Справа № 175/903/22
Провадження № 1-кс/175/240/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 червня 2022 року смт. Слобожанське
Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області у складі:
слідчого судді ОСОБА_1
при секретареві ОСОБА_2
за участю прокурора ОСОБА_3
заявника ОСОБА_4
розглянувши у судовому засіданні в залі суду смт. Слобожанське клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню №0000084,
В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області надійшло клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню №0000084, в якому просив скасувати арешт по кримінальному провадженню №0000084 від 28.04.2022 на майно: - транспортний засіб «Audi A8», д.н.з НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження та розпорядження; - мобільний телефон Nokia E71; мобільний телефон марки Iphone у корпусі чорного кольору, електронні ваги, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування.
Заявник обґрунтовує клопотання тим, що арешт на майно накладено не обґрунтовано, а також у застосуванні цього заходу відпала потреба, оскільки до теперішнього часу підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.309 КК України, нікому не вручено,слідчі дії не проводяться.
ОСОБА_4 в судовому засіданні клопотання підтримав та просив задовольнити.

Прокурор заперечував проти скасування арешту, оскільки підстави для застосування арешту майна ще існують.

Слідчий суддя, заслухавши учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, встановив наступне.
В судовому засіданні встановлено, що по кримінальному провадженню №0000084 від 28.04.2022 року за ухвалою слідчого судді від 04.05.2022 року накладено арешт на майно: - транспортний засіб «Audi A8», д.н.з НОМЕР_1 , шляхом заборони відчуження та розпорядження; - мобільний телефон Nokia E71; мобільний телефон марки Iphone у корпусі чорного кольору, електронні ваги, шляхом заборони відчуження, розпорядження та користування..

Статтями 7, 16 КПК України встановлено, що загальною засадою кримінального провадження є недоторканість права власності. Позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченим цим Кодексом.
Слідчий суддя при вирішенні клопотання про скасування арешту майна, що накладений в рамках кримінального провадження також, враховує, приписи статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Частиною 5 статті 9 КПК України, передбачено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ).
Так, згідно з усталеною практикою ЄСПЛ стаття 1 Першого протоколу до Конвенції містить три окремі норми: перша, що виражається в першому реченні першого абзацу та має загальний характер, закладає принцип мирного володіння майном. Друга норма, що міститься в другому реченні того ж абзацу, охоплює питання позбавлення права власності та обумовлює його певними критеріями. Третя норма, що міститься в другому абзаці, визнає право договірних держав, серед іншого, контролювати використання майна в загальних інтересах. Друга та третя норми, які стосуються конкретних випадків втручання у право мирного володіння майном, повинні тлумачитися у світлі загального принципу, закладеного першою нормою (див., серед інших джерел, рішення у справах «Іммобіліаре Саффі проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [ВП], заява № 22774/93, п. 44, ECHR 1999-V, та «Вістіньш і Препьолкінс проти Латвії» (<...>) [ВП], заява № 71243/01, п. 93, від 25 жовтня 2012 року).
ЄСПЛ наголошує на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» (Iatridis v. Greece) [ВП], заява № 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А № 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії» (Kushoglu v. Bulgaria), заява № 48191/99, пп. 49-62, від 10 травня 2007 року).
У своєму рішенні від 23.01.2014 у справі «East/West Alliance Limited» проти України» (Заява № 19336/04) ЄСПЛ також нагадує, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льон рот проти Швеції» (Sporrong and Lonnroth v. Sweden), пп. 69 і 73, Series A № 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» (James and Others v. the United Kingdom), п. 50, Series A № 98).
Відповідно до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Арешт майна допускається з метою забезпечення збереження речових доказів.
Заходи забезпечення кримінального провадження, зокрема арешт майна, мають тимчасовий характер.
Згідно ст. 174 КПК України власник майна, який не був присутній при розгляді питання про арешт майна, має право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження - судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
Звертаючись із клопотанням в порядку ст. 174 КПК України заявник вказує, що арешт накладено необґрунтовано, оскільки не було повідомлено про підозру в межах кримінального провадження.
Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали та матеріали, які слугували підставою для накладення арешту на спірне майно, слідчий суддя приходить до висновку, що застосовані заходи забезпечення кримінального провадження у вигляді арешту майна виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою попередження настання наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню. Будь-яких негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, які можуть суттєво позначитися на інтересах інших осіб, не виявлено.
Як вбачається з ухвали, підставою для накладення арешту слугувало запобігання приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення речових доказів, які відповідають критеріям ст. 98 КПК України, у зв`язку з чим, на підставі ч.3 ст.170 КПК України накладено арешт на вказане майно.
Як у клопотанні про скасування арешту майна так і в судовому засіданні заявником не наведено даних, які б свідчили, що в подальшому в застосуванні цього заходу забезпечення кримінального провадження відпала потреба.
Таким чином, слідчий суддя вважає, що заявником не доведено відсутність потреби в застосуванні арешту майна, а відтак не спростовано наявних ризиків, що залишаються, як підстави для подальшого втручання у права особи, в тому числі щодо обмеження права власності, а відтак слідчий суддя приходить до висновку, що втручання органу досудового розслідування у право на мирне володіння майном заявника забезпечує «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав заявника, а також, що існує обґрунтоване пропорційне співвідношення між арештом майна та метою, яку даний захід прагне досягти, а тому вважаю, що в подальшому у застосуванні арешту не відпала потреба, в задоволенні клопотання вважаю за необхідне відмовити.
Керуючись ст. ст. 170, 174, 309, 369-372 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_4 про скасування арешту майна по кримінальному провадженню №0000084 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1