Справа № 447/234/22 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/214/22 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Львові в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 02 березня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою без визначенням застави,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції),

встановила:

ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 02 березня 2022 року задоволено клопотання прокурора щодо продовження строку запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 .

Продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 30.04.2022.

Не погоджуючись з даною захисник обвинуваченого ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 02 березня 2022 року та постановити нову ухвалу, котрою обрати запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 з носіння електронного засобу контролю або визначити розмір застави, достатньо для забезпечення виконання ОСОБА_6 процесуальних обов`язків, а саме 80 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

В обґрунтування апеляційної скарги покликається на те, що оскаржувана ухвала суд є незаконною та невмотивованою, оскільки суд допустив неповноту судового розгляду.

Вказує, що в порушення вимог ч.3 ст. 315 КПК України прокурор подав клопотання не про обрання, зміну чи скасування, а про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та у порядку ст. 199 КПК України.

Зазначає, що жодних матеріалів, котрими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання Миколаївському районному суду Львівської області прокурором надано не було, аналогічно як і підтвердження того, що такі матеріали було надано обвинуваченому чи його захиснику. Таким чином, на думку захисника, твердження в оскаржуваній ухвалі про те, що суд об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для розгляду клопотання і вирішення його по суті не відповідає дійсності.

Наголошує, що до клопотання не було надано жодних інших матеріалів, і суд просто не мав можливості об`єктивно оцінити докази і дати їм розумну оцінку.

Стверджує, що посилання прокурора на те, що обвинувачений зможе змінити місце свого проживання шляхом виїзду за кордон є абсолютно абсурдним, оскільки у обвинуваченого відсутній закордонний паспорт, а також на час воєнного стану виїзд чоловіків призовного віку заборонено.

Звертає увагу, що ОСОБА_6 повністю відбув призначене покарання і має намір почати нове життя, офіційно одружився, старається виховувати неповнолітнього сина дружини та працевлаштуватись, має постійне місце проживання.

Вважає, що обраним запобіжним заходом у вигляді тримання під вартою фактично продовжено його покарання за недоведені та ніби то ним скоєні злочини, що всупереч принципу презумпції невинуватості, законності та верховенства права жодним чином не слугує досягненню мети покарання необхідного й достатнього для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

На думку захисника, прокурор не довів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання покладених на підозрюваного процесуальних обов`язків.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора ОСОБА_8 про законність судового рішення, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Порядок перевірки ухвал суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою, а також про продовження строку тримання під вартою, постановлених під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, передбачено ст. 422-1 КПК України.

Відповідно до ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Згідно з ч.1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Частиною 2 ст. 331 КПК України передбачено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу (його продовження) є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан обвинуваченого; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа.

Розглядаючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, суд повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування (продовження) запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

На переконання апеляційного суду, суд першої інстанції, вирішуючи питання про продовження строку тримання під вартою без визначення застави обвинуваченому ОСОБА_6 дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.

Як вбачається з матеріалів справи, у провадженні Миколаївського районного суду Львівської області перебуває кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 27 - ч.4 ст. 190, ч.2 ст. 255-1 КК України та ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 у вчиненні злочинів, передбачених ч.4 ст. 190 КК УКраїни.

01.12.2021 слідчим суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_12 до підозрюваного ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,3 яки було продовжено ухвалою слідчого судді Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_12 від 21.01.2022.

28.02.2022 р. прокурор подав клопотання про продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_6 .

Ухвалою Миколаївського районного суду Львівської області від 02 березня 2022 року задоволено клопотання прокурора щодо продовження строку запобіжного заходу щодо обвинуваченого ОСОБА_6 та продовжено щодо обвинуваченого ОСОБА_6 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на строк 60 днів, тобто до 30.04.2022.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду в межах апеляційної скарги, колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою і, що інший менш суворий запобіжний захід, не може запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, та забезпечити належної процесуальної поведінки обвинуваченого у даному кримінальному провадженні.

Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

При обґрунтуванні рішення про продовження строків тримання під вартою необхідно враховувати вимоги ст. 199 КПК України, статей 5, 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) та положень, встановлених у рішеннях Європейського Суду з прав людини щодо необхідності дотримання розумних строків тримання особи під вартою.

Європейський Суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Колегія суддів апеляційного суду вважає, що суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , належно з`ясував обставини, які мають значення для вирішення питання про продовження строку тримання під вартою.

Матеріали провадження не містять інших переконливих даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою, та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені.

Вирішуючи клопотання про продовження тримання обвинувачених під вартою, судом правильно враховано, тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим, особу обвинуваченого, його вік, стан здоров`я, репутацію, а саме те, що він раніше судимий.

Як вбачається з матеріалів провадження, суд при прийнятті рішення про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , врахував положення вищенаведених норм процесуального закону та дійшов вірного висновку про доведеність наявності обставин, передбачених ч.1 ст. 194 КПК України, обґрунтовано пославшись на те, що існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України, які були підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та такі не зменшились, з врахуванням тяжкості злочинів, інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_6 , та даних про особу обвинуваченого, є підстави вважати, що жоден більш м`який запобіжний захід не буде достатнім для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, а тому обґрунтовано продовжив запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про те, що відсутні ризики, передбачені ст. 177 КПК України, є необґрунтованими, оскільки зазначені вище ризики встановлені в ухвалі суду та підтверджуються наданими матеріалами.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо продовження існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Так, згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні у особливо тяжких злочинів та у разі визнання його винним, йому загрожує покарання за ч.4 ст. 190 КК України у виді позбавлення волі на строк від п`яти до дванадцяти років із конфіскацією майна, за ч.2 ст. 255-1 КК України покарання у вигляді позбавлення волі на строк від дев`яти до п`ятнадцяти років з конфіскацією мана або без такої

Крім того, у справі «Москаленко проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що органи судової влади неодноразово посилалися на імовірність того, що до заявника може бути застосоване суворе покарання, враховуючи тяжкість злочинів, у скоєнні яких він обвинувачувався. У цьому контексті Суд нагадує, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину. Суд визнає, що, враховуючи серйозність висунутих щодо заявника обвинувачень, державні органи могли виправдано вважати, що такий ризик існує.

Підстав для застосування судом до ОСОБА_6 більш м`якого запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, з огляду на вищевикладені обставини.

Як в судовому засіданні судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду не здобуто відомостей, які б безумовно свідчили про неможливість тримання ОСОБА_6 під вартою, а також не отримано відомостей щодо інших обставин, які б переважили ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Крім цього, враховуючи кримінальне правопорушення, яке інкримінуються обвинуваченому та положення пункту 4 частини четвертої статті 183 КПК України, судом першої інстанції обґрунтовано не визначено розмір застави у даному кримінальному провадженні.

Всупереч доводам апеляційної скарги, суд першої інстанції при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому дотримався вимог кримінального процесуального закону та постановив ухвалу у відповідності до вимог чинного законодавства, на підставі повної і об`єктивної оцінки наявних у суду матеріалів, а тому доводи апеляційної скарги є безпідставними.

Враховуючи вищенаведене, оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною й обґрунтованою, відтак підстав для її зміни чи скасування не вбачається.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів,

постановила:

ухвалу Миколаївського районного суду Львівської області від 02 березня 2022 року про продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку тримання під вартою без визначенням застави, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_6 - адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді