Справа №760/7138/22 1-кп/760/2143/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 липня 2022 року

Солом`янський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участю секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві в режимі відеоконференції з Київським СІЗО у порядку, передбаченому статями 314, 315, 316 КПК України, обвинувальний акт та клопотання сторін у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000881 від 13.04.2022 року, за обвинуваченням

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Луцьку, Волинської області, громадянина України, з вищою освітою, не працюючого, одруженого, маючого на утриманні дитину 2009 року народження, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 109; ч. 2 ст. 109 КК України;

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у м. Луцьку, Волинської області, громадянина України, з вищою освітою, розлученого, маючого на утриманні дитину 2013 року народження, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 109; ч. 2 ст. 109 КК України;

за участю:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4

захисника ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИВ:

1.Історія провадження
20 червня 2022 року до Солом`янського районного суду м. Києва з Київської міської прокуратури надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000012, за обвинуваченням ОСОБА_3 , ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 109; ч. 2 ст. 109 КК України.

22 червня 2022 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у вказаному провадженні призначено підготовче судове засідання.

Відповідно до ч. 2 ст. 315 КПК України у підготовчому судовому засіданні на обговорення учасників судового провадження поставлено питання щодо можливості призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту.

2. Позиції учасників судового провадження та заявлені клопотання
Прокурор у судовому засіданні просив суд призначити кримінальне провадження до судового розгляду і викликати в судове засідання учасників процесу та свідків згідно реєстру, вважаючи, що обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, підстав для прийняття рішення, передбаченого п.п. 1-4 ч. 3 ст. 314 КПК України, немає, розгляд справи повинен здійснюватися у відкритому судовому засіданні.

Обвинувачені ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та їх захисник адвокат ОСОБА_6 категорично заперечили проти призначення обвинувального акта до розгляду, вважали, що це є передчасним.

Крім того, у підготовчому судовому засіданні було заявлено ряд клопотань, а саме:

-прокурором було заявлено клопотання про продовження обвинуваченим запобіжного заходу у виді тримання під вартою;

-захисник просив повернути обвинувальний акт прокурору, оскільки останній містить недоліки, що перешкоджають призначенню справи до розгляду, а саме: останній не містить формулювання обвинувачення, саме обвинувачення є неконкретним, не містить конкретного опису обставин вчинення правопорушень. Обвинувачення не містить посилання на мету, мотив, не розкриває суть обвинувачення. Акцентує увагу, що фактично обвинувачення немає, оскільки прокурор та слідчий просто скопіювали формулювання з повідомлення про підозру, що підтверджується аналогічними помилками.

Щодо клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 315 KПК під час підготовчого провадження суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. Під час розгляду таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом II КПК України.

Копію даного клопотання з доданими документами обвинувачені отримали 30 червня 2022 року, що ними не заперечувалося в судовому засіданні. Судом вказане клопотання розглянуто у відповідності до вимог статті 184 КПК.

Прокурор вважає, що наявні та продовжують існувати ризики, передбачені п.п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: обвинувачені можуть переховуватись від суду, оскільки мають фінансову та фізичну можливість перетнути кордон України, можуть знищити контент, оскільки мають доступ до сторінки Фейсбук, можуть продовжувати вчиняти правопорушення, оскільки будуть мати доступ до Інтернет-ресурсів.

Захисник вважає, що клопотання є необґрунтованим та немотивованим, а тому просить відмовити у задоволенні останнього. В разі визнання ризиків, просить застосувати щодо обвинувачених запобіжний захід не пов`язаний із триманням під вартою, зазначає, що обвинувачені мають житло, а ризики, на які вказує прокурор, є абстрактними та надуманими. Пояснив, що фактично обвинувачених затримали 02.03.2022 року, протокол затримання склали лише 05.03.2022 року. Доручення від центру про надання правової допомоги датовано 30.04.2022 року. Таким чином, обвинувачені весь цей час були не представлені захистом. Весь цей час перебували під вартою. Про злочини було відомо ще 11.01.2022 року, однак в реєстр внесли набагато пізніше, що є порушення КПК. У подальшому прокурором була змінена кваліфікація діянь, проте, вказане відбулося у незаконний спосіб, оскільки прокурор не мав права цього робити. Докази збирали із порушенням вимог ст. 214 КПК України. Як висновок, захисник зазначив, на його думку, відсутня подія злочину щодо частини першої статті, щодо частини другої взагалі немає факту вчинення злочину. Клопотання має загальні фрази, конкретики немає. Щодо ризиків, то зазначив, що інформація, яка міститься в обвинуваченні міститься в мережі Інтернет ще з 2019 року, обвинувачені нікуди не виїжджали та не ховалися, а тому переховуватися від суду не будуть. Щодо ризику знищення речей та документів, то, зазначив захисник, таких немає взагалі, немає чого знищувати. Клопотання не містить додатків.

Обвинувачені заперечували проти задоволення клопотання. Підтримали позицію свого захисника, вважають, що обвинувачення є штучним, безпідставним, надуманим. Ризики необґрунтовані та недоведені. Просять врахувати, що вони мають житло, на утриманні є неповнолітні діти.

