ХМЕЛЬНИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2022 року

м. Хмельницький

Справа № 688/764/22

Провадження № 11-кп/4820/516/22

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Хмельницького апеляційного суду
в складі: судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря ОСОБА_4 ,

з участю: прокурора ОСОБА_5 ,

засудженого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Хмельницькому в режимі відеоконференції з ДУ «Шепетівська виправна колонія (№ 98)» кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року, -

в с т а н о в и л а:

Ухвалою Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Своє рішення суд мотивував тим, що вимогами національного законодавства не передбачено умовно-дострокового звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким для осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, засуджений подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати, а справу направити на новий розгляд в суд першої інстанції.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на порушення його конституційних прав. Акцентує увагу, що суд першої інстанції, всупереч вимогам закону, не привів покарання у відповідність до вимог Конституції України, яка має найвищу юридичну силу.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_6 на підтримку поданої апеляційної скарги з посиланням на зазначені у ній доводи з доповненнями, прокурора про законність рішення суду першої інстанції, вивчивши матеріали провадження, особової справи засудженого ОСОБА_6 та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Згідно ст. 152 КВК України, підставами звільнення від відбування покарання є: відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Як встановлено апеляційним судом, ОСОБА_6 засуджений вироком Апеляційного суду м. Києва від 12 лютого 2004 року за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 185, ч. 1 ст. 115, п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 125, ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою судової колегії у кримінальних справах Верховного Суду України від 06 вересня 2004 року даний вирок залишено без змін.

Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 10 жовтня 2005 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст. 349, ч. 2 ст. 27 ст. 392, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 393, ст. ст. 70, 71 КК України та призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 06 березня 2006 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва залишено без змін.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької області від 10 жовтня 2016 року на підставі ч. 5 ст. 72 КК України засудженому зараховано в строк відбування покарання термін попереднього ув`язнення з 21 червня 2003 року по 06 травня 2004 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

04 квітня 2022 року засуджений ОСОБА_6 звернувся до Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області з клопотанням, в якому просив замінити призначене покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання, яке підпадає під дію ст. ст. 81, 82 КК України, тобто на позбавлення волі на певний строк.

Довічне позбавлення волі є найбільш суворим основним та безстроковим покаранням, відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до спеціальної кримінально-виконавчої установи без зазначення у вироку строку його тримання в ній.

Таким чином, призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі не є покаранням, призначеним на певний строк, і тому на нього не можуть поширювати свою дію норми ст. ст. 81, 82 КК України.

В той же час, Рішенням Конституційного Суду України № 6-р(ІІ)/2021 від 16 вересня 2021 року положення ч. 1 ст. 81 та ч. 1 ст. 82 КК України були визнані такими, що не відповідають Конституції України, тому що вони унеможливлюють їх застосування до осіб, яких засуджено до відбування покарання у виді довічного позбавлення волі.

При цьому, вказаним Рішенням зобов`язано Верховну Раду України невідкладно привести нормативне регулювання, установлене ст. ст. 81, 82 КК України у відповідність до Конституції України та цього Рішення.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Так, на момент розгляду вказаного клопотання засудженого ОСОБА_6 судом першої інстанції відповідних змін національне законодавство в цій частині не зазнало, що й стало підставою для відмови у його задоволенні.

Посилання засудженого на те, що призначене йому покарання у виді довічного позбавлення волі є порушенням його прав, є необґрунтованими з огляду на таке.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15 травня 2019 року у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12 березня 2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України». У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Тобто, вказаним рішенням Європейського Суду з Прав Людини зобов`язано державу впровадити реформу системи перегляду покарань у виді довічного позбавлення волі, та не встановлено будь-яких обов`язків держави щодо заміни покарання засудженим до довічного позбавлення волі.

Національним законодавством України, на теперішній час, не передбачено будь-якого іншого способу вирішення порушеного засудженим питання, окрім заміни засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років актом про помилування.

08 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду, розглянувши кримінальну справу за заявою ОСОБА_8 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням Європейського суду з прав людини від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі.

Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо правотворення, які належать законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.

Колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що встановлені Європейським судом з прав людини порушення, на які посилається в апеляційній скарзі засуджений, перш за все, стосуються обов`язку держави виконати рішення ЄСПЛ, а не обов`язку суду усувати певні законодавчі прогалини своїм рішенням. Держава має створити певний правовий механізм, який дасть розуміння довічно ув`язненим, що за сукупності певних умов їх питання буде переглянуто.

З огляду на вказане, проаналізувавши норми національного законодавства та практику Європейського суду з прав людини, будь-які законодавчо визначені підстави для вирішення питань щодо невідповідності призначеного ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі приписам Конституції України та Європейській конвенції з прав людини та основоположних свобод у суду відсутні, про що правильно було зазначено судом першої інстанції.

Отже, суд першої інстанції, всебічно та повно дослідивши обставини справи, дійшов до обґрунтованого висновку про відмову у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 .

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що оскаржувана ухвала суду першої інстанції є законною та обґрунтованою і підстав для її скасування немає.

Керуючись ст. ст.405, 407, 419 КПК України,колегія суддів, -

п о с т а н о в и л а:

Ухвалу Шепетівського міськрайонного суду Хмельницької області від 04 травня 2022 року про відмову у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на покарання у виді позбавлення волі на певний строк залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно після її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3