ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 607/8177/22Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/817/221/22 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строків тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2022 р. Колегія суддів Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши 15 серпня 2022 р. у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференцзв`язку в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження (справа №607/8177/22) за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2022 р.,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2022 року задоволено клопотання прокурора Тернопільської окружної прокуратури ОСОБА_9 про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 та продовжено строк тримання під вартою останньому до 23 год. 59 хв. 19 вересня 2022 року.

Ухвала місцевого суду мотивована тим, що строк дії запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 спливав 23 липня 2022 р., проте закінчити розгляд кримінального провадження №0000160 до вказаного строку є неможливим з об`єктивних причин, а також продовженням існуванням ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, суд вважав за необхідне продовжити обвинуваченому строк запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Не погодившись з рішенням суду, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_8 подали апеляційні скарги.
В апеляційних скаргах:
- адвокат ОСОБА_8 просить строк на апеляційне оскарження поновити, оскаржувану ухвалу скасувати, а клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без розгляду.

Щодо поважності пропуску строку на апеляційне оскарження, зазначає, що повний текст оскаржуваної ухвали місцевого суду складено і оголошено 26 липня 2022 р., а тому сторона захисту була необізнана з мотивами прийнятого рішення.

Захисник обвинуваченого вважає, що відповідно до положень ч. 3 ст. 385 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід щодо обвинуваченого. Таким чином, подання стороною обвинувачення клопотання про продовження строку тримання під вартою під час підготовчого засідання не відповідає вимогам КПК України та є істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.

Вказує, що прокурор звернувся із клопотанням про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 тільки 20 липня 2022 р., тобто з пропуском встановленого ч. 1 ст. 199 КПК України строку.

Зазначає, що хоча чинним КПК прямо не передбачено вищезазначених доводів, як підстав для відмови у задоволенні клопотання про продовження строку тримання під вартою, проте суд не вправі був розглядати взагалі дане клопотання з причин, як пропущення процесуальних строків із зверненням, так і за його суттю, отже на переконання захисника, правильним було б, за відсутністю клопотання прокурора про поновлення строку, повернути прокурору подане ним клопотання без розгляду.

Апелянт звертає увагу апеляційного суду, що не є правильним, в кожному випадку, застосування позиції ЄСПЛ про продовження тримання під вартою, яке виправдовує наявність конкретного суспільного інтересу у встановленні винного в скоєнні особливо тяжкого злочину, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає за принципом поваги до свободи особистості (рішення ЄСПЛ від 10.02.2011 у справі «Харченко проти України» п. 79).

На переконання захисника, це неправильне тлумачення й застосування практики ЄСПЛ, оскільки інтерес кримінального переслідування існує в кожній кримінальній справі, але він не може виправдати тримання під вартою.

Вважає, що в даній конкретній справі відсутні загрози суспільним інтересам;

-обвинувачений ОСОБА_7 просить оскаржувану ухвалу місцевого суду скасувати як незаконну та необґрунтовану. Крім цього, просить витребувати та дослідити запис судового засідання від 22.07.2022, зробленого за допомогою технічних засобів фіксування кримінального провадження, та журнал судового засідання.

Також просить проводити розгляд апеляційних скарг з його участю.

Вважає ухвалу місцевого суду такою, яка була постановлена з порушенням з істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону України та інших законодавчих актів.

Зазначає, що підготовче судове засідання проведене місцевим судом з істотними порушеннями порядку встановленого КПК України для проведення підготовчого засідання, а саме:

не було оголошено сторонам стадії розгляду провадження;

судове засідання проведено без присутності потерпілого, його представника чи його законного представника;

не встановлено підстав, з яких потерпілий не з`явився в судове засідання;

не з`ясувано думку сторін кримінального провадження про можливість проведення судового засідання без участі потерпілого та його представника;

прийнято до розгляду та задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою у підготовчому судовому засіданні, що не передбачено кримінальним процесуальним законодавством.

Апелянт переконаний, що вищенаведені дії суду першої інстанції не відповідали вимогам кримінального процесуального закону України, і є такими порушеннями, що перешкодили суду ухвалити законне рішення.

Одним із доводів апеляційної скарги обвинуваченого слугує також те, що клопотання прокурором було подано з порушенням процесуальних строків, передбачених ч. 1 ст. 199 КПК України.

Вказує, що суд першої інстанції під час судового засідання не дослідив жодного доказу існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та не зазначив жодного доказу на обґрунтування існування ризиків, передбачених цієї статтею, а обмежився лише посиланням на наявність обґрунтованої підозри.

