Справа № 308/9802/22
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 серпня 2022 року м. Ужгород

Слідчий суддя Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , розглянувши клопотання заступника начальника СВ відділу поліції №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні за № 0000371, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15 липня 2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України про арешт майна,-

ВСТАНОВИВ:
Заступник начальника СВ відділу поліції №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітан поліції ОСОБА_3 , звернувся до слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні за № 0000371, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15 липня 2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,про арешт майна.

Клопотання мотивує тим, що слідчим відділенням відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000371 від 15.07.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.
У клопотанні вказано на те, що як встановлено досудовим розслідуванням відповідно до Указу Президента України №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України в Україні введено воєнний стан. Разом з тим, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», на період дії правового режиму воєнного стану чоловікам - громадянам України, віком від 18 до 60 років, а також жінкам-військовозобов`язаним обмежено виїзд за межі України, крім військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідно до статті 23 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію".

Так, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці у ОСОБА_5 та ОСОБА_6 виник злочинний умисел, спрямований на організацію незаконного переправлення осіб призовного віку від 18 до 60 років, яким обмежено виїзд за кордон, через державний кордон України, всупереч обмеженням, встановленим Законом України «Про правовий режим воєнного стану», з корисливих мотивів.

Слідчий зазначає, що як встановлено, що ОСОБА_5 разом із ОСОБА_6 , за попередньою змовою, у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, виник злочинний умисел на переправлення осіб, що підлягають призову на військову службу під час мобілізації через державний кордон України та сприяння їх вчиненню порадами, вказівками та наданням засобів.

У клопотанні вказано на те, що на виконання вказаної заздалегідь розробленої злочинної схеми, ОСОБА_5 , діючи умисно 26.07.2022 в ході телефонної розмови з ОСОБА_7 , повідомила останньому, що зможе організувати безперешкодний перетин державного кордону України, всупереч обмежень, встановлених у зв`язку із введенням воєнного стану на території України.

В подальшому, 27.07.2022 близько 10 години 30 хвилин ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_1 , за попередньою домовленістю зустрілась з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які діяли під контролем правоохоронних органів, достовірно знаючи, що останнім обмежено виїзд за кордон, повідомила їм, про необхідність надання грошових коштів у сумі 12000 доларів США за безперешкодний перетин державного кордону в пункті пропуску «Солотвино» без будь яких документів, всупереч обмежень, встановлених Законом України «Про правовий режим воєнного стану» та 3500 гривень за перевезення з міста Ужгород до місця перетину державного кордону на транспортному засобі, який надасть їм особисто. Після чого остання надала транспортний засіб марки «Volkswagen», модель «Transрorter», д.н.з. НОМЕР_1 для перевезення останніх до пункту пропуску «Солотвино» та сівши за кермо близько 10 години 50 хвилин попрямувала в напрямку Тячівського району, Закарпатської області.

Слідчий зазначає, що надалі, 27.07.2022 близько 13 години 20 хвилин ОСОБА_5 , продовжуючи свої злочинні дії, здійснила зупинку на автозаправній станції «UPG» при в`їзді до міста Тячів, Закарпатської області, де отримала від ОСОБА_7 та ОСОБА_8 грошові кошти в сумі 3500 гривень та за попередньою змовою, у групі з ОСОБА_6 здійснила пересадку ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до іншого транспортного засобу, а саме автомобіля марки «Audi», модель «A6», д.н.з. НОМЕР_2 , власником якого є та за кермом якого перебував ОСОБА_6 та вони продовжили рух в напрямку пункту пропуску «Солотвино».

Того ж дня, близько о 14 години 10 хвилин зазначені особи на вищевказаному транспортному засобі прибули до міжнародного пункту пропуску «Солотвино» НОМЕР_3 прикордонного загону, що знаходиться за адресою АДРЕСА_2 . Після чого, ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 надали вказівку ОСОБА_8 прямувати до міжнародного пункту пропуску «Солотвино» без фактичного проходження митного та прикордонного контролю. Виконуючи вказівку, ОСОБА_8 , який діяв під контролем правоохоронних органів, вийшов з транспортного засобу марки «Audi», модель «A6», д.н.з. НОМЕР_2 , попрямував в напрямку пункту пропуску та безперешкодно пройшов прикордонно - митний контроль без внесення відповідних відомостей до бази даних «Ризик». Близько через 10 хвилин часу ОСОБА_5 спільно з ОСОБА_6 надали вказівку ОСОБА_7 надати останнім грошові кошти та прямувати аналогічно через пункт пропуску «Солотвино» без фактичного проходження митного та прикордонного контролю.

