ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/5815/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/164/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 травня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши 30 травня 2022 року у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали справи за апеляційною скаргою захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 р.,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 р. задоволено клопотання старшого слідчого СУ ГУНП в Тернопільській області капітана поліції ОСОБА_9 , погодженого прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України, та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 , під час досудового розслідування кримінального провадження №0000060 від 09 квітня 2022 р. про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України, та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з правом внесення застави у розмірі 450 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, що становить 1 116 450 грн., з покладенням на нього відповідних обов`язків у випадку її внесення.

Датою закінчення дії ухвали зазначено 08 липня 2022 року.

У задоволенні клопотання підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_10 про застосування запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, у виді домашнього арешту відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду, захисник підозрюваного ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просить оскаржувану ухвалу скасувати та постановити нову, якою у задоволенні клопотання слідчого відмовити, застосувати до підозрюваного ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 2, 3, 4, 8, 9, ч. 5 ст. 194 КПК України.

У разі відмови у застосуванні запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту та залишення в силі запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою просить визначити розмір застави в межах, передбачених ст. 182 КПК України для злочину відповідної тяжкості, тобто в межах від 20 до 80 прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Вважає, що наведені в оскаржуваній ухвалі висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи та зроблені з порушенням норм процесуального права з огляду на наступне.

Звертає увагу апеляційного суду, що слідчим суддею серед ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, відносно підозрюваного ОСОБА_7 було встановлено лише наявність трьох.

Щодо ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України (переховування від органів досудового розслідування та суду), зазначає, що, констатуючи наявність даного ризику, слідчий суддя зазначив, що сам факт суворості покарання, яке загрожує ОСОБА_11 , може бути мотивом та підставою для підозрюваного переховуватися від органів досудового розслідування чи суду.

Однак з цього приводу захисник заперечує, оскільки ОСОБА_12 має міцні соціальні зв`язки, у нього є сім`я, малолітня донька та дружина, яка на даний час перебуває на 5-му місяці вагітності другою дитиною.

Окрім того, режим введення воєнного стану в Україні та введені у зв`язку із цим режим «комендантської години», необхідності завжди мати при собі документи, що посвідчують особу, та заборона покидати територію України на період дії воєнного стану також позбавляють підозрюваного можливості переховуватися від слідства і суду.

Звертає увагу суду також і на те, що ОСОБА_12 не оголошувався у розшук у зв`язку із ухиленням від слідства, а його місце знаходження є відомим та постійним, що також свідчить про те, що ОСОБА_12 , перебуваючи на свободі, не матиме підстав переховуватися від органів досудового розслідування або суду.

У питанні дослідження ризику, передбаченого п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, апелянт зазначає, що йому цілком може запобігти перебування ОСОБА_13 під домашнім арештом за місцем його реєстрації по АДРЕСА_1 або за фактичним місцем проживання із сім`єю по АДРЕСА_2 .

При цьому носіння електронного браслета під час перебування під домашнім арештом повністю унеможливить ймовірність переховування ОСОБА_13 від слідства та суду.

Також зазначає, що ризик втечі повинен оцінюватися й у світлі інших факторів, однак слідчий суддя, вирішуючи питання щодо застосування запобіжного заходу, не враховував всієї сукупності інших обставин.

Щодо ризику, передбаченого п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України (незаконно впливати на свідка, іншого підозрюваного у цьому ж кримінальному провадженні), апелянт вважає, що при обґрунтуванні наявності ризику впливу на свідків слідчим жодним чином не зазначено у клопотанні про існування осіб, які на цей час не допитані в якості свідків. Відтак зазначене дає підстави вважати про відсутність бодай ймовірності незаконного впливу зі сторони підозрюваного на свідків.

Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України (вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому підозрюється), зазначено наступне.

При оцінці обґрунтованості даного ризику слідчий суддя зазначив, що існування даного ризику стверджується тим, що ОСОБА_12 не працює, не має постійного законного заробітку, а тому з метою одержання прибутку може продовжити вчиняти подібні кримінальні правопорушення, пов`язані із збором та використанням благодійних пожертв, призначених на потреби Збройних сил України.

З приводу даного ризику зазначив, що його наявність матеріалами справи не доведено, оскільки ОСОБА_12 раніше до кримінальної відповідальності не притягувалася, стороною обвинувачення не надано доказів, які б підтверджували, що він вчиняв подібні дії у минулому. А тому підстави вважати, що наявний ризик можливого вчинення підозрюваним іншого подібного кримінального правопорушення, без надання вагомого і достатнього підтвердження цього, є неприпустимим і суперечить презумпції невинуватості.

Стверджує, що із аналізу усіх додатків клопотання слідчого про застосування запобіжного заходу вбачається, що воно здебільшого обґрунтоване протоколами за результатами проведення НСРД, на яких наявні факти розмов ОСОБА_13 із іншими особами.

Однак жодна із задокументованих розмов ОСОБА_13 не дають бодай найменшої підстави підозрювати його у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення. При цьому уся аргументація слідчого зводиться до власного суб`єктивного розуміння вирваних з контексту фраз, а дійсний характер розмов приховується за скороченням «побутова розмова». Таким чином, слідство наче навмисно формує необхідне розуміння характеру розмов ОСОБА_13 та водночас абсолютно не звертає уваги, що у всіх розмовах ОСОБА_13 містяться відомості, які фактично навпаки виправдовують його, а не дають підстав для звинувачень.

Зазначає, що з моменту початку волонтерської діяльності ОСОБА_14 було організовано збір коштів, за які було придбано близько 21 автомобіля підвищеної прохідності та які було передано для потреб Збройних сил України.

Щодо грошових коштів, які були вилучені за місцем проживання ОСОБА_13 , вказує, що частина цих коштів є його особистими сімейними заощадженнями, що було зафіксовано під відеозапис під час їх вилучення, так як ці сімейні кошти були підписані як «декретні», «з дня народження» тощо. Походження вказаних грошових коштів як злочинних не мають жодного підтвердження. Щодо іншої частини коштів то такі є коштами, які на момент їх вилучення перебували у ОСОБА_13 на зберіганні, оскільки планувалося за їх рахунок здійснювати закупівлі наступних автомобілів та обладнання, згідно запитів від військових частин Збройних сил України, а тому перебування частини цих коштів за місцем проживання ОСОБА_13 є цілком логічним та визнається ним. При цьому на відеозаписі під час обшуків чітко зафіксовано, що грошові кошти, що надходили внаслідок благодійних зборів, знаходились окремо від особистих сімейних коштів серед документів, що характеризують волонтерську діяльність.

Апелянт стверджує, що використання благодійних пожертв (коштів) спрямовувалося виключно на придбання автомобілів, техніки, амуніції та інших необхідних речей для потреб ЗСУ, які власне і були вилучені слідством під час проведення обшуків, що само по собі спростовує твердження слідства про їх привласнення чи використання з метою збагачення.

Вказує, що визначений слідчим суддею розмір застави є завідомо непомірним та обраним без врахування фінансової спроможності як самого ОСОБА_13 , так і його сім`ї, а також без врахування інших даних про його особу.

Так, приймаючи рішення про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави у розмірі 450 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 1 016 450 грн., слідчим суддею не враховано, що ОСОБА_12 , офіційно не працює, має на утриманні малолітню доньку, а його дружина очікує народження другої дитини, він є єдиним годувальником сім`ї, у той час як слідством були вилучені усі грошові кошти, які були заощадженні його сім`єю.

Окрім того, за свою волонтерську діяльність з початку збройної агресії російської федерації проти України ОСОБА_12 був нагороджений великою кількістю грамот, відзнак та подяк, копії яких долучено до апеляційної скарги.

Вищенаведені численні подяки та грамоти додатковий раз, на думку сторони захисту, підтверджують сталість та міцність соціальних зв`язків ОСОБА_15 , дійсність його волонтерської діяльності та використання отримуваних ним благодійних пожертв виключно на потреби Збройних сил України, а не для власного збагачення, бо у протилежному випадку його діяльність не супроводжувалася відзнаками та подяками від командирів військових частин та інших збройних формувань.

При цьому звертає увагу апеляційного суду, що застава щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні тяжкого злочину, визначається у розмірі від двадцяти до вісімдесяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Однак слідчим суддею було розцінено факт вчинення кримінального правопорушення в умовах введення воєнного стану для виправдання наявності виключності випадку у даній справі, що відповідно слугувало обґрунтуванням визначення розміру застави, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

Відтак, з одного боку слідчий суддя обґрунтовує обрання розміру застави понад норми, встановлені ст. 182 КПК України, посилаючись на один лише факт вчинення кримінального правопорушення в умовах введення воєнного стану, а з іншого повністю ігнорує подяки та відзнаки, якими нагороджувався ОСОБА_12 , а також його внесок у зміцненні обороноздатності України.

