Справа № 204/24/22
Провадження №1-кп/204/322/22
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2022 року Красногвардійський районний суд м. Дніпропетровська у складі:
головуючого: судді ОСОБА_1
секретаря судового засідання: ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції кримінальне провадження № 0000651 внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06 липня 2020 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України,
за участю: прокурора ОСОБА_4 , захисника ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,

В С Т А Н О В И В:

В судовому засіданні прокурор ОСОБА_4 заявив клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою ОСОБА_3 на строк до 60 діб, без визначення розміру застави. В обґрунтування клопотання вказав, що вина обвинуваченого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні матеріалами досудового розслідування. Беручи до уваги те, що обвинувачений обвинувачується у вчиненні злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є особливо тяжким, наявні ризики, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений з високим рівнем можливості може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: існує ризик вчинення обвинуваченим дій, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме переховуватись від суду. Даний ризик підтверджується тим, що ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, санкція за який передбачає покарання виключно у вигляді позбавлення волі від 9 до 12 років, а тому, усвідомлюючи тяжкість та реальність покарання, в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу, останній буде переховуватися від суду з метою уникнення покарання. Окрім того, останній не має постійного місця роботи та стійких соціальних зв`язків на території України. Також, дружина обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 31 липня 2021 року перетнула державний кордон України та Російської Федерації, де перебуває по теперішній час. Вказана обстановка є ризиком переховування від органів досудового розслідування на території Російської Федерації. Ризик вчинення обвинуваченим дій, передбачених п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків та експертів у кримінальному провадженні підтверджується тим, що обвинувачений, перебуваючи на волі, може шляхом погроз, вмовлянь, як особисто, так і спільно з іншими невстановленими особами, незаконно вплинути на свідків з метою зміни їх показів. Ризик вчинення обвинуваченим дій, передбачених п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином підтверджується тим, що перебуваючи на волі, володіючи відомостями досудового розслідування, які стали йому відомі під час проведення слідчих дій за його участю та отримання копій документів кримінального провадження, обвинувачений може попередити невстановлених осіб, які є співучасниками вказаного злочину, з метою уникнення ними кримінальної відповідальності. Ризик вчинення обвинуваченим дій, передбачених п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме продовжити вчиняти кримінальні правопорушення підтверджується тим, що обвинувачений на даний час не має постійного місця роботи та основною метою вчинення йому інкримінованого злочину, було отримання прибутку від незаконного збуту наркотичних засобів. Окрім того, під час проведення обшуку зафіксовано, що за адресою проживання обвинувачений зберігав розфасований наркотичний засіб, обіг якого обмежено кокаїн, що дає підстави вважати про наявність у останнього умислу, направленого на подальший незаконний збут розфасованого наркотичного засобу. Так, в разі застосування до обвинуваченого більш м`яких запобіжних заходів, не зможе в повній мірі забезпечити виконання завдань кримінального провадження та не матиме можливості запобігти здійснення останнім впливу на свідків у вказаному провадженні з метою уникнення кримінальної відповідальності, перешкоджанню у кримінальному провадженні шляхом неявки у судові засідання, перешкоджати кримінальному провадженню іншим шляхом, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому обвинувачується. З часу обрання обвинуваченому запобіжного заходу вищенаведені ризики не зменшились та наявні до цього часу в повному обсязі, оскільки з моменту обрання запобіжного заходу не здобуто доказів, які б давали підстави для можливої зміни раніше обраного запобіжного заходу. Саме тому виникає необхідність у продовженні строку застосування раніше обраного запобіжного заходу стосовно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою, без визначення розміру застави.
