заходів.

Апеляційний суд констатує, що матеріали провадження не містять відомостей про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Водночас, апеляційний суд знаходить слушними зауваження захисників ОСОБА_7 та ОСОБА_8 щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачені постійно перебувають під вартою, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_9 та ОСОБА_10 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачені утримуються під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.
Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з п.1 ч.3 ст.407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:

Апеляційні скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченої ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 квітня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у кримінальному провадженні №0005460 від 06.12.2018 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , обвинувачених у вчиненні злочину, передбаченого п. 12 ч. 2 ст. 115 КК України, залишити без змін.
Звернути увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання розумних строків розгляду даної справи, передбачених ст. 28 КПК України.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4