Дата документу 10.02.2022 Справа № 335/238/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №335/238/17 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/262/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 лютого 2022 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Запоріжжя, громадянки Російської Федерації, яка має середню спеціальну освіту, розлученої, фізичної особи-підприємця, пенсіонерки, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не засудженої,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України,
за участю прокурора ОСОБА_7 ,
обвинуваченої ОСОБА_6 ,
захисника адвоката ОСОБА_8 .
Прокурор Вознесенівської окружної прокуратури м.Запоріжжя ОСОБА_9 звернулась до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2021 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватою у пред`явленому їй обвинуваченні за ч.4 ст.190 КК України та виправдано за недоведеністю, що в діянні ОСОБА_6 є склад кримінального правопорушення (п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України).

Запобіжний захід обраний щодо ОСОБА_6 , обраний ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду від 15 грудня 2016 року по справі № 335/13680/16-к (провадження 1-кс/335/7862/2016) у вигляді особистого зобов`язання, - скасовано.

Цивільний позов представника ОСОБА_10 - адвоката ОСОБА_11 до ОСОБА_6 про стягнення боргу залишено без розгляду.

Скасовано арешт, накладений ухвалою слідчого судді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 15 грудня 2016 року по справі № 335/13681/16-к (провадження 1-кс/335/7863/2016).

Вирішена доля речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, та призначити їй покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що, відповідно до змісту мотивувальної частини вироку, вбачається, що судом досліджено письмові докази у справі, та наведено перелік доказів. Однак судом, доказам сторони обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, не надано належної оцінки на предмет їх переконливості у їхній сукупності, допустимості, достатності й взаємозв`язку, а обвинувачення за вказаною статтею визнано недоведеним.

Прокурор також вважає, що рішення суду є невмотивованим, виходячи з такого.

Так, судом визнано недопустимим доказом висновок експертного дослідження № 18/36-2 від 27 лютого 2014 року, проведеного науково-дослідним експертно-криміналістичним центром ГУ МВС України в Запорізькій області, на запит ОСОБА_10 . При цьому, суд звертає увагу на той факт, що, по-перше: вказаний висновок проведено експертом на запит ОСОБА_10 , а не на виконання постанови слідчого чи ухвали слідчого судді; по-друге: звертає увагу на диспозицію ст.243 КПК України та віднесення вказаної дії до слідчої. По-третє, судом вказано на ту обставину, що при проведенні дослідження експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків. Разом з цим, як вбачається з висновку експерта № 143 від 09 вересня 2014 року, проведеного за постановою слідчого від 09 вересня 2014 року, було встановлено ті ж самі дані, що і за результатом проведення вищезазначеної експертизи.

Обидва висновки узгоджуються між собою та ніяким чином не суперечать один одному.

Крім того, судом не було надано оцінку вказаному доказу та не визнано його недопустимим.

Щодо висновку експерта Д/№143 від 11 червня 2015 року, проведеного за постановою слідчого від 04 червня 2015 року, об`єктом дослідження були зразки підпису та почерку ОСОБА_6 , згідно з яким «рукописний текст наданої для дослідження розписки від 21 лютого 2014 року, виконаний ОСОБА_6 , підпис в даній розписці виконаний, ймовірно, ОСОБА_6 »

Відповідно до зазначеного експертного висновку, рукописний текст наданої на дослідження розписки виконаний саме ОСОБА_6 , але судом звернуто увагу тільки на вказану у висновку вірогідність виконання підпису ОСОБА_6 .

Також апелянт вказує на те, що судом звернуто увагу на диспозицію ст.190 КК України, наявність об`єктивної та суб`єктивної сторони, та вказано на відсутність об`єктивної сторони шахрайства в діях обвинуваченої. З вказаними твердженнями суду прокурор не погоджується, виходячи з такого. По-перше, доказами приховування домовленості про добровільний розподіл майна з боку обвинуваченої ОСОБА_6 є написання нею розписки нерозрізняємими для звичайного людського ока чорнилами та подана обвинуваченою ОСОБА_6 позовна заява 13 червня 2014 року до Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя про розподіл майна подружжя. По-друге, доказами того, що обвинувачена під час написання розписки 21 лютого 2014 року використовувала заздалегідь заготовлену нею канцелярську ручку, з особливими хімічними властивостями чорнил, записи виконані якими через нетривалий час після використання стають нерозрізняємими для звичайного людського ока, тобто без можливості впевнено бачити їх людині у видимому спектрі є висновок експерта № 143 від09 вересня 2014 року.

Крім того, на думку прокурора, судом не надано належної оцінки показанням самої обвинуваченої ОСОБА_6 , яка зазначала, що дійсно, перебуваючи у приміщенні нотаріуса вони з ОСОБА_10 уклали договір дарування частки квартири та вона писала розписку про отримання нею від колишнього чоловіка коштів у розмірі 40 000 доларів США.

Таким чином, судом при ухваленні виправдувального вироку щодо ОСОБА_6 не враховані докази на підтвердження вини обвинуваченої, які повністю узгоджуються між собою та у своїй сукупності підтверджують її вину, що, в свою чергу, також свідчить про неправильне застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку із незастосуванням закону, який підлягає застосуванню, а саме ч.4 ст. 190 КК України.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст.190 КК України, за таких обставин.

З липня 2000 року ОСОБА_10 перебував у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_6 . З 29 вересня 2013 року ОСОБА_10 фактично припинив з ОСОБА_6 шлюбні відносини і вони стали проживати окремо. У подальшому 05 березня 2014 року Орджонікідзевським відділом реєстрації актів цивільного стану реєстраційної служби Запорізького міського управління юстиції шлюб між ОСОБА_10 та ОСОБА_6 розірвано, про що складено відповідний актовий запис № 20, у зв`язку із тим, що вони не мали неповнолітніх дітей та майнового спору.

ОСОБА_6 до офіційного оформлення розірвання шлюбу розробила злочинну схему, спрямовану на заволодіння майном ОСОБА_10 .

ОСОБА_6 домовилася з ОСОБА_10 про добровільний розподіл сумісно придбаного у шлюбі майна, а саме оформлення на ОСОБА_6 договору дарування частки в квартирі АДРЕСА_2 , а також передачу ОСОБА_6 40 000 доларів США, після чого вона повинна була написати розписку, якою підтверджувалось отримання ОСОБА_6 грошових коштів в рахунок погашення різниці вартості розділеного, сумісно придбаного у шлюбі майна, та відсутності до ОСОБА_10 претензій майнового характеру.

Для написання вказаної розписки ОСОБА_6 планувала використати заздалегідь заготовлену нею канцелярську авторучку з особливими хімічними властивостями чорнил, записи, виконані якими, через нетривалий час після виконання, стають не розрізняємими для звичайного людського ока, тобто без можливості впевнено бачити їх людині у видимому спектрі, для того, щоб ОСОБА_10 не зміг використати даний документ та юридично підтвердити наведені в ньому обставини.

21 лютого 2014 року у денний час, після того, як усі необхідні документи для нотаріального посвідчення договору дарування квартири за адресою: АДРЕСА_1 були підготовлені, приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_3 , посвідчено договір, зареєстрований в реєстрі за №769 від 21 лютого 2014 року, згідно з яким, ОСОБА_10 та ОСОБА_6 домовилися про зміну режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності на квартиру, та ОСОБА_10 подарував ОСОБА_6 належну йому Ѕ частину житлового помешкання за адресою: АДРЕСА_1 .

Після цього, 21 лютого 2014 року у денний час ОСОБА_10 разом з ОСОБА_6 , знаходячись у приміщенні офісу нотаріуса ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_3 , зайшли в кімнату, яка знаходиться біля кабінету нотаріуса, де ОСОБА_10 здійснив передачу грошових коштів у сумі 40 000 (сорок тисяч) доларів США, а ОСОБА_6 з використанням заздалегідь заготовленої нею канцелярської ручки не встановленого слідством зразка, з особливими хімічними властивостями чорнил, записи виконані якими через нетривалий час після використання стають нерозрізняємими для звичайного людського ока, тобто без можливості впевнено бачити їх людині у видимому спектрі, написала розписку про отримання нею вказаних грошових коштів та відсутність у неї претензій матеріального характеру до ОСОБА_10 після розлучення, яку передала ОСОБА_10 .

ОСОБА_10 передав ОСОБА_6 40 000 доларів США, що згідно з інформацією НБУ щодо курсу валюти на 21 лютого 2014 року, складає 353 520 гривень, та 1/2 частину в житловому помешканні за адресою: АДРЕСА_4 , в рахунок погашення різниці вартості розділеного, сумісно придбаного у шлюбі майна, та відсутності в подальшому до ОСОБА_10 претензій майнового характеру.

