УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 жовтня 2022 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув матеріали кримінального провадження №0000666 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 9 вересня 2021 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миколаєва, громадянина України, маючого вищу освіту, одруженого, маючого на утриманні двох малолітніх дітей, приватного підприємця, військовозобов`язаного, раніше не судимого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

- визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та на підставі ч. 5 ст. 75, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
В с т а н о в и в :

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 9 вересня 2021 року, та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_6 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України через недоведеність вини.

Під час апеляційного розгляду просить дослідити письмові докази зазначені в апеляційній скарзі.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.
Вироком Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 9 вересня 2021 року, ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 (вісімсот п`ятдесят) грн..

На підставі ч. 5 ст. 74 та п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України ОСОБА_6 звільнено від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.
Вважає вирок суду незаконним, та таким, що підлягає скасуванню в силу невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.

Апелянт вважає, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, зокрема стверджує, що заява потерпілого ОСОБА_8 , рапорт старшого інспектора чергового про звернення потерпілого до лікарні, протокол огляду місця події, договір про сумісну діяльність, висновок експерта №118 від 29.11.2021 року, протоколи слідчих експериментів від 23.11.2018 року з потерпілим ОСОБА_8 від 24 грудня 2018 року із свідком ОСОБА_9 , від 26 березня 2019 року із свідком ОСОБА_10 не є документами, які підтверджують вину обвинуваченого.

На думку апелянта, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги покази свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Вказує, що судом першої інстанції допущена неповнота судового розгляду, яка полягає у відхиленні клопотання про доручення органу досудового розслідування провести слідчі експерименти за участю ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , а також відхилено клопотання про призначення судово-медичної експертизи.

На переконання апелянта, суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги частину показів судово-медичного експерта ОСОБА_16 , про призначення судово-медичної експертизи потерпілого та висновок експерта №118 від 29 листопада 2018 року.

Узагальнений виклад позицій інших учасників судового провадження.
Прокурор Снігурівського відділу Баштанської окружної прокуратури Миколаївської області ОСОБА_17 , вважає апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 такою, що не підлягає задоволенню, а вирок суду законним та обґрунтованим.

Вказує, що в ході судового розгляду справи суд першої інстанції повно та всебічно дослідив надані сторонами докази, належним чином оцінив їх, та прийняв обґрунтоване рішення, яким визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, призначив покарання, яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставинам його вчинення, особі засудженого та обґрунтовано звільнив ОСОБА_6 від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74, п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України.

Обставини встановлені судом першої інстанції.
Судом першої інстанції встановлено, що 10 листопада 2018 року близько 17 години у ОСОБА_6 , який перебував біля Любинського водосховища, що на відстані п`яти кілометрів в південно-східному напрямку від с. Любине Баштанського (Снігурівського) району Миколаївської області, через сварку, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, виник злочинний намір, направлений на спричинення ОСОБА_8 , який орендує вказане водосховище, тілесних ушкоджень.

Реалізовуючи свій злочинний намір ОСОБА_6 , перебуваючи на тому ж місці і в той же час, кулаком правої руки умисно наніс два удари в область обличчя ОСОБА_8 , спричинивши йому легкі тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці лівого ока, крововиливу під кон`юктиву лівого ока, садна на спинці носа та рани на слизовій оболонці верхньої губи.

Дії ОСОБА_6 судом кваліфіковані за ч. 1 ст. 125 КК України, тобто умисне легке тілесне ушкодження.

Обставини встановлені судом апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, вивчивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом, відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Стаття 94 КПК України передбачає, що слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Відповідно до п. 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути належно мотивовано.
Суд зобов`язаний мотивувати прийняте рішення, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в його основу, а інші відкинуті або не враховані. За наявності суперечливих доказів суд повинен проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Тобто, вирок суду повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 370 КПК України, щодо законності, обґрунтованості і вмотивованості.
Зазначених вимог закону суд першої інстанції дотримався в повному обсязі.

Суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , повно всебічно та об`єктивно дослідив всі обставини провадження, дав належну оцінку доказам з точки зору їх допустимості, достовірності і належності, а сукупності досліджених доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, свої висновки суд належним чином вмотивував.