Заслухавши суддю - доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційної скарги, пояснення підозрюваного та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, зіславшись на доводи, викладені в ній, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів, групою слідчих у складі слідчих СУ ГУНП в Тернопільській області проводиться досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000060 від 09 квітня 2022 р. за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що з 24.02.2022 року ОСОБА_7 розпочав як фізична особа здійснювати благодійну діяльність, яка відповідно до ч. 2 ст. 1 Закону України «Про благодійну діяльність та благодійні організації» відноситься до добровільної особистої та/або майнової допомоги для досягнення визначених Законом цілей, що не передбачає одержання благодійником прибутку, а також сплати будь-якої винагороди або компенсації благодійнику від імені або за дорученням бенефіціара шляхом збору благодійних пожертв для потреб Збройних Сил України у період введеного з 24.02.2022 воєнного стану в Україні відповідно до Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ, яким затверджено Указ Президента України № 64/2022 від 24.02.2022 року «Про введення воєнного стану в Україні».

Для здійснення зазначеної діяльності ОСОБА_7 на своїй власній сторінці у соціальній мережі «Facebook», де зареєстрований під нік-неймом « ОСОБА_16 », за посиланням ІНФОРМАЦІЯ_2 розмістив повідомлення про організацію ним як фізичною особою благодійної діяльності шляхом збору благодійних пожертв для потреб Збройних Сил України на період дії воєнного стану з необхідністю перерахування благодійних пожертв для потреб Збройних сил України на його карткові рахунки, відкриті в АТ КБ «ПриватБанк», зазначивши з метою формування суспільної довіри до нього на своїй сторінці про те, що раніше він перебував директором Благодійного фонду «Милосердя заради майбутнього», засновниками якого був він та його брат ОСОБА_17 .

В ході здійснення зазначеної діяльності у невстановлений досудовим розслідуванням час у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, направлений на використання з метою одержання прибутку благодійних пожертв призначених на потреби Збройним силам України, які надходили на його картковий рахунок в АТ КБ «ПриватБанк».

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 до своєї діяльності залучив свого брата, ОСОБА_17 , та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб. Згідно із попередньою домовленістю ОСОБА_17 допомагав ОСОБА_7 у використанні з метою отримання прибутку благодійних пожертв, які призначені для потреб Збройних сил України.

З метою реалізації спільного злочинного умислу ОСОБА_7 періодично перерахував із свого карткового рахунку, зазначеного на його сторінці в соціальній мережі «Facebook» як рахунок для благодійних пожертв, одержані грошові кошти для потреб Збройних сил України на власний картковий рахунок № НОМЕР_1 в АТ КБ «ПриватБанк» та карткові рахунки ОСОБА_18 № НОМЕР_2 в АТ КБ «ПриватБанк» і ОСОБА_17 № НОМЕР_3 в АТ КБ «ПриватБанк», з яких в подальшому переводив грошові кошти у готівку та за невстановлених досудовим розслідуванням обставин, часу та місці використав їх для придбання іноземної валюти в сумі 34200 доларів США, 6900 Євро та 2140 фунтів, що відповідно до курсу Національного банку України станом на 10.05.2022 становить 1 290 891 гривню.

Продовжуючи реалізацію свого злочинного наміру, ОСОБА_7 , маючи на своєму рахунку грошові кошти, які надійшли як благодійні пожертви для потреб Збройних сил України, використав їх для отримання прибутку, а саме перерахував на рахунок ОСОБА_19 90702.22 гривні за придбання у магазині « ІНФОРМАЦІЯ_3 », що в м. Тернополі, вул. Живова, 31 двох мобільних телефонів «Apple» Іphone 13 Promax, вартістю 45 351.11 гривню кожен, які в зазначеному магазині одержав ОСОБА_17 , залишивши один собі для користування, а інший віддав ОСОБА_7 .

Окрім того, ОСОБА_7 за попередньою домовленістю із ОСОБА_17 використав 10 200 доларів США з метою одержання прибутку, які надав ОСОБА_17 для придбання для власних потреб автомобіля.

У свою чергу ОСОБА_17 21.04.2022 за попередньою домовленістю з ОСОБА_7 придбав в місті Тернополі належний на праві власності ОСОБА_20 автомобіль марки «Land Rover» моделі «Range Rover», д.н.з. НОМЕР_4 , оплативши 10200 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ становить 298399.98 гривень, яким надалі користувався для власних потреб ОСОБА_7 .

Після того ОСОБА_7 за попередньою домовленістю з ОСОБА_17 використав отримані добровільні пожертви для потреб Збройних сил України з метою одержання прибутку, надавши 27.04.2022 ОСОБА_17 грошові кошти для придбання ним для власного користування автомобіля AUDI Q5.

В свою чергу ОСОБА_17 відповідно до попередньої домовленості з ОСОБА_7 придбав автомобіль AUDI Q5 за 12500 доларів США, що згідно з офіційним курсом Національного банку України становить 365686,25 гривень, оформивши 10.05.2022 за собою право власності на вказаний транспортний засіб в Регіональному сервісному центрі МВС в Тернопільській області, що по вул. Бережанській, 65 в місті Тернополі.

Таким чином, ОСОБА_7 за попередньою змовою з ОСОБА_17 використали благодійні пожертви, призначені для потреб Збройних сил України, з метою отримання прибутку на загальну суму 2045680.43 гривень, що відповідно до примітки до ст. 201-2 КПК України в 1000 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, та є великим розміром.

10.05.2022 ОСОБА_7 згідно ст. 208 КПК України затримано за вчинення кримінального правопорушення та 11.05.2022 йому повідомлено про підозру у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 201-2 КК України.

12.05.2022 старший слідчий СУ ГУНП в Тернопільській області капітан поліції ОСОБА_9 за погодженням із прокурором відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання державного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України та органами, які ведуть боротьбу з організованою та транснаціональною злочинністю Тернопільської обласної прокуратури ОСОБА_6 , звернувся до слідчого судді із клопотанням про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , яке слідчий суддя своєю ухвалою 12 травня 2022 р. задовольнив.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. При цьому слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх вказаних вище обставин.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні «К. Г. проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

При цьому тлумачення поняття «обґрунтованість» буде залежати від усіх обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства»).

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з необхідністю на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи (рішення ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Виходячи з наведеного і надаючи оцінку матеріалам провадження, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 201-2 КК України, яка підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами, а саме: протоколами за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 02 травня 2022 року; протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії аудіо контроль особи від 25 квітня 2022 року; протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 18 квітня 2022 року; протоколами за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - зняття інформації з електронних комунікаційних мереж від 25 квітня 2022 року; протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - спостереження за місцем від 26 квітня 2022 року; протоколом за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії - спостереження за річчю від 26 квітня 2022 року; протоколом огляду від 14 квітня 2022 року; протоколом огляду від 06 квітня 2022 року; протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 20 квітня 2022 року; описом речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 20 квітня 2022 року; протоколом огляду від 21 квітня 2022 року; протоколом огляду від 22 квітня 2022 року; протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 02 травня 2022 року; описом речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 02 травня 2022 року; протоколом тимчасового доступу до речей і документів від 26 квітня 2022 року; описами речей і документів, які були вилучені на підставі ухвали слідчого судді, суду від 26 квітня 2022 року; протоколами огляду від 27 квітня 2022 року; листом Головного управління ДПС у Тернопільській області № 185015//7955 від 21 квітня 2022 року; листом Головного управління Пенсійного фонду України у Тернопільській області від 21 квітня 2022 року; протоколами обшуку від 10 травня 2022 року.

Колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Феррарі-Браво проти Італії» - заява №9627/81 від 14 березня 1984 року, відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

При цьому колегія суддів зазначає, що на даній стадії провадження слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою відповідно до ч. 2 даної статті є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті (переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується).

Окрім наявної обґрунтованої підозри слідчий суддя правильно врахував, що у даному кримінальному провадженні існують ризики, наведені слідчим у клопотанні про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доведені прокурором в судовому засіданні, а саме: підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчиняти інші кримінальні правопорушення, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Надаючи оцінку можливості підозрюваному ОСОБА_7 переховуватися від слідства та суду, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 розуміє, що у разі доведення його вини йому може бути призначено покарання у виді позбавлення волі від п`яти до семи років за санкцією ч. 3 ст. 201-2 КК України, а тому є достатньо підстав вважати, що підозрюваний з метою уникнення покарання може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину за ч. 3 ст. 201-2 КК України, за яке передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від п`яти до семи років, і згідно із ст. 12 КК України він є тяжким злочином.