Разом з тим, через деякий час ОСОБА_10 виявив, що рукописний текст розписки, написаної ОСОБА_6 , ледь читається, та у подальшому , - зовсім зник. На усну вимогу повторного написання розписки ОСОБА_6 категорично заперечувала домовленості щодо розподілу сумісно придбаного у шлюбі майна, та заперечувала отримання грошових коштів і факт написання відповідної розписки.

Після шахрайського заволодіння майном ОСОБА_10 , ОСОБА_6 13 червня 2014 року звернулася до Орджонікідзевського районного суду з позовною заявою про поділ майна подружжя, а саме: житлового помешкання за адресою: АДРЕСА_5 ; автомобілю «Нісан»; автомобілю «Ауді»; 10% вартості нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_6 ; 30% вартості нежитлового-приміщення магазину « ІНФОРМАЦІЯ_2 », за адресою: АДРЕСА_7 .

З матеріалів даної справи в Орджонікідзевському суді ОСОБА_10 виявив, що ОСОБА_6 приховала їх домовленості про добровільний розподіл майна, зокрема, одержані від ОСОБА_10 грошові кошти у сумі 40 000 доларів США та частку квартири АДРЕСА_2 .

Згідно з висновком судової технічної експертизи, на аркуші паперу А4 встановлений зміст невидимих записів « ОСОБА_13 . ОСОБА_6 , серия НОМЕР_1 получила в сет погашения разницы стоимости разделенного нами, совместно приобретенного в браке имущества при обоюдном согласиии 40 (сорок тысяч) долларов США. Городецкая Галина Бусевна никиких материальных претензий к ОСОБА_14 не имею. 21 февраля 2014 г. Подпись Городецкая».

Таким чином, ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується у тому, що своїми умисними діями, що виразились у створенні нею обставин перед ОСОБА_10 про вигідність умов добровільного поділу майна, шахрайським шляхом заволоділа майном ОСОБА_10 а саме: грошовими коштами ОСОБА_10 у сумі 40 000 доларів США, що згідно інформації НБУ, а саме курсу валюти на 21 лютого 2014 року складає 353 520 грн.; 1/2 частини житлового приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , вартістю 146 995,5 грн., а всього на загальну суму 500 515,5 грн., яка в 600 і більше разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян, чим скоїла кримінальне правопорушення, передбачене ч.4 ст.190 КК України, яке кваліфікується як шахрайство, вчинене в особливо великих розмірах.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинувачену та її захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора;перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані в провадженні докази у їх сукупності, надав цим доказам належну юридичну оцінку та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 .
Так, під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції обвинувачена ОСОБА_6 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнала та пояснила, що з ОСОБА_10 вона перебувала у шлюбі до 2013 року. В цей час приблизно за 200 000 доларів США здійснила відчуження квартири в м.Москва, яку придбала до шлюбу, а отримані грошові кошти без письмової розписки передала чоловікові. За ці гроші придбали нерухомість і автомобіль на ім`я ОСОБА_10 . Кошти, що залишились, він повинен був покласти на депозит в банк, але колишній чоловік без згоди передав їх своєму сину, у якого були борги в 40 000 доларів США. Після розірвання шлюбу ОСОБА_10 обіцяв розрахуватись, але свою обіцянку не виконав. З приводу поділу майна вона звернулась до суду, який виніс рішення, і його оскаржувала в апеляційному порядку. ОСОБА_15 повернув 40 000 доларів США, які вона раніше відкладала на своє лікування в іншій країні. Розписку, про яку йдеться в обвинувальному акті, не писала, будь-яких спеціальних кулькових ручок та чорнил не використовувала, що і підтвердила одна з експертиз. Вважає, що ОСОБА_15 все це сфальсифікував для того, щоб розквитатись з нею.
Суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено належними, допустимими та достатніми доказами винуватість ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення.
З об`єктивної сторони злочин, передбачений ст.190 КК України, полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі.
Способами вчинення шахрайства є: 1) обман; 2) зловживання довірою.
З обвинувального акту убачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 інкримінується шахрайство, вчинене шляхом обману, в особливо великих розмірах.
Обман, як спосіб шахрайського заволодіння чужим майном чи придбання права на таке майно, полягає у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого, з метою введення в оману потерпілого. Таким чином, обман може мати як активний (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей про певні факти, обставини, події, так і пасивний (умисне замовчування юридично значимої інформації) характер. У другому випадку для наявності шахрайства необхідно встановити, що бездіяльність винного призвела до помилки потерпілого щодо обов`язковості або вигідності передачі майна (права на майно) шахраєві, була причиною добровільної передачі потерпілим майнових благ.
Змістом обману як способу шахрайства можуть бути різноманітні обставини, стосовно яких шахрай вводить в оману потерпілого. Зокрема, це може стосуватися характеристики певних предметів, зокрема їх кількості, тотожності, дійсності (обман у предметі), особистості винного або інших осіб (обман у особі), певних подій, юридичних фактів, дій окремих осіб тощо. За своєю формою обман може бути усним, письмовим, виражатися у певних діях (підміна предмета, його фальсифікація тощо), у т. ч. конклюдентних.
З суб`єктивної сторони даний злочин характеризуються прямим умислом і корисливим мотивом. Психічне ставлення винного до завданої ним потерпілому значної шкоди може бути як умисним, так і необережним.
На підтвердження висунутого обвинувачення прокурор надав такі докази:
- копію висновку експертного дослідження № 18/36-2 від 27 лютого 2014 року, проведеного науково-дослідним експертно-криміналістичним центром ГУ МВС України в Запорізькій області на запит ОСОБА_10 , з наданням одного аркушу паперу формату А-4, згідно з яким, на аркуші у паперу формату А-4 встановлений зміст невидимих записів: «Расписка. Я, ОСОБА_6 , серия ЗП № 1559/54061 получила в счет погашения разницы стоимости разделенного нами, совместно приобретенного в браке имущества при обоюдном согласии 40 (сорок) тисяч долларов США. Городецкая Галина Бусевна, никаких материальных претензий к ОСОБА_14 не имею. 21 февраля 2014 г. подпись ОСОБА_16 » (т.2, а.с.89-90);
- копію договору від 21 лютого 2014 року, посвідченого приватним нотаріусом Запорізького міського нотаріального округу ОСОБА_12 в реєстрі за № 769, згідно з яким ОСОБА_10 та ОСОБА_6 домовилися про зміну режиму спільної сумісної власності на режим спільної часткової власності, визначили що частки у праві власності на квартиру у кожного є рівними, та ОСОБА_10 подарував ОСОБА_6 Ѕ частину квартири АДРЕСА_2 (т.2, а.с.92);
- висновок експерта № 143 від 09 вересня 2014 року, проведений за постановою слідчого від 09 вересня 2014 року, згідно з яким об`єкт дослідження аркуш білого кольору формату А4, в верхній частині одного з боків аркушу наявне нашарування речовини сірого кольору, виявлені латентні (невидимі) записи наступного змісту: «Расписка Я, ОСОБА_6 , серия НОМЕР_1 получила в счет погашения разницы стоимости разделенного нами, совместно приобретенного в браке имущества при обоюдном согласии 40 (сорок) тисяч долларов США. Я ОСОБА_6 , никаких материальных претензій к ОСОБА_14 не имею. 21 февраля 2014 г. (подпись) Городецкая» (т.2, а.с.98-100);
- висновок експерта Д/№143 від 11 червня 2015 року, проведений за постановою слідчого від 04 червня 2015 року, об`єкт дослідження зразки підпису та почерку ОСОБА_6 , згідно з яким «рукописний текст наданої для дослідження розписки від 21 лютого 2014 року виконаний ОСОБА_6 , підпис в даній розписці виконаний, ймовірно, ОСОБА_6 » (т.2, а.с.127-147).
Постановою слідчого від 15 грудня 2016 року визнано речовим доказом аркуш паперу, наданий потерпілим ОСОБА_10 , за результатами якого складені висновок судово-технічної експертизи № 143 від 09 вересня 2014 року та висновок судової почеркознавчої експертизи Д/№143 від 11 червня 2015 року (т.2, а.с.142).
Як убачається з матеріалів провадження та зазначено у вироку суду, потерпілий ОСОБА_15 неодноразово викликався в судове засідання суду першої інстанції, був повідомлений належним чином про день, час та місце проведення судового розгляду, однак особисто не з`явився, не побажав надати свої показання суду, подав заяву про розгляд справи у його відсутність (т.4, а.с.58). Його інтереси в ході судового розгляду представляв адвокат ОСОБА_11 .
Дослідивши вищевказані докази як кожен окремо так і у їх сукупності, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про те, що ці докази не підтверджують поза розумним сумнівом винуватість ОСОБА_6 у вищевказаному правопорушенні, окрім того, деякі докази є недопустимими.
Так, суд визнав недопустимим доказом висновок експерта №18/36-2 від 27 лютого 2014 року.
Як встановлено під час апеляційного розгляду, в матеріалах провадження (т.2 а.с. 89-90), є копія висновку експертного дослідження №18/36-2 від 27 лютого 2014 року. Оригінал зазначеного висновку в матеріалах провадження відсутній. Експертне дослідження проводилось на підставі запиту від ОСОБА_10 на проведення технічного дослідження документа за експертною спеціальністю 2.1 (Дослідження реквізитів документів).
Водночас, як вірно зазначив суд, порядок залучення експерта регламентований ст. 243 КПК України. Дана норма закріплена в гл.20 КПК України «Слідчі (розшукові) дії».
Проводилось зазначене експертне дослідження 27 лютого 2014 року, разом з тим, згідно з витягом з ЄРДР (т.2 а.с.81), відомості про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 190 КК України, внесено 23 серпня 2014 року, тобто після проведення зазначеного експертного дослідження.
Таким чином, інші учасники провадження не були обізнані про проведення вказаного експертного дослідження, а тому були позбавлені можливості надати свої заперечення чи поставити питання перед експертом.
Згідно з вимогами ч.2 ст. 102 КПК України, у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.
Стаття 384 КК України передбачає відповідальність, окрім іншого, за завідомо неправдивий висновок експерта.
Проте, при проведенні вищевказаної експертизи експерт не попереджався про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок.
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що висновки суду про недопустимість як доказу вищевказаного висновку експерта є правильними.
Що стосується висновків експертів № 143 від 09 вересня 2014 року та Д/№143 від 11 червня 2015 року, то суд апеляційної інстанції звертає увагу на таке.
Згідно з висновком експерта №143 від 09 вересня 2014 року, проведеного за постановою слідчого від 09 вересня 2014 року, об`єктом його дослідження був аркуш білого кольору формату А4. В верхній частині одного з боків аркушу експерт встановив наявне нашарування речовини сірого кольору, виявлені латентні (невидимі) записи наступного змісту: «Расписка Я, ОСОБА_6 , серия ЗП № 1559/54061 получила в счет погашения разницы стоимости разделенного нами, совместно приобретенного в браке имущества при обоюдном согласии 40 (сорок) тисяч долларов США. Я ОСОБА_6 , никаких материальных претензій к ОСОБА_14 не имею. 21 февраля 2014 г. (подпись) Городецкая» (т.2, а.с.98-100).
Тобто за результатом проведення даної експертизи було виявлено зміст запису, який містився на аркуші білого кольору формату А4, та відповідно до обвинувального акту, є розпискою про отримання ОСОБА_6 грошових коштів від ОСОБА_10 .
В подальшому постановою слідчого від 04 червня 2015 року було призначено проведення судово-почеркознавчої експертизи, з метою вирішення питання: чи виконаний підпис та рукописний текст на наданій для дослідження розписці ОСОБА_6 .
Згідно з висновком експерта Д/№143 від 11 червня 2015 року, об`єктом дослідження були зразки підпису та почерку ОСОБА_6 . Встановлено, що «рукописний текст наданої для дослідження розписки від 21 лютого 2014 року виконаний ОСОБА_6 , підпис в даній розписці виконаний, ймовірно, ОСОБА_6 » (т.2, а.с.127-147).
Отже, вказаний висновок в частині, що стосується підпису ОСОБА_6 , не є категоричним, на що обґрунтовано звернув увагу суд першої інстанції.