Дослідивши всі обставини провадження та перевіривши їх доказами, суд дійшов правильного висновку про те, що в діях обвинуваченого ОСОБА_6 наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_6 в ході судового розгляду вину у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не визнав, пояснив, що того дня перебував разом з сином та товаришами на полюванні неподалік с. Любине Снігурівського району Миколаївської області, однак участі у полюванні не приймав, а займався організацією відпочинку. Після полювання вони поїхали до Любинського водосховища, до альтанка. Коли почало сутиніти, стали збиратися. В цей час до альтанки під`їхав автомобіль, з нього вийшло двоє чоловіків, один з яких залишився біля авто, а інший пішов у їх напрямку та нецензурно лаявся. Згодом він дізнався, що то був потерпілий. Він йому зробив зауваження з приводу поведінки, однак потерпілий підійшов до нього впритул та завдав удару головою в обличчя, на що він відійшов від нього, забрав сина та, сівши до автомобіля, поїхав додому. Будь-яких ударів потерпілому ані він, ані його товариші не завдавали. Крім того пояснив, що після отримання від потерпілого удару головою бачив, як потерпілий неподалік альтанки впав на землю, однак від чого він впав та як саме падав не бачив, оскільки прикрив рукою обличчя. Через деякий час після інциденту намагався примиритися з потерпілим, однак він говорити з ним не захотів, оскільки бажав притягнути його до кримінальної відповідальності.

Згідно показань потерпілого ОСОБА_8 , він орендує Любинське водосховище, яке знаходиться неподалік АДРЕСА_3 та того дня ввечері відпочивав разом зі свідком ОСОБА_9 у будинку біля водосховища. Згодом до нього зателефонували рибалки та повідомили, що хтось за любинській стороні водосховища стріляє по фазанах. Приїхавши разом з ОСОБА_9 на власному автомобілі на місце, виявив велику компанію, яка в альтанці за столиком відпочивала. Він у них запитав чи є у них дозвіл на полювання, а вони у відповідь, стали його ображати та нецензурно виражатися. Згодом між ними виникла сварка, в ході якої обвинувачений правою рукою завдав йому удару в область лівого ока, від чого він впав, а згодом, коли ОСОБА_9 допоміг йому піднятися, обвинувачений ще раз завдав йому удару в область верхньої губи та носа. Він повідомив присутніх, що викликає поліцію, після чого обвинувачений сів до автомобіля та разом з дитиною поїхав у невідомому напрямку. Через деякий час він звернувся до Снігурівського відділу поліції із заявою про отримання тілесних ушкоджень та до Снігурівської ЦРЛ за медичною допомогою.

Такі ж самі покази були надані в судовому засіданні і свідками ОСОБА_9 та ОСОБА_18 .

Згідно пояснень свідка ОСОБА_10 того дня ввечері поїхав порибалити на водосховище, що біля с. Широке та розмітився на любинській стороні. Порибаливши деякий час, почув постріли зі зброї, а згодом чоловічу сварка, та сівши до автомобіля, направився до місця події. Під`їхавши на місце побачив компанію чоловіків, яка сварилася, та потерпілого, у якого була кров на обличчі. Згодом, побачивши як обвинувачений завдав потерпілому кулаком удару в обличчя, покинув місце події та поїхав до місця свого проживання..

Згідно пояснень судово-медичного експерта ОСОБА_19 він працює судово-медичним експертом Снігурівського міжрайонного відділення Миколаївського обласного бюро судово-медичної експертизи Миколаївської облради. В листопаді 2018 року за ухвалою слідчого судді Снігурівського районного суду він проводив судово-медичну експертизу потерпілого ОСОБА_8 . В ухвалі слідчого судді не було зазначено його прізвища як експерта для проведення експертизи, однак її проводив саме він, оскільки у Снігурівському відділенні інших експертів не працює. Для проведення експертизи йому було надано Снігурівським відділом поліції ухвалу слідчого судді та амбулаторну картку ОСОБА_8 . Особу потерпілого він встановив за його паспортом громадянина України. В результаті проведення експертизи виявив у потерпілого синець в ділянці лівого ока, крововилив під кон`юктиву лівого ока, садно на спинці носа та рану на слизовій оболонці верхньої губи. Вказав, що зазначені тілесні ушкодження утворилися від ударів тупим твердим предметом, яким міг бути кулак. Садно на носі могло утворитися від падіння з висоти власного зросту, а інші тілесні ушкодження від падіння малоймовірні, оскільки характерні від удару.

Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим, його винуватість в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні підтверджується наступними письмовими доказами, а саме: заявою ОСОБА_8 від 10 листопада 2018 року, рапортом старшого інспектора-чергового Снігурівського ВП ГУНП в Миколаївській області майора поліції ОСОБА_20 від 10.11.2018 року; протоколом огляду місця події від 23 листопада 2018 року з фото таблицею; договором про сумісну діяльність Снігурівського управління зрошувальних систем та ТОВ «Сфінкс-Юг», директором якого є ОСОБА_8 , з 2001 року домовились про спільне використання Любинського водосховища для розведення риби; протоколами слідчих експериментів від 23 листопада 2018 року, 24 грудня 2018 року та 26 березня 2019 року.

Суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку показання потерпілого, свідків та судово-медичного експерта, оскільки вони є логічними, послідовними, узгоджуються між собою, а також з іншими дослідженими судом доказами, а тому об`єктивних підстав недовіряти їм немає.

Отже, як видно з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення зроблено з дотриманням ст. 23 КПК України на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено відповідно до вимог ст. 94 цього Кодексу.

Зокрема, відповідний висновок, суд зробив на підставі аналізу показань свідків, а також даних протоколів слідчих дій.

Кваліфікація дій ОСОБА_6 , яка виразилася в умисному легкому тілесному ушкодженні, є правильною і сумнівів у апеляційного суду не викликає.

Доводи апелянта щодо не врахування показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , є необґрунтованими, та не відповідають фактичним обставинам, оскільки при постановленні вироку суд першої інстанції виклав зміст показань вказаних свідків та надав їм оцінку, зазначивши що вони спростовуються іншими дослідженими в судоводу засіданні доказами, зокрема показаннями потерпілого, свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами. При цьому суд детально проаналізував зміст показань свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 та обґрунтовано розцінив їх як намагання обвинуваченого уникнути відповідальності за вчинене.

Щодо твердження апелянта про відхилення судом першої інстанції клопотання про доручення органу досудового розслідування провести слідчі експерименти за участю ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , а також відхилення клопотання про призначення судово-медичної експертизи, слід зазначити наступне.

Як слідує з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_21 у судовому засіданні стверджував, що ударів потерпілому не наносив, а останній отримав тілесні ушкодження в результаті падіння, у т.ч. на виступаючі частини дерев`яної бесідки. При цьому можливість заподіяння ОСОБА_8 тілесних ушкоджень в результаті падіння, у т.ч. на виступаючі частини дерев`яної бесідки спростовуються висновком судово-медичної експертизи та показаннями судово-медичного експерта ОСОБА_16 , наданими останнім у судовому засіданні.

Як слідує з пояснень свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_12 і ОСОБА_13 ніхто із присутніх того дня на водосховищі потерпілому ОСОБА_8 ударів не наносив. При цьому ОСОБА_12 і ОСОБА_13 вказували, що бачили як потерпілий після сварки з обвинуваченим піднімався із землі, однак як він падав та у зв`язку із чим вони не бачили. Враховуючи, що вказані свідки надали покази про те, що не бачили за яких обставин у потерпілого утворились тілесні ушкодження, проведення за їх участю слідчих експериментів для з`ясування обставин і механізму спричинених потерпілому тілесних ушкоджень не можливо, оскільки не можливо відтворити свідками події, яких вони не бачили, за такого суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у заявленому захисником клопотанні.

Також суд першої інстанції обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 125 КК України у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, а саме 850 грн. та звільнив від призначеного покарання на підставі ч. 5 ст. 74 та п. 1 ч. 1 ст. 49 КК України, зазначивши, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, яке відноситься до кримінального проступку у відповідності до ч. 1 ст. 12 КК України, який він вчинив 10 листопада 2018 року, а строк давності за вчинене кримінальне правопорушення сплинув 10 листопада 2020 року, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Таким чином, істотних порушень вимог матеріального та процесуального закону при розгляді судом першої інстанції кримінального провадження та постановленні вироку щодо ОСОБА_6 , які б могли стати підставою для скасування вироку, апеляційним судом не встановлено. За такого, доводи апеляційних скарг захисника та обвинуваченого є неприйнятними.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Березнегуватського районного суду Миколаївської області від 9 вересня 2021 року стосовно ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня проголошення судового рішення.

Головуючий:

Судді: