У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 червня 2022 року

м. Київ
справа № 673/1251/18

провадження № 51-1297 ск 22

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного
кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 квітня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_5 ,

встановив:

За вироком Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2021 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, має на утриманні неповнолітню дитину, раніше судимий, останній - раз 14 вересня 2016 року Деражнянським районним судом за ч. 2 ст. 185 Кримінального кодексу України (далі- КК) до позбавлення волі на строк 2 роки, на підставі статей 75, 76 КК звільнений від відбуття покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку 1 рік, визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 263 КК, та призначено йому покарання за: ч. 2 ст. 121 КК у виді позбавлення волі на строк 10 років; ч. 3 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років; ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 6 років; ч. 2 ст. 263 КК у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 КК, за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Цивільні позови ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 та ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди по 150 000 грн кожному.

Згідно з вироком 07 квітня 2018 року в період 21:0021:30 ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на території домогосподарства, на АДРЕСА_2 , під час сварки, на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків зі своєю дружиною ОСОБА_8 умисно завдав їй удару ножем у середню внутрішню частину правого стегна, внаслідок чого спричинив потерпілій тяжкі тілесні ушкодження, від яких 28 квітня 2018 року близько 03:10, вона померла в реанімаційному відділенні Деражнянської центральної районної лікарні.

Після заподіяння потерпілій тілесних ушкоджень, усвідомлюючи, що потерпіла перебуває в небезпечному для життя стані, і маючи можливість надати допомогу, достовірно знаючи про небезпеку її життю, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, умисно, прагнучи уникнути кримінальної відповідальності, не вжив заходів, необхідних для відвернення небезпеки для життя потерпілої, залишив без допомоги на території вказаного двору ОСОБА_8 , яка перебувала в небезпечному для життя стані і була позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану.

Крім цього, ОСОБА_5 , того ж дня і в той самий час, перебуваючи в тому ж місці, у присутності ОСОБА_8 , усвідомлюючи, що остання перебуває у безпорадному стані, діючи умисно, відкрито, повторно, з корисливих мотивів, з метою викрадення чужого майна, дістав із кишені верхнього одягу потерпілої мобільний телефон «Nokia» вартістю 950 грн з картою пам`яті марки «Mikro SD» вартістю 120 грн та сім картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 50 грн (загальна вартість - 1120 грн) який перебував у її користуванні та належить її батькові ОСОБА_7 , поклав його до кишені власних штанів і розпорядився ним на власний розсуд, чим заподіяв майнову шкоду ОСОБА_7 на вказану суму.

Також ОСОБА_5 , діючи умисно, достовірно знаючи, що він не має передбаченого законом дозволу на придбану в невстановлений час та в невстановленому місці холодну зброю, а саме ніж із дерев`яним руків`ям у смужку із номером В027 та надписом «CjlumbiaYuHuiCjmpani», носив його при собі та використовував у власних цілях.

Згідно з ухвалою Хмельницького апеляційного суду від 05 квітня 2022 року зазначений вирок змінено в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 186 КК. Кримінальне провадження за ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 186 КК України закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку з відсутністю в діях ОСОБА_5 складів зазначених кримінальних правопорушень.Постановлено вважати його засудженим: за ч. 2 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років; ч. 2 ст. 263 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 1 ст. 70 ККза сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років. У решті вирок суду першої інстанції залишено без змін.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не погоджуючись із судовими рішеннями стосовно ОСОБА_5 через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, просить їх змінити, перекваліфікувати дії останнього з ч. 2 с. 121 на ч. 1 ст. 119 КК, оскільки вони носили необережний характер. Вказує, що покладені в основу обвинувального вироку докази не доводять умислу засудженого на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і не спростовують версії сторони захисту, що поранення потерпілій було заподіяно випадково в результаті її падіння разом із засудженим. Зазначає, що судами не встановлено мотиву вчинення цього кримінального правопорушення. Крім того, стверджує, що цивільний позов був поданий без дотримання вимог ст. 177 Цивільного процесуального кодексу України (даліЦПК), внаслідок чого суд ухвалив незаконне рішення про задоволення позовних вимог.

Колегія суддів Верховного Суду, перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

При перевірці доводів, наведених у касаційних скаргах, Верховний Суд виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.