Вирішуючи клопотання прокурора щодо подовження обвинуваченим строку дії

запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд дійшов таких висновків.

Зокрема, згідно ч. 1 ст. 131 КПК України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Заходами забезпечення кримінального провадження є: 9) запобіжні заходи (ч. 2 ст. 131 КПК України).

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: 1) існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження; 2) потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи особи, про який ідеться в клопотанні слідчого, прокурора; 3) може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається із клопотанням.

З положень ч. 3 та ч. 5 ст. 132 КПК України слідує, що під час розгляду питання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються.

05.03.2022 року обвинувачених було затримано у порядку ст. 208 КПК України.

Постановою прокурора від 05.03.2022 року щодо обвинувачених обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 30 днів, до 04.04.2022 включно.

30.03.2022 року постановою прокурора продовжено строк дії постанови про тримання під вартою до 04.05.2022.

03.05.2022 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва обвинуваченим продовжено строк тримання під вартою до 04.06.2022.

Ухвалами слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 01.06.2022 року та від 02.06.2022 року відповідно, обвинуваченим продовжено строк тримання під вартою до 04.07.2022.

Підготовче судове засідання відбувається згідно з правилами, передбаченими КПК України, для судового розгляду (ч. 2 ст. 314 КПК України). У ході судового розгляду кримінального провадження вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України, якою, зокрема, врегульовано порядок застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Суд зобов`язаний розглянути клопотання про продовження строку тримання під вартою до закінчення строку дії попередньої ухвали згідно з правилами, передбаченими для розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу (ч. 4 ст. 199 КПК). Суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що (1) обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, (2) обставини, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою, виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою (ч.ч.3, 5 ст. 199 КПК).

Розглядаючи клопотання прокурора щодо продовження запобіжного заходу, суд має перевірити, чи продовжують існувати ризики, які були заявлені прокурором, їх обґрунтованість, та чи є інші більш м`які запобіжні заходи, які зможуть запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.

При цьому, суд враховує наступне.

Метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність, зокрема, ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України (ч. 2 ст. 177 КПК України).

Ризики, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити спробу протидії кримінальному провадженню у формах, що передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, слід вважати наявними за умови встановлення обґрунтованої ймовірності можливості здійснення обвинуваченим зазначених дій. При цьому, КПК України не вимагає доказів того, що обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.

Сторона обвинувачення у клопотанні посилалась на наявність трьох ризиків, передбачених п.п. 1, 2, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Суд погоджується з доводами, наведеними у клопотанні прокурора, про продовження існування ризику переховування від суду.

Вказаний ризик суд оцінює з огляду на обставини кримінального провадження та обставини, що стосуються безпосередньо обвинувачених.

Ризик переховування обумовлюється можливістю притягнення обвинувачених до кримінальної відповідальності та пов`язаними із цим можливими негативними для обвинувачених наслідками і суворістю передбаченого покарання, оскільки кримінальні правопорушення, у яких останні обвинувачуються передбачають покарання у виді позбавлення волі, у тому числі до 10 років.

Таким чином, фактичні дані кримінального провадження та дані щодо обвинувачених в сукупності дають підстави суду дійти висновку про наявність ризику переховування від суду. При цьому, цей фактор не є визначальним.

Також, суд погоджується з доводами прокурора щодо наявного ризику вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки обвинувачені будуть мати можливість доступу до Інтернет ресурсів за допомогою яких, за версією обвинувачення, останні вчинили кримінальні правопорушення.

З цих же підстав заслуговує на увагу й ризик знищення сторінки у соціальній мережі Фейсбук.

Оцінюючи можливість застосування щодо обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів (такими є: особисте зобов`язання; особиста порука; застава), які зможуть запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України, суд бере до уваги наведені вище характеристики кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачуються ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та вагомість встановлених ризиків, передбачених статтею 177 КПК України.

При цьому, суд не вирішував ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема не оцінював докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину, а лише на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначив, що причетність особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування відносно неї запобіжного заходу.

Вказане прямо узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини, відображеною у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182), те що вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення (рішення у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року).

При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу, суд враховує вимоги статті 29 Конституції України, статті 9 Загальної Декларації прав людини, статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод і статті 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом.

Виходячи з наведеного вище та згідно статей 7-9 КПК України, якими визначено, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, суд також враховує практику Європейського суду з прав людини.

Так, у рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011 Європейський суд з прав людини зазначив, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, а має оцінюватись в кожному конкретному випадку залежно від особливостей конкретної справи.

