Справа № 737/107/22
Провадження № 1-кп/737/17/22
УХВАЛА

20 липня 2022 р. смт Куликівка

Куликівський районний суд Чернігівської області у складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 в режимі відеоконференції,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 в режимі відеоконференції,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду в смт Куликівка клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою у кримінальному провадженні за № 0003925 від 26 грудня 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Куликівка Чернігівського району Чернігівської області, українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, пенсіонера, одруженого, на утриманні малолітніх дітей не має, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України,

ВСТАНОВИВ:
На розгляді в Куликівському районному суді Чернігівської області перебуває кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст.115 КК України.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартоюОСОБА_4 обгрунтовуючи його тим, що, в ході досудового розслідування по даній справі зібрано достатньо доказів, які дають підстави для підозри ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України, а також наявністю ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме: переховуватись від суду, незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення.
В клопотанні зазначено, що під час досудового розслідування встановлено, що 26.12.2021 року близько 17 год 00 хв, ОСОБА_4 , знаходячись в коридорі будинку АДРЕСА_1 , з мотивів раптово виниклих особистих неприязних відносин, діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки свого діяння, з метою умисного протиправного заподіяння смерті особі, а саме своєму сину - ОСОБА_6 наніс один удар лезом ножа в область грудної клітки з лівої сторони, чим спричинив ОСОБА_6 тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки з ушкодженням серця, що призвело до гострої внутрішньої артеріальної кровотечі, від якої останній ІНФОРМАЦІЯ_2 помер на місці події.
Таким чином, на думку прокурора, ОСОБА_4 обгрунтовано обвинувачується в умисному вбивстві, тобто в умисному протиправному заподіянні смерті ОСОБА_6 , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
Наявність ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України в клопотанні обгрунтовано тим, що ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який передбачено безальтернативне покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 7 до 15 років. Безпосередньо після вбивства він покинув місце вчинення злочину та не вжив заходів до надання медичної допомоги, тому, на думку прокурора, існують реальні ризики, що обвинувачений, усвідомлюючи невідворотність покарання, може переховуватись від суду.
В обгрунтування ризику, передбаченого п.3 ч.1 ст.177 КПК України зазначається, що ОСОБА_4 , перебуваючи на свободі, матиме явну можливість впливати на свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 з метою зміни їхніх показів на свою користь, оскільки обвинувачений проживає в одному будинку з останніми, а також на свідків ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , з якими проживає по сусідству.
Крім того, оскільки ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого насильницького злочину, покинув місце вчинення злочину та не вжив заходів до надання медичної допомоги потерпілому, тому існує ризик, що внаслідок своєї поведінки обвинувачений може і надалі вчинити насильницькі злочини відносно інших осіб.
Обвинувачений та його захисник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою. На думку захисника докази, які були досліджені в судовому засіданні спростовують умисел за ст.115 КК України, будь-які докази, які б підтверджували умисел відсутні. Таким чином, обвинувачення за ст.115 КК України не обгрунтоване. Що стосується ризиків, то вони не підтверджуються, крім того, як правило, ризики з часом зменшуються.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні заявив клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_4 .. Вважає, що зазначені прокурором ризики не підтверджуються, не можна сказати, що обвинувачений залишив місце вчинення злочину, переховуватись від суду у нього немає сенсу, всі свідки у даному кримінальному провадженні дають покази, які лише пом`якшують винуватість, тому впливати обвинуваченому на свідків немає потреби. Кваліфікація кримінального правопорушення, у якому обвинувачується ОСОБА_4 , на думку захисника, не вірна, оскільки обвинувачений захищав себе, тому в його діях відсутній склад ч.1 ст.115 КК України. Крім того, в обвинуваченого немає необхідності переховуватись від суду, він позитивно характеризується, має постійну адресу проживання, стійкі соціальні зв`язки, в нього на утриманні перебувають невістка та внуки. Також зазначає, що під час перебування у ДУ "Чернігівський слідчий ізолятор" у ОСОБА_4 погіршився стан здоров`я, підвищився тиск, він втрачає свідомість, ледь ходить, ліки, які йому дають в слідчому ізоляторі вже не допомагають, тому вважає, що в даному випадку достатнім запобіжним заходом для обвинуваченого буде особисте зобов`язання.

Обвинувачений ОСОБА_4 підтримав клопотання свого захисника, зазначив, що в нього стрибає тиск, він погано почувається, втрачає свідомість, ліки не допомагають.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання захисника, зазначив, що в разі неналежного лікування в слідчому ізоляторі є необхідні органи, куди можливо звернутися із відповідними скаргами.

