Справа № 501/355/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 червня 2022 року колегія суддів Овідіопольського районного суду Одеської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисників обвинувачених, адвокатів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 ,
обвинувачені по кримінальному провадженню: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
представника потерпілого, адвоката ОСОБА_10 ,
розглянувши в судовому засіданні в залі суду смт.Овідіополь, в режимі відеоконференції з ДУ Одеський слідчий ізолятор, кримінальне провадження №0001093 від 03.12.2018р., з обвинувальним актом, яким:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, не працюючий, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.187 та ч.2 ст.121 КК України,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець Одеської області, громадянин України, з середньою освітою, не працюючий, не одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимий 20.01.2015 Овідіопольським районним судом Одеської області за ст.185 ч.3 КК України до 3 років позбавлення волі, 08.09.2017 звільнився за терміном відбуття покарання,

обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.187 та ч.2 ст.121 КК України,-

ВСТАНОВИВ:

07.02.2019 року до Овідіопольського районного суду Одеської області надійшли матеріали кримінального провадження відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , які обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень передбачених ч.4 ст.187 та ч.2 ст.121 КК України.
Ухвалою Овідіопольського районного суду Одеської області від 18.05.2022 р., проведення судового засідання призначено в режимі відеоконференції з ДУ «Одеський слідчий ізолятор».

Ухвалою суду від 08.02.2019 р. обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, продовжений ухвалою суду від 24.05.2022 р., строк якого спливає 23.07.2022 року, та закінчити розгляд кримінального провадження до цього часу неможливо в зв`язку з перебуванням судді ОСОБА_3 в черговій щорічній відпустці з 04.07.22 по 01.08.22.
Правова кваліфікація кримінальних правопорушень у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , ч.2 ст.121 КК України, за кваліфікуючими ознаками: «умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, вчинене групою осіб, що спричинило смерть потерпілого»; та за ч.4 ст.187 КК України за кваліфікуючими ознаками: «напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя і здоров`я особи, яка зазнала нападу та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, поєднаний з заподіянням тяжких тілесних ушкоджень».

В судовому засіданні прокурором заявлене клопотання про продовження ОСОБА_8 та ОСОБА_9 запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою.
Представник потерпілого залишив розгляд цього питання на розсуд суду,
Захисники та обвинувачені проти його задоволення заперечували, просили змінити запобіжний захід на непов`язаний з триманням під вартою, мотивуючи зазначене тим, що обвинувачені більше трьох з половиною років утримуються під вартою, при цьому, закінчити розгляд кримінального провадження в реальні розумні строки неможливо з об`єктивних причин, в зв`язку з військовим станом в державі, також зазначили, що по справі допитані основні свідки обвинувачення, обвинувачені мають міцні соціальні зв`язки, постійне місце проживання.
Заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані суду докази, колегія суддів дійшла до наступного висновку.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно ч.1 ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Згідно з ч.5 ст.9 КПК України - кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Так, положеннями ст.5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини, а також практикою Європейського суду з прав людини, передбачено, що обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність обрання запобіжних заходів є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватись суворістю можливого покарання, сукупністю даних про матеріальний та соціальний стан особи, її зв`язки з державою, у якій його переслідують та міжнародними контактами.

При розгляді відповідних клопотань про обрання запобіжного заходу, виконуючи вимоги ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суд застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Відповідно до сформованої Європейським судом з прав людини практики, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи, закріплений статтею 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Застосовуючи запобіжний захід у вигляді тримання під вартою необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» (Letellier v France), 12369/86, 26 червня 1991).

Відповідно до практики ЄСПЛ, «обґрунтованість підозри, на якій має ґрунтуватись арешт, складає суттєву частину гарантії від безпідставного арешту і затримання, закріпленої у статті 5 § 1 (с) Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила певний злочин» (K.F. проти Німеччини, 27.11.1997 р., § 57).

Відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» («NechiporukandYonkalo v. Ukraine») від 21 квітня 2011 року, заява № 42310/04 суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.

Згідно з практикою ЄСПЛ, зокрема п. 48 рішення «Чеботарь проти Молдови» №35615/06 від 13.11.07 року - Європейський Суд з прав людини зазначив «Для того, щоб арешт по обґрунтованій підозрі був виправданий у відповідності з статтею 5 & 1 (с), поліція не зобов`язана мати докази, достатні для пред`явлення обвинувачення, ні в момент арешту ні під час перебування заявника під вартою. Також не обов`язково, щоб затриманій особі були, по кінцевому рахунку, пред`явлені обвинувачення, або щоб ця особа була піддана суду. Метою попереднього тримання під вартою - є подальше розслідування кримінальної справи, яке повинно підтвердити або розвіяти підозру, яка є підставою для затримання».

Крім того, судом враховується правова позиція ЄСПЛ, викладена у рішенні «Ферарі-Браво проти Італії», відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

Як неодноразово наголошував ЄСПЛ у своїх рішеннях, пункт 3 статті 5 Конвенції вимагає, що обґрунтування будь-якого строку тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є, має бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи «за» і «проти» звільнення, включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (inabstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування можливості переховування обвинуваченим, або доведуть, що така можливість є настільки невеликою, що вона не може обґрунтовувати досудове ув`язнення (див. рішення від 4 жовтня 2005 року у справі «Бекчєв проти Молдови» (Becciev v. Moldova), заява № 9190/03, пункти 56 і 59, з подальшими посиланнями).

Згідно з позицією Європейського суду з прав людини, викладеною в п.84 рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 року в справі "Харченко проти України", п.4 ст. 5 Конвенції передбачає право заарештованих або затриманих осіб на судовий контроль щодо матеріально-правових і процесуальних підстав позбавлення їх волі, що, з погляду Конвенції, є найважливішими умовами забезпечення «законності». Це означає, що суд відповідної юрисдикції має перевірити не тільки питання дотримання процесуальних вимог національного законодавства, але й обґрунтованість підозри, яка слугувала підставою для затримання, і законність мети, з якою застосовувались затримання та подальше тримання під вартою (див. справу «Буткевічус проти Литви» (Butkevicius v. Lithuania) № 48297/99, п. 43, ЄКПЛ 2002-ІІ). Крім того, Європейський суд з прав людини у п.п.68-69 Рішення від 17.10.2013 року у справі "Таран проти України" зазначив, що пункт 1 статті 5 Конвенції вимагає, що для того, щоб позбавлення свободи не вважалося свавільним, не достатньо того, щоб цей захід здійснювався відповідно до національного законодавства; він також має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення від 27 лютого 2007 року у справі «Неистяк проти Словаччини», заява №65559/01, п. 74). На думку Суду, тримання під вартою відповідно до підпункту «с» пункту 1 статті 5 Конвенції має втілювати вимогу пропорційності, яка обумовлює існування обґрунтованого рішення, яким здійснюється оцінка відповідних аргументів «за» і «проти» звільнення (див. рішення у справі проти Польщі» (Ladentv. Poland), заява № 11036/03, п. 55, ECHR2008-... (витяги), і від 14 жовтня 2010 року у справі « Хайредінов проти України» (v.Ukraine),заява № 38717/04, п. 86).

Судом встановлена наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, на які вказує прокурор у своєму клопотанні.

Згідно з практикою застосування Європейським судом з прав людини, пункту 3 статті 5 Конвенції після спливу певного проміжку часу існування лише обґрунтованої підозри (обвинувачення) перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання особи під вартою; до того ж такі підстави мають бути чітко наведені національними судами (пункт 60 рішення від 06 листопада 2008 року у справі «Єлоєв проти України»).