Те, що, згідно з вказаним висновком експерта, рукописний текст у розписці виконаний ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, не свідчить безумовно, що з боку останньої мали місце шахрайські дії шляхом обману.
Окрім іншого, в матеріалах провадження немає підтвердження того, що ОСОБА_6 дійсно використала канцелярську ручку з особливими хімічними властивостями чорнил, записи, виконані якими, через нетривалий час після використання стають нерозрізняємими для звичайного людського ока, як про це вказано у обвинуваченні.
Викладене свідчить про те, що висунуте обвинувачення ґрунтується на припущеннях.
Як зазначено вище, потерпілий ОСОБА_15 не забажав брати участь у судовому розгляді.
Заяви потерпілого про вчинене кримінальне правопорушення в матеріалах провадження теж немає, на що звернув увагу і суд першої інстанції.
Згідно з матеріалами провадження та вироком суду, від допиту свідків прокурор відмовився.
В свою чергу, наявних доказів, досліджених судом, є явно недостатньо для того, щоб констатувати, що вина ОСОБА_15 у вчиненні інкримінованого їй правопорушення доведена поза розумним сумнівом.
В Постанові Верховного Суду по справі № від 15 квітня 2021 року по справі №331/549/19, провадження №51-5964км20 зауважено, що частина 2 статті 17 КПК України передбачає, що сторона обвинувачення має довести винуватість особи поза розумним сумнівом. Поза розумним сумнівом мають бути доведені всі обставини, які є важливими для правової кваліфікації діяння.
Для додержання стандарту доведення поза розумним сумнівом недостатньо, щоб версія обвинувачення була лише більш вірогідною за версію сторони захисту. Законодавець вимагає, щоб будь-який сумнів у версії обвинувачення був спростований фактами, встановленими на підставі доказів, і єдина версія, якою безстороння людина має пояснити факти, встановлені в суді, - є та версія подій, яка дає підстави для визнання особи винною у пред`явленому обвинуваченні.
Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про те, що сторона обвинувачення не надала суду переконливих доказів вчинення ОСОБА_6 інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що висновок експертного дослідження № 18/36-2 від 27 лютого 2014 року та висновок експертного дослідження № 143 від 09 вересня 2014 року є за змістом тотожними, та узгоджуються між собою, а тому обидва є допустимими доказами по справі, не є слушними, окрім того, ці та інші викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора правильності висновків суду не спростовують, з огляду на вищевикладене.
Відкидаючи доводи сторони обвинувачення, суд першої інстанції обґрунтовано звернув увагу на те, що, згідно з матеріалами провадження, ОСОБА_6 у червні 2014 року звернулася до суду з позовом до ОСОБА_10 про поділ майна подружжя. ОСОБА_10 в листопаді 2014 року в свою чергу звернувся до ОСОБА_6 з зустрічним позовом про визнання недійсним договору дарування від 21 лютого 2014 року та про поділ майна. Справа неодноразово знаходилася на розгляді у судах апеляційної та касаційної інстанцій. Останньою постановою Верховного Суду від 15 квітня 2019 року рішення Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 17 квітня 2015 року, та ухвала апеляційного суду Запорізької області від 07 грудня 2017 року залишені без змін. Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 17 квітня 2015 року позов ОСОБА_6 та зустрічний позов ОСОБА_10 задоволено частково. Визнано за ОСОБА_10 право особистої приватної власності на автомобіль Audi A6, д/н НОМЕР_2 ,2013 року випуску. Визнано об`єктами права спільної сумісної власності подружжя наступне майно: автомобіль Toyota RAV4,д/н НОМЕР_3 ,2007 року випуску,1/25 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_7 . В рахунок поділу спільного майна подружжя виділено ОСОБА_6 та визнано за нею право власності на автомобіль Toyota RAV4, д/н НОМЕР_3 ,2007 року випуску. В рахунок поділу майна виділено ОСОБА_10 1/25 частину нежитлового приміщення за адресою: АДРЕСА_7 . Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_6 компенсацію вартості частини майна у сумі 5 620,25 грн., стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_10 Ѕ частину сплаченої ним заборгованості за кредитним договором у розмірі 14618 грн. В іншій частині позовні вимоги ОСОБА_6 , ОСОБА_10 залишені без задоволення.
Вказані судові рішення підтверджують факт того, що остаточного добровільного поділу майна подружжя під час укладення договору дарування 21 лютого 2014 року у нотаріуса не відбулося, чим спростовуються доводи сторони обвинувачення про досягнення домовленості щодо поділу майна під час укладання договору дарування у нотаріуса 21 лютого 2014 року.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів вважає такими, що не знайшли свого підтвердження доводи апеляційної скарги прокурора, оскільки суд першої інстанції дослідив усі докази, які надані стороною обвинувачення, надав цим доказам правильну оцінку, навівши у вироку мотиви, чому приймає одні докази та відкидає інші. Свої висновки суд належним чином вмотивував.
Істотних порушень процесуального законодавства, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваного вироку, при апеляційному розгляді провадження не встановлено.
Керуючись ст.ст.404-405, 407, 418-419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 16 червня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ч.4 ст.190 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_17 ОСОБА_4