Суд, заслухавши думку учасників кримінального провадження, дослідивши матеріали провадження у межах заявлених клопотань, приходить до наступних висновків.
Згідно зі ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Загальними засадами кримінального провадження за змістом ст. 7 КПК України, є, зокрема, верховенство права, законність, рівність перед законом і судом, повага до людської гідності, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
У ст. 17 КПК України закріплена презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини, зокрема, передбачено, що поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.
За змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Ухвалою слідчого судді Деснянського районного суду міста Чернігова від 27.12.2021 року щодо ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою, який продовжувався ухвалою слідчого судді від 18.02.2022 року. В подальшому дію ухвали про тримання під вартою було продовжено керівником Козелецької окружної прокуратури 23.03.2022 року та 22.04.2022 року. На стадії судового провадження ухвалою Куликівського районного суду Чернігівської області від 24.05.2022 року до ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою. На даний час обвинувачений утримується в ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор».

Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Метою застосування запобіжного заходу є не карна функція, а забезпечувальна, тобто до підозрюваного має бути застосований такий вид запобіжного заходу, який би в повній мірі забезпечив запобіганню ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також відповідав засадам гарантування основоположних прав людини на свободу та особисту недоторканність, що передбачає недопущення ув`язнення особи до засудження її компетентним судом.
Частиною 1 ст. 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:
1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення,
2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор,
3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Згідно вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання (ч.4 ст.195 КПК України).

Згідно ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).

Відповідно до усталеної практики ЄСПЛ висновки про ступінь ризиків та неможливість запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особистості обвинуваченого (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), його поведінки під час розслідування злочину (наявність або відсутність спроб ухилення від органів влади) поведінки обвинуваченого під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).

На думку ЄСПЛ, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) має задовольняти вимогу пропорційності (рішення у справах «Ладент проти Польщі»).

Втілення вимоги пропорційності обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (рішення ЄСПЛ у справі «Таран проти України»). Аргументи «за» і «проти» звільнення, у тому числі ризик перешкоджання обвинуваченим належному здійсненню провадження, не можуть оцінюватися абстрактно, а обґрунтованим рішенням є таке, що підтверджується фактичними доказами. Органи влади повинні оцінити, чи є взяття заявника під варту конче необхідним для забезпечення його присутності в суді, та чи можуть інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі (рішення у справі «Луценко проти України»).

В рішенні ЄСПЛ за скаргою № 37466/04 від «20» травня 2010 року по справі «Москаленко проти України» в пункті 36 зазначено, що «…органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. Однак Суд неодноразово встановлював, що сама по собі тяжкість обвинувачення не може слугувати виправданням тривалих періодів тримання під вартою…».

У рішеннях у справах «Мамедова проти росії» та «Ковязін проти росії» ЄСПЛ зазначив, що характер та тяжкість правопорушень можуть відігравати певну роль у виборі запобіжного заходу, але виключно на початкових етапах розслідування, натомість потреба у подальшому обмеженні свободи не може оцінюватись абстрактно і бути обґрунтована виключно тяжкістю інкримінованого злочину чи суворістю майбутнього вироку.

В своїх рішеннях ЄСПЛ за скаргою № 40107/02 від «10» лютого 2011 року по справі «Харченко проти України», п. 80; за скаргою № 20808/02 від 04.03.2010 року у справі «Шалімов проти України» суд визнає порушенням Конвенції продовження/обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою за умови, якщо національні суди «…не розглянули жодних альтернативних триманню під вартою запобіжних заходів…».

У рішеннях у справах «Вітольд Літва проти Польщі», «Амбрушкевич проти Польщі», «Жеребін проти росії» ЄСПЛ зазначив, що позбавлення свободи є настільки суворим заходом, що його застосування може бути виправданим лише в тому разі, якщо інші, менш суворі заходи, були розглянуті й визнані недостатніми для забезпечення особистих та державних інтересів.

За рішенням ЄСПЛ у справі «Бойченко проти Молдови» тільки одне посилання судів на відповідну норму закону без вказівки підстав, з яких вони вважають обґрунтованими твердження, що ніби заявник може перешкоджати провадженню в справі, переховуватися від правосуддя або скоювати нові злочини, не є достатнім для ухвалення рішення про обрання запобіжного заходу.