30 червня 2022 року на адресу суду від захисника обвинуваченого ОСОБА_3 адвоката ОСОБА_5 надійшли заперечення на клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В своїх запереченнях останній зазначив, що 29 червня 2022 року від прокурора на свою електронну адресу отримав клопотання про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 на 60 днів, без визначення розміру застави. Однак, до клопотання прокурором не було долучено копії матеріалів, якими прокурор обґрунтовує своє клопотання, тим самим порушив вимоги ст. 184 КПК України. В клопотанні про продовження строку запобіжного заходу відсутні будь-які докази, які б у своїй сукупності та взаємозв`язку поза розумним сумнівом доводили, що обвинувачений мав на меті збут наркотичних речовин. Так, відповідно до ст. 91 КПК України мета вчинення кримінального правопорушення є однією з обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні. Проте, під час досудового розслідування не встановлено обставин придбання та зберігання ОСОБА_7 вказаних наркотичних засобів, не встановлено моменту виникнення відповідного умислу на їх збут та проміжку часу, протягом якого наркотичні засоби зберігалися на місці їх вилучення. Замість цього, слідчим помилково та бездоказово зроблено висновок про намір ОСОБА_7 здійснити збут наркотичних засобів, лише за обставинами розфасованого стану наркотичних засобів під час їх вилучення та вилучені ваги під час обшуку, що самостійно не може свідчити про умисел обвинуваченого на їх збут. Неповнота дослідження вищевказаних обставин може свідчити про невірність кваліфікації дій ОСОБА_7 , та, як наслідок, свідчить про відсутність обґрунтованої підозри за ч. 3 ст. 307 КК України. Як вбачається із клопотання в обґрунтування необхідності продовження тримання ОСОБА_7 під вартою слідчий посилається на наявність наступних ризиків: ОСОБА_7 вчинив особливо тяжкий злочин, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років з конфіскацією майна, відповідно до ч. 3 ст. 307 КК України; ризик переховування від органів досудового розслідування та суду; ризику знищення, приховування або спотворення речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; ризику незаконного впливу на свідків чи інших підозрюваних у даному кримінальному провадженні та ризику вчинення іншого кримінального правопорушення. Однак доказів, що підтверджували хоча б один з наведених ризиків не знаходять свого документального підтвердження. Стосовно ризику переховування від органів досудового розслідування та суду у зв`язку із суворістю можливого судового рішення, яке передбачає санкція ст. 307 КК України зазначив наступне. Ризик переховування обвинуваченого від правосуддя не може оцінюватись виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення. Крім вказаного, поведінка ОСОБА_7 свідчить про відсутність наявного ризику переховування від органів досудового розслідування та суду, оскільки під час затримання та проведення обшуку він жодним чином не чинив опір працівникам правоохоронних органів. Стосовно ризику знищення, приховування або спотворення речей чи документів, які мають значення для встановлення обставин кримінального право рушення. Наркотичні засоби та майно, вилучене під час обшуку було визнано речовим доказом у кримінальному провадження та перебуває у відповідних органах, на які покладено обов`язок їх збереження, а отже ризик щодо їх знищення, переховування або спотворення є безпідставним та необґрунтованим. Стосовно ризику вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження вчинення. ОСОБА_7 є раніше несудимою особою та ніколи не притягувався до кримінальної відповідальності, що дає підстави вважати ризик вчинення іншого злочину не доведеним. Стосовно ризику незаконного впливу на свідків та інших підозрюваних у даному кримінальному провадженні. Оскільки під час досудового розслідування допит проводився лише осіб, які брали участь під час обшуку у якості понятих, їх покази є несуттєвими та не викриваючими обставин кримінального правопорушення, а підозра в рамках даного кримінального провадження була пред`явлена лише ОСОБА_7 . З огляду на вказане, ризик впливу на свідків є необґрунтованим. Таким чином, жодних ризиків передбачених ст. 177 КПК України слідчим та прокурором не доведено. Разом з тим, слід взяти до уваги, що ОСОБА_7 має на утриманні батьків літнього віку, які мають низку хронічних захворювань та цивільну дружину ОСОБА_8 . Крім того, ОСОБА_7 має ділові зв`язки, пов`язані із здійснення ним підприємницької діяльності із організацією відпочинку та розваг. Слід зазначити, що ОСОБА_7 має виявлену залежність та потяг до вживання психоактивних речовин, оскільки неодноразово звертався до лікаря з відповідними скаргами, а отже потребує належного медичного обстеження, постійного нагляду кваліфікованими лікарями та лікування, яке неможливо отримати в умовах тримання під вартою. Щодо неможливості досягнення мети у разі застосування більш м`якого виду запобіжного заходу, ніж тримання під вартою. При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, вказані в статті 178 КПК України. Крім цього, відповідно до прецедентної практики Європейського суду з прав людини, національні суди повинні з`ясувати, чи є тримання особи під вартою до судового розгляду справи єдиним запобіжним заходом, який забезпечив би належну процесуальну поведінку особи та виконання нею процесуальних обов`язків, а також чи є можливість обмежитися в даному випадку застосуванням менш суворого (альтернативного) запобіжного заходу. Відповідно до пункту 1 статті 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не може запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК України. Однак, попри вимоги законодавця щодо необхідності вищевказаного доведення, у клопотанні про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише формально перелічено можливі ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Вважає, що до обвинуваченого цілком можливим було застосувати домашній арешт, не порушуючи норми КПК України. Обрання тримання під вартою без визначення розміру застави в даному випадку є занадто суворим запобіжним заходом та таким, що розходиться з практикою ЄСПЛ. Таким чином, беручи до уваги те, що його підзахисний раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, на його утриманні перебуває дружина та літні батьки, матеріальна шкода не завдана, злочин не спрямований проти життя та здоров`я, пред`явлена підозра не обґрунтована та не підтверджена доказами, вважає тримання ОСОБА_7 під вартою незаконним, а жоден ризик, передбачений ст. 177 КПК України, не доведений. Просив відмовити у задоволенні клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою відносно ОСОБА_7 та застосувати інший запобіжний захід, не пов`язаний із тримання під вартою.
В судовому засіданні захисник обвинуваченого ОСОБА_3 адвокат ОСОБА_5 , думку якого підтримав обвинувачений ОСОБА_3 , підтримав свої заперечення та просив відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою, при цьому обравши останньому запобіжний захід, який не пов`язаний з триманням під вартою.
Як було встановлено в судовому засіданні 24 вересня 2021 року ухвалою Святошинського районного суду м. Києва відносно підозрюваного ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Підставою для застосування вказаного запобіжного заходу слугували досліджені документи, які були долучені слідчим до клопотання про обрання запобіжного заходу, та які в свою чергу підтверджували існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України. В подальшому строк дії запобіжного заходу відносно обвинуваченого продовжувався ухвалою слідчого судді Святошинського районного суду м. Києва від 18 листопада 2021 року, відповідно до якої було встановлено, що ризики, які передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України та зазначені слідчим у своєму клопотанні продовжують існувати.
В подальшому ухвалами Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 17 січня 2022 року, 10 березня 2022 року та 03 травня 2022 року було продовжено строк дії запобіжного заходу. Підчас постановлення ухвали суду суддею була перевірена наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та надана вмотивована оцінка їх наявності.
Слід окремо зазначити, що Дніпровським апеляційним судом неодноразово переглядались ухвали Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська щодо продовження строку дії запобіжного заходу обраного відносно обвинуваченого ОСОБА_9 за апеляційними скаргами сторони захисту. Під час перегляду вказаних ухвал суду судом апеляційної інстанції було зазначено про продовження існування, встановлених суддею Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України та надано їм відповідну правову оцінку.
Відповідно до пункту 9 листа Верховного Суду «Щодо окремих питань здійснення кримінального провадження в умовах воєнного стану» № 1/0/2-22 від 03 березня 2022 року, вирішуючи питання про продовження запобіжного заходу, суд може зважати на попередню оцінку окремих фактичних обставин, здійснену ним при вирішенні попередніх клопотань у цьому кримінальному провадженні на підставі відповідних матеріалів, і не здійснювати надмірного витребування матеріалів у сторін кримінального провадження.
Вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_3 , суд вважає можливим задовольнити клопотання прокурора, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 03 травня 2022 року було продовжено ОСОБА_3 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 01 липня 2022 року включно.
Відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Так, згідно зі ст. ст. 7, 8, 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.
Відповідно до ч. 2 ст. 177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.