Надалі, того ж дня, о 14 годині 30 хвилин ОСОБА_7 , перебуваючи за адресою АДРЕСА_2 , біля пункту пропуску «Солотвино», діючи під контролем правоохоронних органів, за попередньою вказівкою ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , надав останнім грошові кошти в розмірі 12400 доларів США та вийшов із транспортного засобу в напрямку пункту пропуску «Солотвино», а ОСОБА_5 та ОСОБА_6 були затримані працівниками правоохоронних органів на місці вчинення злочину.

Як вказано у клопотанні, ОСОБА_5 та ОСОБА_6 обґрунтовано підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, а саме в незаконному переправленні осіб через державний кордон України порадами, вказівками та наданням засобів, вчиненому з корисливих мотивів.

При цьому слідчий зазначає, що 27.07.2022 під час огляду місця події, а саме автомобіля гр. ОСОБА_5 марки «VOLKSWAGEN», моделі «TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: Закарпатська область, м. Тячів, вулиця Армійська, 125А (територія АЗС «UPG») було вилучено вищевказаний транспортний засіб, який використовувався як знаряддя вчинення кримінального правопорушення та в подальшому його поміщено на майданчик тимчасово утримання транспортних засобів в м. Мукачеві.
28.07.2022 постановою слідчого вищевказаний автомобіль визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні, скільки є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.
27.07.2022 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 було затримано у порядку ст. 208 КПК України за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.

28.07.2022 ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України.
При мотивуванні клопотання слідчий посилається на положення ст. 170, ч. 3 ст. 170. ст. 98, ст. 99 КПК України.

У клопотанні вказано на те, що автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , який належать ОСОБА_5 використовувався для транспортування осіб як знаряддя та засіб вчинення кримінального правопорушення.
Крім цього, у клопотанні вказано на те, що ОСОБА_6 та ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України, санкція якої передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна. Повернення вказаного майна, може унеможливити виконання вироку суду в частині застосування покарання у виді конфіскації у випадку засудження ОСОБА_6 , ОСОБА_5 за ч.3 ст. 332 КК України.

З огляду на вищевикладене, враховуючи, що з метою тимчасового позбавлення можливості відчужувати, розпоряджатися будь-яким чином та використовувати вилучені речі, унеможливлення настання наслідків, які можуть перешкодити досягненню мети кримінального провадження, проведення судових експертиз, виникла необхідність у накладенні арешту на тимчасово вилучене майно, а тому керуючись ст. ст. 40, 131-132, п. 4 ч. 2 ст. 167, 170-171 КПК України,- слідчий просить слідчого суддю: розглянути клопотання і постановити ухвалу, якою накласти аре шт на тимчасово вилучене під час проведення огляду місця події від 27.07.2022 майно, а саме на: автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить гр. ОСОБА_5 та розглянути клопотання без виклику власника чи представника.
Слідчий в судове засіданні не з`явився, разом із тим подала рапорт, в якому просила до матеріалів клопотання долучити копію свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу, клопотання просить розглянути за її відсутності, таке просить задовільнити.

Власник майна про дату та час розгляду клопотання повідомлявся належним чином, однак в судове засідання не з`явився.

Разом із тим від представника володільця майна, захисника підозрюваної ОСОБА_5 , адвоката ОСОБА_9 , через канцелярію суду надійшли письмові заперечення на клопотання про арешт майна.

Так, адвокат вказує на те, що клопотання не підлягає задоволенню, що арешт на майно буде накладено не обґрунтовано та з порушенням норм КПК України; накладення арешту на майно є незаконним та необґрунтованим, оскільки за твердженням сторони захисту жодним чином не використовувалося в будь-яких інших цілях, окрім як для здійснення повсякденного користування, жодної протиправної діяльності не здійснювалося.