Таким чином, виходячи із правовових позицій ЄСПЛ, при розгляді клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою слідчий суддя, суд у кожному випадку повинен принципово та критично ставитися до доводів прокурора, якими він обґрунтовує необхідність застосування саме цього запобіжного заходу, об`єктивно оцінюючи її переконливість. При цьому, прокурор повинен довести, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбачених ст. 177 КПК України, а наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.

В клопотанні про продовження запобіжного заходу не зазначено достатніх підстав та не наведено відповідних доказів наявності ризику переховуватись від суду та ризику вчинити інше кримінальне правопорушення, не обгрунтовано причини неможливості застосування більш мяких запобіжних заходів. Так, у відповідному клопотанні прокурором зазначається, що ОСОБА_4 не має законних джерел отримання доходів, не має сталих соціальних зв`язків, в той час, як з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_4 має постійну адресу проживання, є пенсіонером, одружений, невістка та шестеро онуків проживають разом з ним, що свідчить про зворотнє. Суд також бере до уваги вік та стан здоров' обвинуваченого.

Таким чином, суд вважає, що під час розгляду клопотання прокурором не доведено неможливість застосування більш м`якого запобіжного заходу для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, а посилання на тяжкість покарання та ймовірність впливу на свідків не може свідчити про необхідність обрання саме такого запобіжного заходу, як взяття під варту, тим більше, що свідки вже допитані в судовому засіданні. Доводи прокурора у своїй сукупності не свідчать про наявність підстав для продовження обвинуваченому виняткового запобіжного заходу.

Разом з тим, суд вважає, що такий вид запобіжного заходу як особисте зобов`язання, на застосуванні якого наполягає захисник обвинуваченого ОСОБА_5 є занадто м`яким з огляду на обставини справи та не в повній мірі зможе забезпечити належне виконання процесуальних обов`язків обвинуваченого.

Відповідно до ч.2 ст.181 КПК України домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

Отже, суд не вбачає підстав для задоволення клопотання прокурора про продовження тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 та вважає за можливе послабити запобіжний захід, обравши більш м`який, яким є цілодобовий домашній арешт, у зв`язку з чим клопотання сторони захисту про зміну запобіжного заходу підлягає частковому задоволенню.

За вказаних обставин, у відповідності з вимогами ч. 4 ст. 194 КПК України, з урахуванням положень ст.ст. 177, 178 КПК України, п.3 ст.5 Європейської Конвенції про захист прав і основних свобод людини, враховуючи особу обвинуваченого, суд приходить до висновку про недоцільність продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою та вважає за необхідне змінити міру запобіжного заходу ОСОБА_4 на цілодобовий домашній арешт, з покладанням обов`язків, передбачених ч.5 ст.194 КПК України, який є пропорційним наявним у кримінальному провадженні ризикам та здатним забезпечити належне виконання обвинуваченим своїх процесуальних обов`язків.

На підставі наведеного, керуючись статтями 2, 7, 177, 181, 194, 331, 350, 376 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання прокурора Козелецької окружної прокуратури від 19.07.2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 відмовити.
Клопотання обвинуваченого ОСОБА_4 та його захисника адвоката ОСОБА_5 про зміну запобіжного заходу задовольнити частково.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, заборонивши йому цілодобово залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , на два місяці, тобто до 19 вересня 2022 року включно, із покладанням на ОСОБА_4 обов`язків:
- прибувати за першим викликом суду на визначений час;
- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.
Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 , що відповідно до ч.5 ст.181 КПК України працівники органу Національної поліції з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтися в житло, під арештом в якому він перебуває, вимагати надання усних чи письмових пояснень з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань, використовувати електронні засоби контролю.

Призначити наступне судове засідання по кримінальному провадженню по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 Кримінального кодексу України 28 липня 2022 року о 10 годині 00 хвилин в приміщенні Куликівського районного суду Чернігівської області, яке провести в режимі відеоконференції з Новозаводським районним судом міста Чернігова

Доручити Новозаводському районному суду міста Чернігова проведення відеоконференції, в якій братиме участь захисник обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 та здійснити дії, передбачені ч.4 ст. 336 КК України.

Копію ухвали вручити учасникам судового провадження, а також направити до органу Національної поліції за місцем проживання обвинуваченого, на адресу ДУ «Чернігівський слідчий ізолятор», на адресу Новозаводського районного суду міста Чернігова.
Ухвала в частині зміни запобіжного заходу може бути оскаржена до Чернігівського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1