При вирішенні клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд враховує вимоги ч. 2 ст. 177 КПК України, відповідно до якої підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснювати дії, передбачені п.п. 1, 3 ч.1 ст. 177 КПК України.
При цьому, суд не вдається до оцінки доведення або не доведення винуватості обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України на цій стадії процесу.
Оцінюючи ризик того, що обвинувачений може переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, суд також зазначає, що існує певна ймовірність того, що обвинувачений з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
На користь реального існування вказаного ризику слід віднести ті обставини, що обвинувачений ОСОБА_3 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 307 КК України, за яке законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 9 до 12 років з конфіскацією майна, що вже саме по собі може бути підставою та мотивом для обвинуваченого переховуватись від суду.
ОСОБА_3 постійного джерела доходу не має. Посилання захисника ОСОБА_5 на те, що у обвинуваченого є ділові зв`язки у зв`язку із здійсненням останнім підприємницької діяльності із організацією відпочинку та розваг, як на наявність джерела доходу, судом не може бути прийнято до уваги, оскільки до матеріалів кримінального провадження стороною захисту в попередніх судових засіданнях було надано лише виписку з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, яка не може свідчити на користь реального здійснення підприємницької діяльності та отримання обвинуваченим доходу. Крім того, підприємницька діяльність пов`язана з певним ризиком, а дохід з підприємницької діяльності не є постійним та стабільним.
Суд також критично ставиться до заперечень адвокати ОСОБА_5 , що на утриманні обвинуваченого знаходяться батьків літнього віку, які мають низку хронічних захворювань, оскільки останні є пенсіонерами та отримують пенсію, яка забезпечує їх життєдіяльність. Крім того, до моменту ув`язнення обвинувачений з ними сумісно не проживав та не був пов`язаний з ними спільним побутом.
Суд враховує те, що дружина обвинуваченого ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , 31 липня 2021 року перетнула державний кордон України та Російської Федерації, де перебуває по теперішній час.
24 лютого 2022 року у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України № 64/2022 введено воєнний стан що дає підстави вважати, що, в умовах, які існують в Україні, викликаних безпрецедентною військовою та нелюдською агресією російської федерації проти України, у ОСОБА_3 збільшуються можливості для ухилення від суду, адже у держави наразі з об`єктивних причин відсутні можливості належним чином виконувати органами влади своїх повноважень на певних територіях та якісно погіршує криміногенну обстановку, що в свою чергу погіршує можливість здійснення контролю за поведінкою обвинуваченого.
При цьому, відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану» воєнний стан це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень.
Характер та фактичні обставини інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення свідчать про підвищену суспільну небезпеку.
При цьому, судом розглянута можливість застосування не лише такого запобіжного заходу, як тримання під вартою, а і всіх інших, більш м`яких, визначених ст. 176 КПК України, проте, жоден із більш м`яких запобіжних заходів, в тому числі і такий, як домашній арешт, який просили обрати захисник та обвинувачений, не забезпечать на даний час належного виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків та не зможуть запобігти вказаним ризикам.
Крім того, перевіряючи наявність ризику впливу ОСОБА_3 на свідків та експерта у цьому ж кримінальному провадженні, суд враховує встановлену КПК процедуру отримання показань від осіб, які є свідками, у кримінальному провадженні, а саме спочатку на стадії досудового розслідування показання отримуються шляхом допиту слідчим чи прокурором, а після направлення обвинувального акта до суду на стадії судового розгляду усно шляхом допиту особи в судовому засіданні (частини 1, 2 ст. 23, ст. 224 КПК). Водночас, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманими у порядку, передбаченому ст. 225 КПК, тобто якщо свідки допитувалися на стадії досудового розслідування слідчим суддею.
Ризик впливу на свідків та експерта, існує не лише під час зібрання доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання показань від свідків та експерта та дослідження їх судом.
Оскільки судовий розгляд по справі не закінчено, згідно встановленого порядку дослідження доказів свідки та експерт ще не допитані судом, існує ймовірний ризик того, що внаслідок впливу обвинуваченого ОСОБА_3 на свідків та експерта, вони можуть надавати неправдиві свідчення або ж відмовитись від їх наданя, а тому існує ризик, передбачений п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України.