Заявлене в апеляційній скарзі клопотання про витребування аудіозаписів та журналу судового засідання під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 не підтримав.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення з коротким викладом доводів апеляційних скарг, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку поданих апеляційних скарг, наведених у них, думку прокурора про законність і обґрунтованість ухвали суду та безпідставність доводів апеляційних скарг, перевіривши судове рішення в межах апеляційних скарг та обговоривши їх доводи, вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів приходить до висновку, що строк на апеляційне оскарження підлягає поновленню, апеляційні скарги - залишенню без задоволення з огляду на таке.

Відповідно до п. 1-1 ч. 2, ч. 3 ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлену під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, подається протягом п`яти днів з дня її оголошення, а для особи, яка перебуває під вартою, - в той самий строк з дня вручення їй копії ухвали.

Однак, у випадку необізнаності зацікавлених осіб з мотивами прийнятого суддею рішення, вказане за їх клопотанням може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення в порядку, передбаченому ч. 1 ст. 117 КПК України, згідно з яким пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи ухвалою слідчого судді, суду.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові об`єднаної палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 27.05.2019 у справі 461/1434/18, згідно з якою у випадку, коли слідчий суддя з посиланням на ч. 2 ст. 376 КПК постановив ухвалу та оголосив її резолютивну частину, а повний текст ухвали оголосив в інший день, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали, проте, у випадку необізнаності заінтересованих осіб з мотивами прийнятого слідчим суддею рішення зазначене може бути визнано поважною причиною пропуску строку апеляційного оскарження та підставою для його поновлення.

Колегія суддів виходить з того, що обвинувачений та його захисник були присутніми у судовому засіданні з розгляду клопотання прокурора, у зв`язку з чим строк подання ним апеляційної скарги обчислюється з дня оголошення резолютивної частини ухвали. Однак, зважаючи, що мотиви ухваленого суддею рішення стали відомі їм лише після отримання 26 липня 2022 р. повного тексту ухвали, колегія суддів вважає, що строк на апеляційне оскарження був пропущений з поважних причин, а тому його слід поновити.

Що стосується суті оскаржуваного рішення, слід зазначити наступне.

Згідно з ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Аналогічне відображення принципів вирішення питання застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та продовження строків тримання під вартою щодо особи міститься і в положеннях ст. ст. 177, 178, 183, 199 КПК України.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що рішення судді місцевого суду прийнято з дотриманням вищезазначених вимог національного та міжнародного законодавства.

Із матеріалів провадження вбачається, що на розгляді в Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області перебуває кримінальне провадження №0000160, дані про яке 20 січня 2022 р. внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України.

Під час досудового розслідування ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 28 травня 2022 р. ОСОБА_7 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 23 липня 2022 р.

Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою місцевим судом розглянуто під час підготовчого судового засідання 22 липня 2022 р.

Відповідно до ч. 3 ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого. При розгляді таких клопотань суд додержується правил, передбачених розділом ІІ цього Кодексу.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; репутацію підозрюваного, обвинуваченого; майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Так, перевіркою доводів апеляційних скарг колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , оскільки запобіжний захід у виді тримання під вартою є законно обраним.

Рішення про продовження обвинуваченому раніше обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою суд належним чином мотивував, обґрунтувавши наявність підозри, ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а також врахував обставини, визначені ст. 178 КПК України, пов`язані з характеризуючими особу обвинуваченого даними.

Судом обґрунтовано зазначено, що мають місце ризики: переховування від суду; незаконного впливу на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні; вчинення іншого кримінального правопорушення чи продовження вчинення кримінального правопорушення, у якому обвинувачується.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченому ОСОБА_7 переховуватися від слідства та суду, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 розуміє тяжкість кримінальних правопорушень, які йому інкримінуються, та тяжкість покарань, що загрожує обвинуваченому у разі встановлення його винуватості, а тому є достатньо підстав вважати, що підозрюваний з метою уникнення покарання може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні злочинів за ч. 3 ст. 185, ч. 4 ст. 185 КК України, за які передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від трьох до шести років та від п`яти до восьми відповідно, і згідно із ст. 12 КК України вони є тяжкими злочинами.

У пункті 58 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бекчієв проти Молдови від 04.10.2005 зазначено, що ризик втечі має оцінюватись у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню.

Так, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий за умисні корисливі злочини, офіційно не працевлаштований, що на думку колегії суддів, свідчить про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків і не унеможливлює існування ризику переховуватись від суду.

Надаючи оцінку можливості ОСОБА_7 незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинуваченому безпосередньо відомо місце проживання/працевлаштування потерпілих, свідків у кримінальному провадженні, а тому ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, зможе незаконно впливати на потерпілих, свідків у цьому ж кримінальному провадженні шляхом схиляння до дачі ними у суді завідомо неправдивих показань або відмови від дачі показань або іншим чином перешкоджати кримінальному провадженню, що негативно вплине на хід судового розгляду.

При цьому колегія суддів зазначає, що ризик незаконного впливу на потерпілих, свідків та інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні полягає у процедурі отримання свідчень від цих осіб, а саме спочатку на стадії досудового розслідування свідчення отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акту до суду на стадії судового розгляду - усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 статті 23, стаття 224 КПК України). Суд може обґрунтовувати свої висновки лише на свідченнях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 КПК України, тобто допитаних на стадії досудового розслідування слідчим суддею. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них (частина 4 статті 95 КПК України). За таких обставин ризик впливу на потерпілих, свідків та інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від потерпілих, свідків, та інших обвинувачених у цьому ж кримінальному провадженні, та дослідження їх судом.

Ризиком того, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, є те, що у Тернопільському міськрайонному суді Тернопільської області на розгляді перебуває ще 7 кримінальних проваджень щодо ОСОБА_7 .

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинуваченого, колегія суддів вважає, що підстави, у зв`язку з наявністю яких ОСОБА_7 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися, що доведено прокурором в судовому засіданні.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість зміни стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 іншого запобіжного заходу, передбаченого ст. 176 КПК України, оскільки він не забезпечить належної поведінки останнього під час розгляду кримінального провадження.

Даних, які б вказували на неможливість продовження ОСОБА_7 дії строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не встановлено. Так, беззаперечних доказів того, що до обвинуваченого не може бути застосовано тримання під вартою, в матеріалах справи не міститься та стороною захисту не надано.

При цьому колегія суддів вважає, що всупереч доводам апеляційної скарги продовження строку застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого кореспондується з характером суспільного інтересу, що відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, рішення у справі Летельє проти Франції" особлива тяжкість деяких злочинів, яка викликає негативну реакцію суспільства і соціальні наслідки, виправдовує попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу з огляду на стійку протиправну поведінку обвинуваченого, підвищену суспільну небезпеку та схильність до вчинення злочинів.

Отже, приймаючи рішення про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цього запобіжного заходу, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення, дані про його особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Непереконливими є доводи сторони захисту про відсутність повноважень суду вирішити питання про продовження строку тримання під вартою під час підготовчого судового засідання, оскільки це питання врегульовано приписами ч. 3 ст. 315 КПК України із урахуванням практики Європейського суду з прав людини та національного законодавства.

Як вбачається з оскаржуваної апелянтами ухвали, розгляд судом питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 проводився на підставі відповідного клопотання прокурора, поданого в порядку ст. 199 КПК України, та вирішувався у відповідності до ст. ст. 314-317 КПК України, що узгоджується з положеннями глави 27 КПК України, якою регламентовано порядок проведення підготовчого судового засідання у кримінальному провадженні, а також усталеної практики Європейського суду з прав людини, відповідно до якої водночас із визначеннями законних випадків тримання особи під вартою та процесуальних гарантій, обрання і продовження застосування таких запобіжних заходів визнається неправильним лише автоматичне продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою (рішення ЄСПЛ від 09 жовтня 2014 року у справі Чанєв проти України, рішенням ЄСПЛ у справі «Соловей і Зозуля проти України»).

Крім цього, за змістом ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців

Суд першої інстанції, розглянувши під час підготовчого судового засідання клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому, дотримався вимог ч. 1 ст. 7 КПК України та ухвалив судове рішення, яке не суперечить завданням кримінального провадження, визначеним у ст. 2 КПК України.

Доводи апеляційних скарг про порушення прокурором строків звернення із відповідним клопотанням до суду не можуть бути безумовною підставою для скасування ухвали слідчого судді, оскільки як загальні положення КПК України, так і норми закону №558-ІХ, яким внесено зміни до п. 20-5 розділу ХІ КПК України, не встановлюють жодних правових наслідків недотримання цього строку, а тому, як вірно зазначив місцевий суд в оскаржуваній ухвалі, пропуск такого строку не може бути підставою для відмови в задоволенні такого клопотання.

З огляду на те, що заявлене прокурором під час підготовчого судового засідання клопотання подане та розглянуте судом до закінчення дії раніше обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянтів щодо істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які, на думку апелянтів, перешкоджали розгляду цього клопотання.

Всі інші доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, інших доказів, які б могли поставити під сумнів рішення суду першої інстанції, не надано.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційних скаргах підстави, з яких апелянти просять скасувати ухвалу суду першої інстанції, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Доказів на спростування висновків суду першої інстанції в апеляційних скаргах не наведено, матеріалами провадження не встановлено і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 117, 176, 177, 178, 183, 193, 194, 315, 331, 407, 418, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Строк на апеляційне оскарження поновити.

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника - адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 22 липня 2022 р., якою обвинуваченому ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3