Характер та фактичні обставини інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень свідчать про підвищену суспільну небезпеку діяння у вчиненні яких останні обвинувачуються. Разом з тим, на теперішній час ще не вирішено питання про призначення у справі судового розгляду. Отже, продовжуючи такий вид запобіжного заходу, як тримання під вартою, суд виходить з необхідності уникнення ризиків, визначених статтею 177 КПК України, із ступеня тяжкості інкримінованих кримінальних правопорушень, а також приймає до уваги ту обставину, що підстави, за яких слідчим суддею було обрано обвинуваченим запобіжний захід у виді тримання під вартою, на теперішній час не відпали і під загрозою можливого застосування покарання, передбаченого санкцією статті, яка інкримінована обвинуваченим, останні можуть переховуватись від суду, вчините інше кримінальне правопорушення. Будь-яких нових обставин, які мають значення при вирішенні питання щодо запобіжного заходу обвинуваченим та які не існували і не розглядались на час обрання та продовження запобіжного заходу обвинуваченим у виді тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено.

Вирішуючи питання щодо доцільності продовження запобіжного заходу відносно обвинувачених, судом враховується практика Європейського суду з прав людини, яка свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства. Рішення "Лабіта проти Італії".

Під час вирішення питання щодо запобіжного заходу, застосованого до обвинувачених, судом не було встановлено, що обставини, які було враховано під час застосування і подальшого продовження запобіжного заходу відносно обвинувачених, та раніше заявлені ризики, перестали існувати.

Виходячи з положень статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, а також частини першої статті 197 КПК України, згідно яких строк застосування запобіжних заходів, в тому числі, і тримання під вартою або продовження тримання під вартою не може перевищувати шістдесят днів, обраний відносно обвинувачених запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості діяння, яке їм інкримінується, та спрямований на уникнення ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, а тому суд дійшов висновку про доцільність продовження строку тримання під вартою.

Посилання ж сторони захисту на тривалість перебування обвинувачених під вартою та наведені обставини щодо можливості застосування щодо обвинувачених більш м`яких запобіжних заходів, вже були предметом розгляду судом при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу.

Крім того, суд враховує наявність обставин, зазначених в ч. 1 ст.178 КПК України, зокрема, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченими кримінальних правопорушень, тяжкість кримінальних правопорушень, у вчиненні яких останні обвинувачуються, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченим у разі визнання їх винуватими у вказаних кримінальних правопорушеннях, вік та стан здоров`я обвинувачених.

З огляду на наведені обставини, суд вважає, що продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинувачених є виправданим заходом, оскільки цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважає інтереси забезпечення права на свободу.

Обраний відносно обвинувачених запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, відповідає особі обвинувачених, характеру та тяжкості діяння, яке їм інкримінуються, позбавляє можливості перешкодити інтересам правосуддя, зокрема, і ухиленню від суду, перешкоджати встановленню істини у справі іншим шляхом, кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.

Щодо визначення розміру застави
Згідно з ч. 3 ст. 183 КПК України слідчий суддя при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою зобов`язаний визначити розмір застави, достатньої для забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим обов`язків, передбачених цим Кодексом, крім випадків, передбачених частиною четвертою цієї статті.

Згідно з ч. ч. 4, 5 ст. 182 КПК України розмір застави визначається слідчим суддею, судом з урахуванням обставин кримінального правопорушення, майнового та сімейного стану підозрюваного, інших даних про його особу та ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу. Розмір застави повинен достатньою мірою гарантувати виконання підозрюваним покладених на нього обов`язків.

У цій справі, прокурор взагалі не висловив своєї думки щодо застави, жодних даних про це клопотання не містить. В судовому засіданні прокурор також не висловив своєї думки щодо застави.

На вказане, у тому числі, звернув увагу суду захисник, який зазначив, що зазначені прокурором ризики жодним чином не відрізняються від тих, які прокурором зазначалися під час попередніх засідань щодо продовження запобіжного заходу, а тому позиція прокурора є незрозумілою, чому зараз суд має обрати запобіжний захід без визначення застави, хоча попередніми ухвалами слідчих суддів застава була визначена.

У даному випадку, суд погоджується із стороною захисту в частині відсутності обґрунтування своєї позиції зі сторони прокурора.

Дійсно, як передбачають положення статті 183 КПК України, під час дії воєнного стану слідчий суддя, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 цього Кодексу, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, передбаченого статтями 109-114-1, 258-258-5, 260, 261, 437-442 Кримінального кодексу України.

Проте, це є правом суду, а не обов`язком.

У даній ситуації суд враховує, що діюче кримінальне процесуальне законодавство України, зокрема статті 36, 40 КПК України, передбачають, що прокурор, слідчий здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється.

Зазначена правова норма гарантує незалежність посадової особи органу державного обвинувачення у виборі у визначених законом межах способу здійснення своїх повноважень, в тому числі у прийнятті тих чи інших рішень, що є запорукою їх неупередженості й ефективності.

Процесуальна самостійність прокурора, слідчого і їх свобода нарівні з протилежною стороною у відстоюванні тієї чи іншої правової позиції є чинниками справедливого балансу прав та законних інтересів усіх учасників процесу, а також інших осіб, держави й суспільства.

Законодавством України встановлено чіткий розподіл повноважень і недопустимість заміщення судом, функцій органів державного обвинувачення та досудового розслідування (див. постанову ВП ВС від 04.04.2019 у провадженні № 11-945сап18).