Як вказано у запереченнях, вилучені предмети, не мають жодного відношення до кримінального провадження, також на переконання адвоката, слідчим не доведено можливість використання вилученого майна як доказу в кримінальному провадженні. При цьому адвокат зазначає, що під час огляду вказане майно було надано слідчому на підставі добровільних згод осіб у володінні яких перебували наведене в клопотанні майно, у зв`язку з цим, органом досудового розслідування не доведено, та не може бути доведено, що вилучені в ході обшуку речі містять в собі інформацію про будь-яку незаконну діяльність, зберегли на собі сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

За переконанням адвоката, відсутня необхідність накладення арешту майна обумовлені такими обставинами як невідповідність майна, на яке накладається арешт, критеріям, зазначеним у ч. 2 ст. 167 КПК України, та (або) накладення арешту на майно особи, яка у кримінальному провадженні не має процесуального статусу підозрюваного або обвинуваченого, не належить до осіб, які в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого, тощо.

При цьому у запереченнях адвокат посилається на положення ст.ст.167,170,137, КПК України, 321 ЦК України, ст. 41 Конституції України, ст. 1 Першого протоколу до Європейської конвенції з прав людини.

Адвокат просить відмовити у задоволенні клопотання, вилучене майно повернути ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , розгляд клопотання просить проводити без їх участі.

Неприбуття у судове засідання власника майна відповідно доч.1 ст. 172 КПК України, не перешкоджає розгляду клопотання.

Дослідивши матеріали клопотання слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Слідчий суддя вважає за необхідне вказати на те, що розгляд клопотання про накладення арешту на майно можливо проводити без виклику його власника лише у випадку передбаченому ч.2 ст. 172 КПК України, а саме в разі якщо, воно не було тимчасово вилучене. Тому, слідчий суддя вважає що підстав для розгляду клопотання без виклику власника майна в даному випадку не має,оскільки під час огляду місця події, а саме автомобіля гр. ОСОБА_5 марки «VOLKSWAGEN», моделі «TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: Закарпатська область, м. Тячів, вулиця Армійська, 125А (територія АЗС «UPG») було вилучено вищевказаний транспортний засіб.

Згідно п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України заходом забезпечення кримінального провадження є арешт майна. Відповідно до ч.5 ст. 132 КПК України, під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати слідчому судді докази обставин, на які вони посилаються.

За змістом ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч.2 ст.173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Згідно ч.10 ст.170 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна. Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів. Частиною 11 ст.170 КПК України визначено, що заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Під час розгляду клопотання слідчим суддею встановлено, що слідчим відділенням відділу поліції №1 Ужгородського районного управління поліції ГУНП в Закарпатській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000371 від 15.07.2022 за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України.
28.07.2022 ОСОБА_5 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.332 КК України, яку було затримано 27.07.2022 ОСОБА_5 у порядку ст. 208 КПК України.

Разом із тим, згідно матеріалів клопотання, 27.07.2022 під час огляду місця події, а саме автомобіля гр. ОСОБА_5 марки «VOLKSWAGEN», моделі «TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , який знаходився за адресою: Закарпатська область, м. Тячів, вулиця Армійська, 125А (територія АЗС «UPG») було вилучено вищевказаний транспортний засіб, який використовувався як знаряддя вчинення кримінального правопорушення та в подальшому його поміщено на майданчик тимчасово утримання транспортних засобів в м. Мукачеві.

28.07.2022 постановою слідчого вищевказаний автомобіль визнаний речовим доказом у даному кримінальному провадженні, скільки є знаряддям вчинення кримінального правопорушення.

Твердження сторони захисту про те, що під час огляду вказане майно було надано слідчому на підставі добровільної згоди осіб у володінні яких перебували наведене в клопотанні майно не підтверджується матеріалами доданими до клопотання. Так, матеріали клопотання не містять добровільної згоди власника автомобілю на проведення огляду належного їй транспортного засобу. Вказаний у клопотанні автомобіль було вилучено згідно протоколу огляду, що проводився 27.07.2022 року.