Згідно ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 263 КК, і правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Твердження сторони захисту про неправильність кваліфікації дій ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК, оскільки в діях засудженого є склад злочину, передбачений ч. 1 ст. 119 КК України, безпідставні.

Розмежування складів злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121 та ч. 1 ст. 119 КК, здебільшого здійснюється за їх суб`єктивною стороною, виходячи з фактичних підстав кваліфікації конкретного суспільно небезпечного діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру і локалізації тілесних ушкоджень.
У цьому контексті необхідно ретельно проаналізувати не лише об`єктивні, а й суб`єктивні ознаки складу злочину, оскільки саме суб`єктивна сторона складу злочину становить основний критерій розмежування вбивства через необережність (ст. 119 КК) та умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК).
Так, умисне тяжке тілесне ушкодження, що спричинило смерть потерпілого, належить до категорії складних злочинів. З об`єктивної сторони цей злочин характеризується суспільно небезпечними, протиправними діяннями та суспільно небезпечними наслідками, що настали для здоров`я потерпілого у вигляді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, а також смерті. При цьому тяжкі тілесні ушкодження і смерть потерпілого перебувають у причинному зв`язку між собою та із вчиненим суспільно небезпечним діянням. Суб`єктивна сторона цього злочину характеризується двома формами вини - умислом (прямим/непрямим) щодо суспільно небезпечного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження і необережністю (злочинною самовпевненістю чи злочинною недбалістю) щодо настання смерті потерпілого (похідні наслідки). При цьому винний усвідомлює можливість настання похідного наслідку в результаті настання первинного.
Специфіка вбивства з необережності полягає в його суб`єктивній стороні: воно має місце лише при необережній формі вини, яка може виступати у вигляді злочинної самовпевненості або злочинної недбалості. Необережність є формою вини, для якої характерне поєднання усвідомлення особою суспільно небезпечного характеру свого діяння (дії чи бездіяльності) та недбалого або самовпевненого ставлення до настання суспільно небезпечних наслідків свого діяння.
Встановлюючи суб`єктивні ознаки складу злочину умисного тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (ч. 2 ст. 121 КК), необхідно виходити з того, що ознаками суб`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК, є умисел на заподіяння тяжкого тілесного ушкодження в прямій, і непрямій формі.
Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_5 перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, з метою спричинення тілесних ушкоджень, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та при цьому передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки, завдав удару ножем у праве стегно потерпілої ОСОБА_8 , чим заподіяв останній тяжкі тілесні ушкодження у вигляді колото-різаного ушкодження передньої поверхні середньої третини правого стегна з пошкодженням правої стегнової артерії та вени, що призвело до гострої зовнішньої крововтрати, які спричинили її смерть.

Встановлені судом першої інстанції фактичні обставини вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення ґрунтуються на аналізі доказів, досліджених й ретельно перевірених у судовому засіданні, зокрема: показаннях самого засудженого, який підтвердив своє перебування на місці події та отримання потерпілою тілесних ушкоджень; показаннях свідка ОСОБА_9 про те, що він бачив, як потерпіла штовхнула ОСОБА_5 , він упав, а потім піднявся і почав розмахувати руками; показаннях свідка ОСОБА_10 про те, що коли ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння, бив потерпілу, яка його боялась та до правоохоронних органів з цього приводу не зверталась; показаннях свідка ОСОБА_6 про те, що його батько ОСОБА_5 часто вживав алкоголь і бив його матір ОСОБА_8 , яка його боялась; показаннях свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 ; протоколів огляду місця події від 27 і 28 квітня 2018 року; протоколі проведення слідчого експерименту від 08 травня 2018 року, під час якого ОСОБА_5 показав як завдав удару ножем у праву середню третину правого стегна ОСОБА_8 ; висновку судово-медичної експертизи, згідно з яким смерть ОСОБА_8 настала від колото-різаного ушкодження передньої поверхні середньої третини правого стегна з пошкодженням стегнової артерії та вени, що призвело до гострої зовнішньої крововтрати; інших доказів, які досліджено під час судового розгляду.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції ретельно перевірив наявні в матеріалах провадження докази та дійшов правильного висновку про доведеність умислу засудженого на спричинення ОСОБА_8 тілесних ушкоджень, що призвело до смерті останньої, оскільки зазначеними у вироку доказами (показаннями потерпілих, свідків, протоколами слідчих дій, висновками експертиз, та ін.) підтверджено, що ОСОБА_5 усвідомлював, що може заподіяти шкоди здоров`ю потерпілої та передбачав такі наслідки.

З копії оскаржуваного вироку видно, що місцевий суд, згідно з положеннями ст. 94 КПК, під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінив кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв`язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 121 КК.

Як вбачається з ухвали апеляційного суду, залишаючи вирок в частині засудження ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 121 КК без змін, цей суд навів у своїй ухвалі відповідні мотиви прийнятого рішення, зазначивши при цьому, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 121 КК повністю доводиться сукупністю доказів, яким суд першої інстанції надав належну правову оцінку. Зокрема, суд апеляційної інстанції зазначив, що висловлена ОСОБА_5 версія подій, згідно якої він заподіяв потерпілій тяжкі тілесні ушкодження випадково під час падіння, спростовується дослідженими судом першої інстанції, взаємопов`язаними між собою, доказами, зокрема, висновком експерта від 18 липня 2018 року № 60, відповідно до якого можливість утворення виявленого на тілі трупа ОСОБА_8 колото-різаного ушкодження правого стегна за обставин, на які вказував підозрюваний ОСОБА_5 під час слідчого експерименту 21 червня 2018 року (тобто внаслідок падіння разом із потерпілою), не виключається, проте аналіз цього висновку в сукупності зіншими доказами, наявними в матеріалах справи, дає підстави для висновку, що тілесні ушкодження не були отримані ОСОБА_8 внаслідок падіння на ніж, а були заподіяні їй навмисно ОСОБА_5 під час виниклої між ними сварки. Крім того, колегія суддів зазначила, що вказані обставини підтверджуються показаннями свідка ОСОБА_9 , який був очевидцем сварки засудженого і потерпілої та бачив, як ОСОБА_5 упав на землю, а ОСОБА_8 при цьому похитнулась, що спростовує показання обвинуваченого про те, що потерпіла випадково одночасно з ним впала на ніж. Також апеляційний суд послався на висновок експерта від 19 липня 2018 року№ 62, відповідно до якого глибина ранового каналу також підтверджує його утворення за допомогою прикладання значної фізичної сили, тобто навмисно, шляхом завдання удару, а не з необережності, коли силу застосовувати не треба.

Таким чином, суд апеляційної інстанції дійшов обгрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК та правильність кваліфікації його дій, з яким погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Доводи захисника щодо невстановлення судом мотиву заподіяння тяжкого тілесного ушкодження ОСОБА_5 колегія суддів вважає безпідставними, оскількимотив для злочину, передбаченого частиною 2 статті 121 КК, є факультативною ознакою і його встановлення для притягнення до кримінальної відповідальності винної особи за даною статтею є необов`язковим.

Крім того, не заслуговують на увагу доводи, наведені в касаційній скарзі щодо неправомірності часткового задоволення судом цивільних позовів потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди.

Виходячи зі змісту ст. 128 КПК потерпілий у кримінальному провадженні має право заявити цивільний позов.

Цивільний позов розглядається у кримінальному провадженні за правилами, визначеними КПК, і при цьому застосовуються норми ЦПК .

Відповідно до ч. 2 ст. 23 Цивільного кодексу України, моральна шкода, зокрема, може полягати у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я, в душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Суд першої інстанції при вирішенні питання щодо відшкодування моральної шкоди, частково задовольнив позовні вимоги потерпілих і стягнув з засудженого ОСОБА_5 на їх користь суму відшкодування моральної шкоди у розмірі 150 000 грн кожному.

Переглянувши кримінальне провадження в частині вирішення цивільного позову, суд апеляційної інстанції врахував, що місцевий суд при визначенні розміру завданої потерпілим моральної шкоди зважив на характер, глибину та тривалість їх душевних страждань внаслідок втрати матері і доньки,часу та зусиль, необхідних для відновлення їх стану, непоправні негативні наслідки, що настали в результаті вчинення ОСОБА_5 зазначеного кримінального правопорушення, та дійшов висновку, що саме такий розмір моральної шкоди є справедливим.

Верховний Суд погоджується з указаним висновком апеляційного суду і вважає, що розмір моральної шкоди було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілих і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтованим підстав немає.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
На підставі вищенаведеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Хмельницького міськрайонного суду Хмельницької області від 01 лютого 2021 року та ухвалу Хмельницького апеляційного суду від 05 квітня 2022 року стосовно засудженого ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3