Крім цього, у пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бекчієв проти Молдови від 04.10.2005 зазначено, що ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Так, слідчий суддя також врахував характер вчиненого кримінального правопорушення, у якому підозрюється ОСОБА_7 , особу підозрюваного ОСОБА_7 , в якого міцні соціальні зв`язки, який одружений, має на утриманні малолітню доньку, вагітність дружини, численні нагороди, грамоти, подяки від військових частин, позитивну характеристику з місця проживання, та вказав, що зазначені обставини не здатні нівелювати встановлених ризиків та не дають можливості стверджувати слідчому судді, що належну процесуальну поведінку підозрюваного ОСОБА_7 здатен забезпечити запобіжний захід, відмінний від тримання під вартою, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів вважає, що доведеним є і ризик незаконного впливу на свідків у кримінальному провадженні, який полягає у процедурі отримання свідчень від осіб, які є потерпілими, свідками, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України).

Надаючи оцінку можливості підозрюваним ОСОБА_7 вчинити інше кримінальне правопорушення, колегія суддів погоджується із твердженням слідчого судді, що ОСОБА_7 не працевлаштований, не має постійного законного заробітку, джерело його доходів невідоме, що свідчить про можливість вчинення ним інших злочинів для отримання ним засобів для існування.

Крім цього, інкриміноване ОСОБА_7 кримінальне правопорушення вчинене з корисливих мотивів, що дає підстави вважати наявним даний ризик в межах кримінального провадження щодо нього.

Задовольняючи вказане клопотання слідчого, слідчий суддя, встановивши наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, врахувавши вагомість наданих доказів про вчинення підозрюваним ОСОБА_7 злочину, майновий стан і відсутність офіційного місця роботи, дійшов обґрунтованого висновку, що відносно підозрюваного слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваним ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Крім цього, слідчий суддя вірно врахував рекомендації, надані Верховним Судом у листі від 03 березня 2022 р. №1/0/2-22 «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану», в яких йдеться про те, що запровадження воєнного стану та збройної агресії щодо України самі по собі є ризиками, які мають враховувати суди при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу, яка попередньо була висловлена і Радою суддів України в рекомендаціях щодо роботи судів в умовах воєнного стану, оприлюднених 02 березня 2022 р.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому колегія суддів наголошує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але на даній стадії досудового розслідування по даній конкретній справі з урахуванням особи підозрюваного та тяжкості можливого покарання, яке загрожує у разі доведеності вини та визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за рішенням суду, наявність по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який навіть з урахуванням презумпції невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, - підстав для застосування до ОСОБА_7 іншого, не пов`язаного з триманням під вартою запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає.

Застосувавши до підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою, слідчий суддя при розгляді клопотання слідчого у відповідності до вимог ч. 3 ст. 183 КПК України, врахувавши конкретні обставини кримінального провадження, також дійшов вірного висновку щодо можливості визначення підозрюваному ОСОБА_7 розміру застави в сумі 1 116 450 грн., яка достатньою мірою, у разі внесення застави, гарантуватиме виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

При цьому, визначаючи розмір застави, слідчий суддя виходив із мети застосування запобіжного заходу, який достатній для виконання обов`язків підозрюваним, тому, зважаючи на характер діянь, які інкримінують ОСОБА_7 , вірно вважав їх виключним випадком, який відповідно до абз. 2 ч. 5 ст. 182 КПК України дає право визначити розмір застави, що перевищує 300 прожиткових мінімумів для працездатних осіб. За таких обставин посилання апелянта на те, що слідчий суддя при визначенні застави не дотримався вимог закону, є необґрунтованими.

Не заслуговують на увагу доводи захисника, що обрання ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою суперечить вимогам національного закону та практиці ЄСПЛ, оскільки відповідно до практики ЄСПЛ особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу (рішення у справі «Летельє проти Франції»).

Матеріали провадження не містять даних, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою.

З огляду на викладене слідчим суддею при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційній скарзі підстави, з яких захисник підозрюваного просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Доказів на спростування висновків слідчого судді в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційної скарги захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 182, 183, 184, 193, 194, 309, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу захисника підозрюваного ОСОБА_7 - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 12 травня 2022 р. щодо ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
_______________ _________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3