При цьому, згідно ухвали слідчого судді Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 04.08.2022, за клопотанням слідчого, надано дозвіл на проведення обшуку транспортного засобу, автомобілю марки «VOLKSWAGEN», моделі «TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить гр. ОСОБА_10 , огляд якого фактично проведено 27.07.2022.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.

Згідно ст. 167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення, або його спеціальну конфіскацію в порядку, встановленому законом.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; 4) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

В даному випадку, на переконання слідчого судді, органами досудового розслідування, доведено, що є достатні підстави вважати, що вилучене під час огляду, а саме транспортний засіб, на який просить накласти арешт слідчий має ознаки знаряддя вчинення кримінального правопорушення, окрім того міг зберегли на собі сліди його вчинення.

Так, згідно матеріалів клопотання, транспортний засіб марки «Volkswagen», модель «Transрorter», д.н.з. НОМЕР_1 надавався, фактичним володільцем якого була ОСОБА_5 (яка є підозрюваною у даному кримінальному проваджені) для перевезення ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , до пункту пропуску «Солотвино», де вони мали безперешкодно перетинути державний кордон в пункті пропуску «Солотвино» без будь яких документів, всупереч обмежень, встановлених Законом України «Про правовий режим воєнного стану». При цьому за кермом вказаного транспортного засобу перебувала ОСОБА_5 . В ході досудового розслідування встановлено, що при цьому вказані особи, мали оплатити ОСОБА_5 , також і 3500 гривень за перевезення з міста Ужгород до місця перетину державного кордону на зазначеному транспортному засобі.

Згідно досліджених матеріалів кримінального провадження, доданих в обґрунтування поданого клопотання, вбачається, що ОСОБА_5 , зустрічалася із особами які мали в порушення закону, без наявності у них відповідних на це документів, безперешкодно перетнути кордон України, перевезення таких осіб здійснювалось на транспортному засобі марки «Volkswagen», модель «Transрorter», д.н.з. НОМЕР_1 , що перебував у фактичному її ( ОСОБА_5 ) користуванні. Про що вказують свідки ОСОБА_7 та ОСОБА_8 ..

Вказане спростовує доводи сторони захисту, що транспортний засіб, на який слідчий просить накласти арешт, не відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Слідчий суддя вважає, що слідчим у клопотанні наведенні достатні аргументи та доводи, того, що транспортний засіб марки «VOLKSWAGEN», моделі «TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , використовувався як знаряддя вчинення кримінального правопорушення, та відповідає критеріям ст. 98 КПК України.