Тобто, системний аналіз положень КПК України свідчить, що подання того чи іншого клопотання у конкретному кримінальному провадженні є правом особи, а не обов`язком через, що реалізується нею на власний розсуд.

Таким чином, суд погоджується із захистом, що прокурор, як сторона обвинувачення, жодним чином не мотивував свою позицію щодо можливості застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою без визначення застави, не зазначив про збільшення ризиків чи таке інше.

А тому, у даному випадку, суд, вважає за необхідне у даній справі визначити розмір застави, як це було визначено у попередніх ухвалах слідчих суддів, оскільки це буде у повному обсязі відповідати принципу справедливості, не буде порушувати стан обвинувачених про що не просить прокурор не надаючи суду відповідне мотивування. Необхідно звернути увагу й на те, що попередні ухвали слідчих суддів, в частині визначення судом розміру застави обвинуваченим, прокурором не оскаржувалися.

Враховуючи обставини, характер, специфіку, тяжкість та кількість скоєних кримінальних правопорушень, особу обвинувачених, їх майновий та сімейний стан, існуючі ризики, суд вважає за необхідне визначити заставу відповідно до ч.5 ст.182 КПК України в розмірі 190000,00 грн, оскільки внесення застави саме в такому розмірі може гарантувати виконання обвинуваченими покладених на них обов`язків.

Одночасно, з огляду на приписи ч.3 ст.183 КПК України, даний вид запобіжного заходу й буде для обвинувачених альтернативою (більш м`яким) триманню під вартою. В зв`язку з цим, суд відхиляє доводи захисника про можливість застосування до них більш м`яких запобіжних заходів.

Відповідно до ч.7 ст.182 КПК України, у випадках, передбачених ч.3 або ч.4 ст.183 КПК України, підозрюваний, обвинувачений або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі, встановленому в ухвалі про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Крім цього, в разі внесення застави, відповідно до ч.3 ст.183 КПК України суд вважає за необхідне покласти на обвинувачених визначені ч.5 ст.194 КПК України обов`язки.

Відповідно до ч. 4 ст.202 КПК України підозрюваний звільняється з-під варти після внесення застави, визначеної у даній ухвалі, якщо в уповноваженої службової особи місця ув`язнення, під вартою в якому перебуває підозрюваний, відсутнє інше судове рішення, що набрало законної сили і прямо передбачає тримання останнього під вартою.

Щодо повернення обвинувального акта
У клопотанні про повернення обвинувального акта захисник обвинувачених просить обвинувальний акт у кримінальному провадженні повернути прокурору. Клопотання обґрунтоване тим, що останній містить недоліки, що перешкоджають призначенню справи до розгляду, а саме: останній не містить формулювання обвинувачення, саме обвинувачення є неконкретним, не містить конкретного опису обставин вчинення правопорушень. Обвинувачення не містить посилання на мету, мотив, не розкриває суть обвинувачення. Акцентує увагу, що фактично обвинувачення немає, оскільки прокурор та слідчий просто скопіювали формулювання з повідомлення про підозру, що підтверджується аналогічними помилками.

Обвинувачені підтримали захисника.

Прокурор проти заявленого клопотання заперечував, зазначивши, що обвинувальний акт відповідає КПК. Іншого прокурор не зазначив.

Дослідивши подане клопотання, заслухавши думки учасників кримінального провадження, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення про повернення обвинувального акта прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Згідно ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у ст. 291 цього Кодексу.

Відповідно ст. 291 КПК України, обвинувальний акт повинен містити такі відомості: найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); анкетні відомості кожного потерпілого; прізвище ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; розмір витрат на залучення експерта; дату та місце його складання та затвердження. Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувальний акт, який надійшов на розгляд до суду, складено і підписано слідчим та затверджено прокурором, до обвинувального акта додано усі передбачені кримінальним процесуальним законом додатки, зокрема, розписки про отримання підозрюваними копій обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування. Також він містить усі відомості, які передбачені п. 1-9 ч. 2 ст. 291 КПК, зокрема: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення відповідних статей КК та формулювання обвинувачення.

Суд підкреслює, що в п.3 ч.3 ст.314 КПК України мова йде про право суду повернути обвинувальний акт, якщо буде встановлено, що він не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України. При цьому, на думку суду, оскільки таке повернення є правом, а не обов`язком суду, з урахуванням функціонального аналізу положень ст. 291, 314 КПК, для повернення обвинувального акта підставою не може слугувати будь-яка його невідповідність вимогам КПК, а лише та, яка перешкоджає призначенню судового розгляду, і в кожному конкретному випадку суд має перевірити, чи створює перешкоди для судового розгляду певна невідповідність обвинувального акта вимогам КПК.

Так, твердження захисника про те, що викладені прокурором в обвинувальному акті фактичні обставини не відповідають дійсності і суперечать матеріалам справи, не можуть бути прийняті судом до уваги, оскільки в обвинувальному акті викладаються ті фактичні обставини вчинення обвинуваченим кримінальних правопорушень, які прокурор вважає встановленими. Вказане означає, що визначення обсягу та способу викладення фактичних обставин кримінального правопорушення у тексті обвинувального акта належить до повноважень прокурора, а тому ані суд, ані інші учасники судового провадження не можуть вимагати від нього змінити їх виклад.