Отже, обґрунтованість застосування запобіжних заходів, пов`язаних з обмеженням права особи на свободу та особисту недоторканність, зокрема тримання під вартою, має піддаватися судовому контролю через певні проміжки часу, періодично об`єктивним та неупередженим судом на предмет перевірки наявності чи відсутності ризиків, за яких вказані запобіжні заходи застосовуються, у тому числі при закінченні досудового розслідування, коли деякі ризики вже можуть зникнути.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях зазначав, що обґрунтування будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, яким він є, повинно бути переконливо наведено державою, а квазіавтоматичне продовження такого періоду суперечить гарантіям, встановленим у пункті 3 статті 5 Конвенції (пункт 66 рішення від 09 січня 2003 року у справі «Шишков проти Болгарії», пункт 40 рішення від 10 червня 2008 року у справі «Тасе проти Румунії»).

Порушення вимог п.4 ст.5 Конвенції були констатовані у таких рішеннях ЄСПЛ, винесених проти України: «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення ЄСПЛ від 21 квітня 2011 року), «Харченко проти України» (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), «Плєшков проти України» (рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року), «Корнейкова проти України» (рішення ЄСПЛ від 19 січня 2012 року).

Крім того, згідно ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання (продовження дії) запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Судом встановлено, що обвинувачені знаходяться під вартою тривалий термін, а саме, понад 3 років та 6 місяців, й не зважаючи, що за час судового розгляду досліджена значна частина зібраних досудовим слідством доказів, з урахуванням обсягу доказів, які ще необхідно дослідити, відсутня можливість завершення судового слідства в короткий строк.

Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст.177 КПК України, крім випадків, передбачених ч.5 ст.176 КПК України.

Суд вважає, що прокурором ні в клопотанні, ні в поясненнях в судовому засіданні не надано аргументованого обґрунтування неможливості застосування, на цій стадії процесу, з урахуванням зазначених вище обставин, що встановлені судом, до обвинувачених інших, передбачених КПК України видів запобіжних заходів крім тримання під вартою, тому суд вважає за необхідне змінити відносно обвинувачених запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, і застосування саме такого запобіжного заходу забезпечить належне виконання обвинуваченими ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , своїх процесуальних обов`язків.

Керуючись ст.ст. 176-178, 183, 331, 376 КПК України, -

УХВАЛИВ:

В задоволені клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 відмовити.
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_6 , про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, задовольнити частково.
Змінити, відносно обвинуваченого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід в вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою, АДРЕСА_1 , до 26.08.2022 р.

На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на ОСОБА_8 , такі обов`язки:

- не залишати приміщення домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу суду;

- прибувати до суду за першим викликом;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, а також зміну засобів зв`язку;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (у разі існування такого), або інший документ, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- не спілкуватись з іншим обвинуваченим, потерпілими чи свідками;

Попередити обвинуваченого ОСОБА_8 про наслідки ухилення від покладених обов`язків.

Звільнити ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з під варти.

В задоволені клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_11 відмовити.
Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_11 , адвоката ОСОБА_7 , про зміну запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, задовольнити частково.
Змінити, відносно обвинуваченого ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід в вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою, АДРЕСА_2 , до 26.08.2022 р.

На підставі ч.5 ст.194 КПК України покласти на ОСОБА_11 такі обов`язки:

- не залишати приміщення домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , без дозволу суду;

- прибувати до суду за першим викликом;

- повідомляти прокурора чи суд про зміну свого місця проживання, а також зміну засобів зв`язку;

- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свій паспорт для виїзду за кордон (у разі існування такого), або інший документ, що дають право на виїзд з України і в`їзд в Україну;

- не спілкуватись з іншим обвинуваченим, потерпілими чи свідками;

Попередити підозрюваного ОСОБА_11 про наслідки ухилення від покладених обов`язків.

Звільнити ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , з під варти.

Ухвала суду про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту припиняє свою дію 26.08.2022 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали проголошено 01.07.2022 р. о 09.20 годині.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3