Як передбачено п. 1 та п. 2 ч. 2, ч. 3 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається, в тому числі, з метою збереження речових доказів та конфіскації майна як виду покарання. Арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Слідчий суддя, вважає за необхідне вказати на те, при вирішенні питання про арешт майна, було досліджено усі матеріали, що мають значення для вирішення питання про накладення арешту, враховано правову підставу для накладення арешту, достатність доказів, що вказують на скоєння кримінального правопорушення, наслідки арешту майна для інших осіб, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, тому необхідність накладення арешту на вказане майно, як захід забезпечення кримінального провадження, є обґрунтована та доцільна.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 КПК України закріплено, що позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге - п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Критерії розумності та співрозмірності обмеження права власності є оціночними поняттями та визначаються на розсуд слідчої судді. Відповідно до статті 1 Протоколу 1 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися, зокрема, на умовах, передбачених законом. При цьому, обмеження права власності має переслідувати законну мету за допомогою засобів, які є пропорційними меті (Рішення ЄСПЛ від 05.01.2000 у справі «Беєлер проти Італії», заява № 33202/96, параграф 107). При цьому, будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечувати «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи (Рішення ЄСПЛ у справі Джеймс та інші проти Сполученого Королівства від 21.02.1986, заява № 8793/79, параграф 50).
Стаття 41 Конституції України закріплює положення про те, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Слідчий суддя враховуючи наведене, вважає, що на даному етапі досудового розслідування вказаного кримінального провадження, існує сукупність підстав, що підтверджують відповідність майна, що належить ОСОБА_5 , критеріям речових доказів.
На виконання вимог ч.1 ст.173 КПК України слідчий довів слідчому судді необхідність арешту майна з метою збереження речових доказів, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.170 КПК України.
Слідчий суддя вважає, що наявні достатні правові підстави для арешту майна, оскільки враховує можливість використання його як речового доказу у даному кримінальному провадженні, необхідність проведення експертного дослідження, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
За таких обставин слідчий суддя при розгляді даного клопотання вбачає потенційну загрозу та шкоду для кримінального провадження в разі відмови у накладенні арешту вилученого майна, та таке є необхіднім у зв`язку із забезпеченням проведення у рамках даного кримінального провадження експертних досліджень, які в свою є необхідними для встановлення всіх обставин кримінального правопорушення.
Така шкода може виразитись у втраті речового доказу стороною обвинувачення та унеможливить подальше провадження досудового розслідування, проведення відповідних судових експертиз, встановлення осіб винних у вчиненні кримінального правопорушення, та встановленню істини у справі, що очевидно переважає над відсутністю в даний час повідомленої підозри винуватій у вчиненні злочинів особі, а також неможливістю власником (володільцем) тимчасово розпоряджатися вказаним майном.
Виходячи з наведеного та приймаючи до уваги, що завданням кримінального судочинства є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення тощо, а також зважаючи на те, що вилучені вищевказані предмети мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, та незастосування арешту щодо цього майна може призвести до зникнення, втрати або його пошкодження або настання інших наслідків, які можуть перешкоджати кримінальному провадженню, слідчий суддя вважає що клопотання слідчого про арешт майна є обґрунтованим та підлягає задоволенню.

При цьому слідчий суддя вважає за необхідне вказати на те, що відповідно до ч.1 ст.174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Згідно ч.2 ст.174 КПК України, арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Відповідно до ч. 5 ст. 171 КПК України, клопотання слідчого, прокурора про арешт тимчасово вилученого майна повинно бути подано не пізніше наступного робочого дня після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, у якої його було вилучено. У разі тимчасового вилучення майна під час обшуку, огляду, здійснюваних на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 цього Кодексу, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.
Відповідно до ч.1 ст. 116 КПК України, процесуальні дії мають виконуватися у встановлені цим Кодексом строки. Строк не вважається пропущеним, якщо скаргу або інший документ здано до закінчення строку на пошту або передано особі, уповноваженій їх прийняти, а для осіб, які тримаються під вартою або перебувають у лікувально-профілактичному закладі охорони здоров`я чи закладі з надання психіатричної допомоги, спеціальній навчально-виховній установі, - якщо скаргу або інший документ подано службовій особі відповідної установи до закінчення строку.
Разом із тим слід зазначити, що клопотання про накладення арешту на майно надійшло до суду 04.08.2022 року, огляд, в ході якого майно було вилучено проведено 27.07.2022 року. Слідчий суддя констатує, що клопотання надійшло поштою, так згідно поштового штампу лист із клопотанням було прийнято у поштовому відділенні 28.07.2022 р., тобто у строк передбачений КПК України.
Керуючись ст.ст. 170-173, 175, 309, 394, 395 КПК України,слідчий суддя,-
ПОСТАНОВИВ:
Клопотання заступника начальника СВ відділу поліції №1 Ужгородського РУП ГУНП в Закарпатській області капітана поліції ОСОБА_3 , погоджене прокурором Ужгородської окружної прокуратури ОСОБА_4 у кримінальному провадженні за № 0000371, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань від 15 липня 2022 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 332 КК України,про арешт майна задовольнити.
Накласти арешт на тимчасово вилучене під час проведення огляду місця події від 27.07.2022 майно, а саме на: автомобіль марки «VOLKSWAGEN», моделі «TRANSPORTER», д.н.з. НОМЕР_1 , який належить гр. ОСОБА_10 .
Ухвала слідчого судді може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя Ужгородського
міськрайонного суду ОСОБА_1