Слід окремо зазначити, що для здійснення тиску на свідків та експерта дстаньо того, що особа, якій загрожує покарання у виді позбавлення волі на строк до дванадцяти років з конфіскацією майна, може вчинити дії, покликані на примушення свідків та експерта до надання неправдивих показань або ж відмову від їх надання.
Щодо існування ризику, передбаченого п. 4 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме у створенні обвинуваченим штучних доказів та підбурення осіб, які не були свідками кримінального правопорушення, до дачі завідомо неправдивих свідчень на підтвердження висунутих ним у подальшому захисних версій, суд повторно зазначає, що даний ризик прокурором не доведений і є лише припущенням прокурора.
Щодо ризику, передбаченого п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення чи можливість продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується, суд повторно зазначає, що вказаний ризик не може бути врахований судом, оскільки згідно наданими прокурором відомостями про особу обвинуваченого такий ризик нічим не підтверджується. Не підтверджено документами, довідками про те, що обвинувачений вже притягувався до кримінальної відповідальності, був засудженим, має не зняту чи непогашену судимість, схильний до протиправної поведінки, притягувався до адміністративної відповідальності, також не було надано й інформації щодо зловживання обвинуваченим наркотичними засобами, або ж алкоголем.
Суд вважає, що обраний та продовжений відносно обвинуваченого запобіжний захід у виді тримання під вартою з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
При цьому застосований до обвинуваченого запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості інкримінованого діяння, а встановлені ризики є дійсними та триваючими, а тому на даний час виключається можливість зміни міри запобіжного заходу на більш м`який.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого суд на даному етапі не встановив.
За таких обставин суд приходить до висновку, що підстави для продовження запобіжного заходу відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не відпали, альтернативні запобіжні заходи не в змозі гарантувати його належну поведінку, а тому дію обраного запобіжного заходу слід продовжити на 60 днів.
Слід повторно зазначити, що судом не береться до уваги раніше надана адвокатом ОСОБА_5 копія договору оренди квартири АДРЕСА_1 , оскільки у вказаному договорі відсутній підпис обвинуваченого ОСОБА_3 , який безпосередньо зазначений у ньому орендарем, також в ньому відсутня дата його укладення, таким чином наданий договір не може бути належним доказом наявності постійного місця проживання обвинуваченого. Окрім цього, в попередніх судових засіданнях, як зазначав сам обвинувачений ОСОБА_3 він має постійне місце проживання в м. Дніпро, також в матеріалах кримінального провадження наявна копія письмової заяви громадянина ОСОБА_10 , відповідно до якої він не заперечує щодо можливості проживання обвинуваченого за адресою АДРЕСА_2 . Таким чином суд розцінює такі дії обвинуваченого та його захисника, як намагання ввести суд в оману.
Як раніше вже було зазначено судом, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України Указом Президента України, затвердженим Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» № 2102-ІХ від 24 лютого 2022 року, введено воєнний стан та запроваджено заходи правового режиму воєнного стану.
Тому, беручи до уваги доведеність обґрунтованості підозри, ризиків, передбачених частиною 1 статті 177 КПК України, а також серйозність обвинувачення та тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому у разі визнання винним у вчиненні злочину, суд не знаходить підстав для зміни запобіжного заходу відносно обвинуваченого з тримання під вартою на інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою, тому у задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою слід відмовити.
ОСОБА_3 належить продовжити, згідно ст. 197 КПК України, строком на 60 днів, без визначення розміру застави.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 110,176-179, 183, 193, 194, 197, 331, 369, 371, 372, 376 КПК України, суд,-
П О С Т А Н О В И В:

Клопотання прокурора про продовження обвинуваченому ОСОБА_3 строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою - задовольнити.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком до 27 серпня 2022 включно, без визначення розміру застави.
В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_5 та обвинуваченого ОСОБА_3 про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на інший запобіжний захід не пов`язаний з триманням під вартою відмовити.
Копію ухвали направити до Державної установи «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)», для виконання.
Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Суддя ОСОБА_1