Справа № 383/374/22
Номер провадження 1-кс/383/114/22
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 червня 2022 року слідчий суддя Бобринецького районного суду Кіровоградської області ОСОБА_1 , розглянувши клопотання слідчого слідчого відділення Відділення поліції №3 (м.Бобринець) Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області ОСОБА_2 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000456 від 17.12.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

20 червня 2022 року слідчий СВ Відділення поліції №3 (м.Бобринець) Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області ОСОБА_2 звернувся до слідчого судді з клопотанням, погодженим прокурором Бобринецького відділу Знам`янської окружної прокуратури ОСОБА_3 , про накладення арешту на частку в розмірі 1/2 об`єкту житлової нерухомості: житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 73,1 м?, що на праві приватної власності належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованому та проживаючому за адресою: АДРЕСА_2 , із забороною розпорядження вказаним майном.

В обґрунтування клопотання зазначив, що слідчим відділенням Відділення поліції №3 (м. Бобринець) Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області проводиться досудове розслідування кримінального провадження №0000456 від 17.12.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

В ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 , перебуваючи на посаді майстра шляхового околотку №6 (станція Бобринець) виробничого підрозділу служби колії «Долинська дистанція колії» регіональної філії «Одеська залізниця» ПАТ «Українська залізниця», будучи матеріально відповідальною особою, а також службовою особою, що обіймає посаду, пов`язану з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій у період часу з 22.05.2019 року по 16.10.2019 року, точного часу в ході досудового розслідування не встановлено, з корисливих мотивів та ціллю особистого збагачення, в порушення пунктів 2.34, 2.44 посадової інструкції, підпунктів «а», «б», «в», «г» розділу 1 договору про повну матеріальну відповідальність №6 від 31.07.2019 року, діючи умисно та цілеспрямовано, усвідомлюючи протиправність своїх дій та їх суспільно-небезпечні наслідки, зловживаючи своїм службовим становищем, шляхом реалізації невстановленим особам, допустив розтрату, тобто незаконне витрачання чужого майна, щодо якого, в силу своєї посади, він наділений правомочністю управління чи розпорядження, а саме брухту сталевого, вид 3 в кількості 5,231 т. на суму 31230,08 грн. та брухту сталевого, вид 510 в кількості 30,843 т. на суму 114 119,10 грн., на загальну суму 145 349,18 грн.

20.06.2022 року ОСОБА_4 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України.

Необхідність накладення арешту на нерухоме майно, що належить ОСОБА_4 , слідчий пов`язує із забезпеченням спеціальної конфіскації, відшкодуванням шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), а також запобігання спробам відчуження нерухомого майна.

Вивчивши клопотання, дослідивши копії матеріалів кримінального провадження, надані із клопотанням, слідчий суддя приходить до висновку про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків виходячи з наступного.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Окрім того, ч. 2 ст. 328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.
Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.
Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.
Так, положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується з ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.
Згідно з положеннями ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України (абз.1 ч.4 ст.170 КПК України).

У випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження (ч.6 ст.170 КПК України).

Згідно із ч.2 ст.171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

При вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя згідно ч.2 ст.173 КПК України повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Згідно із п.2 ч.5 ст.173 КПК України у разі задоволення клопотання слідчий суддя постановляє ухвалу, в якій зазначає, зокрема підстави застосування арешту майна.

Відповідно до ч.1 ст.96-1 КК України спеціальна конфіскація полягає у примусовому безоплатному вилученні за рішенням суду у власність держави грошей, цінностей та іншого майна у випадках, визначених цим Кодексом, за умови вчинення умисного кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого Особливою частиною цього Кодексу, за які передбачено основне покарання у виді позбавлення волі або штрафу понад три тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а так само передбаченого частиною першою статті 150, статтею 154, частинами другою і третьою статті 159-1, частиною першою статті 190, статтею 192, частиною першою статей 204, 209-1, 210, частинами першою і другою статей 212, 212-1, частиною першою статей 222, 229, 239-1, 239-2, частиною другою статті 244, частиною першою статей 248, 249, частинами першою і другою статті 300, частиною першою статей 301, 302, 310, 311, 313, 318, 319, 362, статтею 363, частиною першою статей 363-1, 364-1, 365-2 цього Кодексу.

Випадки застосування спеціальної конфіскації визначені у статті 962 КК України, частиною 1 якої встановлено, що спеціальна конфіскація застосовується у разі, якщо гроші, цінності та інше майно: 1) одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від такого майна; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; 3) були предметом кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави; 4) були підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

Разом з тим, клопотання слідчого не відповідає вимогам ч.2 ст.171 КПК України, так як в клопотанні не зазначено правову підставу для арешту майна. В клопотанні містяться тільки посилання на норми закону, передбаченого ч.1 ст.96-1 КК України, без зазначення випадку, визначеного Кримінальним кодексом України (ст. 962 КК України), як правову підставу можливого застосування спеціальної конфіскації житлового будинку, про арешт якого клопоче слідчий. Зазначена обставина підлягає не тільки зазначенню в клопотанні, а й обов`язковому доведенню слідчим при судовому розгляді клопотання, та має бути зазначена слідчим суддею в ухвалі у разі задоволення клопотання про арешт майна. Крім того, у порушення зазначених вимог закону клопотання не містить відомостей про співвласника іншої частки нерухомого майна, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження конкретною особою цим майном. Також, до клопотання не додані копії відповідних процесуальних документів, якими слідчий обґрунтовує доводи клопотання, а саме договору про повну матеріальну відповідальність №6 від 31.07.2019 року, що прямо передбачено положеннями ч.2 ст.171 КПК України та в силу ч.4 ст. 172 КПК України має право дослідити слідчий суддя. Таким чином, клопотання та долучені до нього матеріали не відповідають вимогам ч.2 ст.171 КПК України, оскільки не місять підстави та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.
Згідно з положеннями ч.3 ст.172 КПК України слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору, цивільному позивачу та встановлює строк в сімдесят дві години або з урахуванням думки слідчого, прокурора чи цивільного позивача менший строк для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.
Враховуючи вищезазначене, приходжу до висновку, що клопотання слідчого про арешт майна, у відповідності до ч.3 ст.172 КПК України, підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.
Керуючись ст. ст. 171, 172, 309 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання слідчого слідчого відділення Відділення поліції №3 (м.Бобринець) Кропивницького районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Кіровоградській області ОСОБА_2 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000456 від 17.12.2019 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.191 КК України, направити прокурору для усунення вказаних в даній ухвалі недоліків протягом сімдесяти двох годин, - з часу отримання прокурором цієї ухвали.

Ухвала не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.

Слідчий суддя ОСОБА_1