Крім того, під час підготовчого засідання не досліджуються будь-які докази на підтвердження або спростування викладених прокурором фактичних обставин, а тому суд позбавлений можливості на даному етапі перевіряти чи встановлювати їх достовірність.

Суд наголошує на тому, що питання, які стосуються змісту та достовірності викладених прокурором фактичних обставин кримінального правопорушення не підлягають розгляду на підготовчому судовому засіданні і суд на цій стадії лише встановлює відповідність процесуальної форми обвинувального акта вимогам, визначеним кримінальним процесуальним законом, не досліджуючи при цьому суті обвинувачення, а тому не вправі пропонувати слідчому/прокурору зазначати в обвинувальному акті інші обставини чи події або викладати їх в інший спосіб.

Суд не може передчасно, без дослідження будь-яких доказів, надавати оцінку обставинам, викладеним в обвинувальному акті, та ставити їх існування під сумнів, як того вимагає захисник.

Своїми доводами про те, що встановлені в обвинувальному акті фактичні дані кримінального правопорушення суперечать формулюванню обвинувачення, захисник фактично порушує питання про узгодженість викладення в обвинувальному акті фактичних обставин справи з правовою кваліфікацію кримінального правопорушення, а також питання про її обґрунтованість, які не можуть бути предметом розгляду у підготовчому судовому засіданні.

У цьому контексті, суд звертає увагу на правову позицію Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладену у постанові від 03.07.2019 по справі № 273/1053/17, відповідно до якої кримінальний процесуальний закон не надає повноважень суду до ухвалення вироку чи іншого рішення по суті справи перевіряти правильність визначення прокурором обсягу обвинувачення, зобов`язувати його змінювати цей обсяг та повертати за наслідком підготовчого судового засідання обвинувальний акт у зв`язку з неправильною кваліфікацією дій обвинуваченого, визначення ж обсягу обвинувачення при направленні обвинувального акта до суду належить виключно до повноважень прокурора.

З огляду на викладене, зауваження захисника у цій частині не можуть бути прийняті до уваги при вирішенні питання про повернення обвинувального акта.

Додатково суд зазначає, що за загальним правилом, визначення ступеня деталізації опису обставин вчинення злочину в обвинувальному акті належить до повноважень прокурора, разом з тим, зміст та спосіб викладення вказаних обставин повинні давати можливість обвинуваченому в повному обсязі розуміти суть висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.

Так, про обізнаність обвинуваченого із суттю обвинувачення повинні свідчити не лише наявність в тексті обвинувального акта правової кваліфікації кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, а й описової частини обвинувального акта, в якій простою та зрозумілою для обвинуваченого мовою повинні зазначатися деталі вчинення злочину та інші обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Необхідність зазначати повну та детальну інформацію щодо пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення права на справедливий судовий розгляд.

Суд вважає, що обвинувальний акт у цьому кримінальному провадженні вказаним вимогам відповідає, оскільки у достатній мірі інформує обвинуваченого як про причину обвинувачення, так і про його характер.

При цьому, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення викладається в обвинувальному акті у такому виді, як це вважає за правильне прокурор.

Питання про узгодженість викладення в обвинувальному акті, власне, фактичних обставин справи, а також про узгодженість викладених фактичних обставин справи з формулюванням обвинувачення та з правовою кваліфікацію кримінального правопорушення, як і конкретизація правової кваліфікації кримінального правопорушення, не можуть бути предметом розгляду у підготовчому судовому засіданні, оскільки на цій стадії судового провадження суд не вправі вдаватися до оцінки вказаних обставин.

Згідно з ч. 3 ст. 314 КПК України на стадії підготовчого судового засідання суд має встановити, чи відповідає по формі обвинувальний акт вимогам КПК, зокрема ст. 291 КПК України, та чи не містить він положення, що суперечать одне одному, водночас, обставини, викладені в обвинувальному акті, формулювання обвинувачення та правова кваліфікація кримінального правопорушення, тобто суть обвинувального акта є предметом розгляду в судовому засіданні кримінального провадження по суті.

Підстава для повернення обвинувального акта прокурору визначена в п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, яким передбачено, що суд має право прийняти рішення повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу. Таким чином, вказаною нормою закону визначено виключний перелік підстав для повернення обвинувального акту прокурору, а саме невідповідність обвинувального акту вимогам закону.

Суд звертає увагу, що питання доведеності кримінального правопорушення, правильності його кваліфікації, в тому числі щодо його об`єктивної та суб`єктивної сторони, суд має вирішувати під час розгляду справи по суті та постановлення вироку в нарадчій кімнаті. За змістом кримінально-процесуального закону під час підготовчого судового засідання суд не дає оцінки фактичним обставинам, доказам та правовій кваліфікації кримінального правопорушення, визначеного обвинувальним актом, оскільки ці питання вирішуються на стадії судового розгляду та оформлюються відповідним судовим рішенням.

Судом встановлено, що обвинувальний акт відповідає вимогам статей 109 та 291 КПК України, оскільки містить в собі відомості, які повинен містити обвинувальний акт. Недоліки, які містяться в обвинувальному акті, прокурором та судом можуть бути усунені під час судового розгляду обвинувального акту.

А тому, з огляду на перелік обов`язкових відомостей, які повинен містити обвинувальний акт відповідно до ст. 291 КПК України, та підстав для повернення обвинувального акта прокурору, які зазначені в п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, суд дійшов висновку про те, що вказані стороною захисту в її клопотанні обставини та доводи не можуть бути підставою для повернення обвинувального акта, а тому в задоволенні клопотання про повернення обвинувального акта прокурору слід відмовити.

Що стосується тверджень захисту щодо того, що фактично обвинувальний акт є копією підозри, оскільки в ньому зазначено, що обвинувачені підозрюються, а не обвинувачуються, то суд вважає за необхідне зазначити наступне.

Дійсно, обвинувальний акт містить твердження, про які зазначає захист.

Проте, на думку суду, вказані недоліки обвинувального акта самі по собі не можуть бути підставою для повернення обвинувального акта прокурору.

Вказане може свідчити лише про те, що прокурор безвідповідально не приділяє достатньої уваги складеним процесуальним документам, що надаються суду у цьому кримінальному провадженні, оскільки зазначені недоліки є технічною помилкою, які прокурор не виправив та на них не звернув уваги, що у подальшому стало предметом обговорення у суді.

Щодо судово-медичного обстеження ОСОБА_3 та ОСОБА_4 та доручення прокурору організувати розслідування фактів насильства щодо обвинувачених
Крім інших питань, що необхідно суду вирішувати під час підготовчого судового засідання, суд вважає за необхідне вирішити також наступне питання.

В судовому засіданні обвинувачені зазначили, що до них органами досудового розслідування застосовувалися тортури, їх били, зламали ребра, вони не розуміли, де вони перебували, з ними дуже погано поводилися, застосовували насильство, викрали їх особисте майно. Про вказане вони постійно зазначають, однак результату ніякого немає, перевірки щодо цього немає.

Досліджуючи це питання, суд звернув увагу, що вказані доводи також були предметом дослідження слідчого судді під час продовження запобіжного заходу.

Так, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 03.05.2022 року, крім іншого, було доручено прокурору забезпечити судове-медичне обстеження обвинувачених.

При цьому, як пояснили обвинувачені, щодо них жодні медичні обстеження не проводилися, ухвала слідчого судді залишена без виконання.

На питання суду прокурор не зміг пояснити чи проводилося таке обстеження, надати суду будь-які документи на спростування доводів обвинувачених не зміг.

Суд переконаний, що має відреагувати на заяви обвинувачених, оскільки рішення суду фактично залишається без виконання.

Крім того, ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 03.05.2022 року, крім іншого, було доручено прокурору забезпечити організацію проведення відповідним органом досудового розслідування фактів щодо насильства під час затримання.

Як пояснили обвинувачені, таке розслідування не проводилося, жодних пояснень від них на викання ухвали суду, не відбиралося.

На запитання суду прокурор не зміг пояснити ситуацію та надати відомості щодо вказаного розслідування.

Обмірковуючи ситуацію, про яку повідомляють обвинувачені, суд вважає зазначити таке.

Надання оцінки такій заяви покладено саме на правоохоронні органи, виключно у порядку, передбаченого законом.

У статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яку ратифіковано Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР, і яка для України набрала чинності 11 вересня 1997 року (далі - Конвенція), закріплено принцип доступу до правосуддя.

Під доступом до правосуддя згідно зі стандартами ЄСПЛ розуміється здатність особи безперешкодно отримати судовий захист як доступ до незалежного і безстороннього вирішення спорів за встановленою процедурою на засадах верховенства права.

Реалізація такого права має здійснюватися заявником з урахуванням того, що порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).

Діюче кримінальне процесуальне законодавство України, зокрема ст. 214 КПК України, передбачає, що слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.

На державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок (див., наприклад, рішення у справах "Лелас проти Хорватії" (Lelas v. Croatia), заява № 55555/08, п. 74, від 20 травня 2010 року, і "Тошкуце та інші проти Румунії" (Toscuta and Others v. Romania), заява № 36900/03, п. 37, від 25 листопада 2008 року) і сприятимуть юридичній визначеності у правовідносинах, які зачіпають інтереси (див. зазначені вище рішення у справах "Онер`їлдіз проти Туреччини" (Oneryildiz v. Turkey), п. 128, та "Беєлер проти Італії" (Beyeler v. Italy), п. 119) сторін цих відносин, відповідно.

У цьому випадку, запроваджені внутрішні процедури щодо порядку та строків унесення даних до ЄРДР кореспондуються з норми, наведеної ст. 214 КПК України.

Як наслідок, з вище зазначеної правової норми (ст. 214 Кодексу) та запроваджених внутрішніх процедур випливає, що нормами кримінального процесуального законодавства України встановлюється імперативний обов`язок після отримання заяви, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення унесення за нею відомостей до ЄРДР, оскільки згідно ч. 1 ст. 25 КПК України прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Як передбачає стаття 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Однак, у даній справі, незважаючи на фактичні обставини справи, а також зазначене і ухвалі суду, права обвинувачених, щодо розслідування справи за їх заявою, спаплюжені, що призвело до порушення завдань кримінального провадження, оскільки до обвинувачених не була застосована належна правова процедура, не було забезпечено швидкого, повного та неупередженого розслідування з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Загалом, позиція прокурора у цій справі, щодо організації перевірок за ухвалами суду, є неприпустимою. Фактично, незважаючи на рішення суду, прокурор самоусунувся від виконання судового рішення, безпідставно ігнорує заяви обвинувачених, зайняв пасивну позицію щодо справи.

Така поведінка органу обвинувачення у повному обсязі не відповідає духу Закону, а також свідчить про халатне відношення уповноваженого прокурора до своїх службових обов`язків, про що, враховуючи тривале ігнорування вимог ухвали суду від 03.05.2022 року, суд вважає за необхідне повідомити Офіс Генерального прокурора для відому та вжиття заходів.

Щодо можливості проведення підготовчого судового засідання в режимі відеоконференції
22 червня 2022 року ухвалою Солом`янського районного суду м. Києва у вказаному провадженні призначено підготовче судове засідання на 30.06.2022 року.

Крім інших питань, вказаною ухвалою вирішено питання щодо доставки обвинувачених в підготовче судове засідання конвоєм або забезпечення участі обвинувачених в судовому засіданні з Київського СІЗО в режимі відеоконференції.

Вказана ухвала та відповідна заявка суду, як убачається з матеріалів справи, були доставлені на виконання до Київського СІЗО 24.06.2022 року, про що мається відповідна відмітка.

Однак, на виконання ухвали суду, обвинувачених 30.06. до суду не доставлено з невідомих для суду причин, також не була забезпечена участь обвинувачених у режимі відеоконференції.

Враховуючи викладене, підготовче засідання було відкладено на 01.07.2022 року, про що повідомлено слідчий ізолятор.

В судове засідання, призначене на 01.07.2022 року обвинувачені доставлені не були, однак було забезпечено проведення відеоконференцію з обвинуваченими.

В судовому засіданні захист категорично заперечував проти проведенні засідання в режимі відеоконференції, зазначив, що це є порушення прав обвинувачених, оскільки їх явка є обов`язковою, просив справу відкласти, оскільки воєнний стан не є підставою для проведення засідання у режимі відеоконференції. Підкреслив, що йому потрібно конфіденційне побачення з обвинуваченими для узгодження позиції щодо клопотання про продовження запобіжного заходу, якого його, в такому порядку, фактично позбавлено.

Обмірковуючи заперечення захисника та проводячи підготовче засідання, що було призначене на 01.07.2022 року в режимі відеоконференції, суд виходив з такого.

Як убачається з листа від 16.06.2022 року, що надійшов на адресу Солом`янського районного суду м. Києва з Київського слідчого ізолятору, у зв`язку із введенням воєнного стану на території України та браком палива, особи, які тримаються під вартою в установі рідко етапуються до приміщень залів судових засідань. Одночасно зазначено й про проблематику проведення судових засідань в режимі відеоконференції.

Враховуючи таку позицію, місцевий суд позбавлений можливості вплинути на СІЗО в частині доставки обвинувачених до суду.

При цьому, на думку суду, дійсно, воєнний час вніс свої корективи у всі, без виключення, ланки життя українців, в тому числі й в роботу державних органів, що не можна не брати до уваги, в тому числі й щодо організації судочинства.

Крім того, Рекомендаціями роботи судів в умовах воєнного стану, які надані Радою суддів України від 02.03.2022 року, звернуто увагу судів на необхідність брати на себе відповідальність, напрацьовувати відповідну судову практику, виходячи з реалій воєнного часу та необхідності дотримання загальних засад кримінального провадження.

Не можна звернути увагу й на орієнтири Верховного Суду, які надаються місцевим судам.

Так, наприклад, голова Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду ОСОБА_7 наголосив на організованій Верховним Судом спільно з Асоціацією правників України онлайн-зустрічі 15 червня 2022 року, під час якої йшлося про здійснення кримінального провадження та функціонування системи кримінальної юстиції в умовах воєнного стану, що війна кидає виклики у сфері життєдіяльності нашого суспільства, тому держава змушена належно на це реагувати, вносити певні корективи у сферу здійснення правосуддя в Україні та запроваджувати оптимальний формат його здійснення. Передусім це дистанційна форма правосуддя. Зокрема, було наголошено, що кодекси необхідно доповнити окремою главою «Здійснення провадження в умовах воєнного стану», а також зазначив, що незважаючи на відсутність такої глави, судді повинні вміти застосовувати чинні норми законодавства в умовах воєнного стану. Суддям місцевих судів було запропоновано сміливіше використовувати принцип процесуальної економії, численні норми якого містяться у процесуальному законі і які часто застосовує сам Верховний Суд.

Враховуючи викладене, застосовуючи принцип процесуальної економії, суд вважав за можливе розглянути підготовче засідання 01.07.2022 року в режимі відеоконференції.

Що стосується зауважень захисника щодо конфіденційного побачення в разі проведення відеоконференц зв`язку, то суд зазначає таке.

Як передбачають положення ч. 5 ст. 46 КПК захисник має право до першого допиту підозрюваного мати з ним зустріч без дозволу слідчого, прокурора, суду, а після першого допиту - мати такі зустрічі без обмеження в часі та кількості у робочі, вихідні, святкові, неробочі дні. Зустрічі, передбачені абзацом першим цієї частини, є конфіденційними.

Таким чином, КПК наділяє захисника правом зустрічі за вимогою (без дозволу суду) не у будь-який час, а лише до першого допиту підозрюваного. Таким чином, суд не зобов`язаний кожного разу надавати захиснику, на його вимогу, конфіденційне побачення із обвинуваченими перед засіданням для узгодження позиції щодо будь-яких питань.

Як убачається з доручення захиснику, останне було видано 30.04.2022 року.

До проведення підготовчого судового засідання захисник не був позбавлений зустрічей з обвинуваченими та міг узгодити свою позицію у справі у повному обсязі, в тому числі й щодо клопотання щодо запобіжного заходу.

Крім того, незважаючи на вказане судом, суд забезпечив можливість захисту поспілкуватися із обвинуваченими, забезпечивши максимальну конфіденційність, яка лише можлива в умовах відеоконференцзв`язку. При цьому, вказана зустріч онлайн між обвинуваченими та захисником була без наявності на ній сторонніх осіб. Зауважень щодо цього від обвинувачених не надходило.

Вирішення інших клопотань учасників справи
Крім того, захисником в підготовчому засіданні заявлено клопотання про відкладення засідання, оскільки у захисту ще наявні інші клопотання щодо зауважень за 303 КПК. Однак захист позбавлений це зробити у даному засіданні через відсутність додатків, які не встиг роздрукувати.

Й хоча, формально, захист жодних клопотань більше не заявив, суд, з метою не порушення прав обвинувачених з боку захисника, вважає за можливе клопотання захисника задовольнити, для можливості надання захисту часу для підготовки до судового засідання.

На підставі викладеного, керуючись статтями 134, 314, 315, 316, 369, 372 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу ОСОБА_4 та ОСОБА_3 задовольнити частково.

Продовжити відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 04.09.2022 року включно, та визначити розмір застави у виді 190000,00 грн (сто дев`яносто тисяч гривень).

Продовжити відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у виді тримання під вартою до 04.09.2022 року включно, та визначити розмір застави у виді 190000,00 грн (сто дев`яносто тисяч гривень).

Роз`яснити обвинуваченим право на внесення в будь-який момент особисто чи іншою особою застави, яку визначено в розмірі 190000,00 грн. У разі внесення застави у вказаному розмірі оригінал документу з відміткою банку, який підтверджує внесення на депозитний рахунок коштів, має бути наданий уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. Після отримання та перевірки документа, що підтверджує внесення застави, уповноважена службова особа місця ув`язнення має негайно здійснити розпорядження про звільнення обвинуваченого з-під варти та повідомити про це письмово прокурора та Солом`янський районний суд м. Києва. З моменту звільнення з-під варти у зв`язку з внесенням застави обвинувачений вважається таким, до якого застосовано запобіжний захід у виді застави.

В разі внесення визначеної в ухвалі суду суми застави та з моменту звільнення обвинуваченого з-під варти внаслідок внесення застави покласти на нього наступні обов`язки:

-прибувати за першою вимогою до суду;

-не відлучатися із з м. Києва без дозволу суду;

-повідомляти суд про зміну місця проживання та перебування;

-утримуватися від спілкування зі свідками у даному кримінальному провадженні поза межами процесуальних дій;

-здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої документи для виїзду за кордон, та інші документи, які дають право виїзду з України та в`їзду в Україну.

Повторно доручити прокурору забезпечити судово-медичне обстеження ОСОБА_3 , ОСОБА_4 .

Повторно доручити прокурору організувати розслідування фактів насильства щодо обвинувачених, про які останні зазначили у судовому засіданні.

У задоволенні клопотання захисника про повернення обвинувального акта прокурору відмовити.

Клопотання захисника про відкладення підготовчого судового засідання - задовольнити.

Відкласти підготовче судове засідання на 06.07.2022 року на 15.00 годину.

Копію даної ухвали негайно вручити обвинуваченим та направити для виконання до Київської міської прокуратури та Офісу Генерального Прокурора для відому.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку безпосередньо до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятиденний строк з дня оголошення ухвали.

Повний текст ухвали виготовлено та оголошено о 10:00 год. 05.07.2022 року.

Суддя ОСОБА_1