ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 314/5264/21 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/930/22 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ст. 82 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 травня 2022 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 (в режимі відеоконференції).

засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції),

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду провадження за апеляційною скаргою прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 на ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2022 року, якою засудженому

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Краматорська Донецької області, громадянину України, маючому середню спеціальну освіту, не одруженому, не працюючому, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 ,

який відбуває покарання у Державній установі «Вільнянська виправна колонія № 20» за вироком Краматорського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у вигляді 5 років позбавлення волі,

початок строку: 16 квітня 2019 року,

кінець строку: 16 квітня 2024 року,

замінено невідбуту частину покарання у вигляді 2 років 2 місяців позбавлення волі на більш м`яке покарання у вигляді обмеження волі на той самий строк, -

В С Т А Н О В И Л А:

Як вбачається з матеріалів провадження, 24 листопада 2021 року до Вільнянського районного суду Запорізької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

Своє рішення про необхідність задоволення вказаного клопотання суд першої інстанції мотивував тим, що засуджений ОСОБА_7 за період відбування покарання має 2 погашених стягнення, 7 разів заохочувався правами начальника установи, працевлаштований на виробництві установи в цеху № 3, залучається до робіт з благоустрою території установи, підтримує зв`язки з рідними.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до висновку, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, а тому заслуговує на заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

В апеляційній скарзі прокурор вважає ухвалу суду необґрунтованою та незаконною та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що висновок про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому за весь період відбування покарання, а не за час, що безпосередньо передує настанню передбаченої ст. 82 КК України пільги.

Також зазначає, що відбуваючи покарання засуджений ОСОБА_7 отримав 2 стягнення та лише 7 заохочень.

Вважає, що враховуючи кількість заохочень та стягнень, їх періодичність, вказане свідчить про нестабільну поведінку засудженого і не може свідчити про його безумовну зразкову по віденку та те, що останній довів своє виправлення.

Крім того, з характеризуючих матеріалів убачається, що засуджений ОСОБА_7 не приймає участь у суспільно-корисній праці та роботах з благоустрою, не завжди дотримується правомірних та ввічливих відносин з персоналом установи, не приймає участь в організації виховних заходів, не приймає участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу тощо.

Звертає увагу, що 5 листопада 2021 року комісією установи вже було відмовлено у застосуванні до ОСОБА_7 пільги, передбаченої ст. 82 КК України

Виходи на роботу засудженого ОСОБА_7 нестабільні, і таке ставлення до праці та раніше згадані заохочення не можуть самі по собі свідчити, що особа стала на шлях виправлення, а тим більше, що довела своє виправлення, оскільки повинна бути врахована постійна лінія поведінки та спосіб життя засудженого, а не лише період, що безпосередньо передує застосуванню пільги.

Вважає, що сам по собі факт відбуття певного строку покарання, не є виключною підставою для застосування ст. 82 КК України, а працевлаштування та отримання заохочень безпосередньо перед застосуванням ст. 82 КК України не можуть свідчити про правомірну поведінку засудженого, суперечить принципам виконання та відбування покарання, і за таких обставин взагалі втрачається будь-який сенс дотримуватись засудженими вимог встановленого режиму та отримувати заохочення, дотримуватися вимог режиму. Прийняття рішення про умовно-дострокове звільнення за таких обставин однозначно вплине на поведінку і інших засуджених та призведе до виникнення негативної закономірності серед них.

За таких обставин, враховуючи поведінку засудженого ОСОБА_7 протягом всього часу відбування покарання, неможливо прийти до висновку про те, що засуджений довів своє виправлення, оскільки його характеристики та матеріали особової справи не відображають процесу виправлення.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, засудженого, який не заперечував проти задоволення апеляційної скарги, та пояснив, що на даний час розраховує не на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, а на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги і провівши судові дебати, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора є обґрунтованою та підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_7 відбуває покарання в Державній установі «Вільнянська виправна колонія № 20» за вироком Краматорського міського суду Донецької області від 27 серпня 2019 року, яким він визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України, і засуджений на підставі ч. 1 ст. 70 КК України до остаточного покарання у вигляді 5 років позбавлення волі (а.с. 13-15).

Відповідно до положень ст. 82 КК України особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

Зі змісту вказаних положень кримінального закону випливає, що заміна невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням можлива при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов.

При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а перебування засудженого на шляху до виправлення.

Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким повинна сприяти досягненню мети, передбаченої ст. 50 КК України виправленню засудженого і запобіганню вчиненню нових злочинів.

Згідно з роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 квітня 2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну не відбутої частини покарання більш м`яким», рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого та доведеності того, що засуджений став на шлях виправлення. При цьому, суд має ретельно з`ясувати ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засуджених виправної установи, а також його наміри щодо залучення до суспільно корисної праці.

Висновок суду про те, що засуджений став на шлях виправлення, повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку в цілому та відношенню до праці за весь період знаходження у виправних установах, а не за час, що безпосередньо передує розгляду подання.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 в місцях позбавлення волі знаходиться з 18 квітня 2019 року, за цей час порушував вимоги режиму відбування покарання, отримав 2 стягнення та 7 заохочень.

При апеляційному розгляді встановлено, що під час відбування покарання в місцях позбавлення волі, засуджений ОСОБА_7 характеризується наступним чином.

Так, згідно наявної в матеріалах провадження характеристики від 21 січня 2022 року, засуджений ОСОБА_7 на виробництві установи працевлаштований в цеху № 3. У взаємовідносинах з іншими засудженими неконфліктний. Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними належного догляду, використання їх тільки за призначенням. Випадків порушення вимог пожежної безпеки не допускав. Не приймає участь у суспільно корисній праці та роботах з благоустрою. Не завжди дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом установи. Не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться у відділенні. Не приймає участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу на засуджених. Не підвищує свій загальноосвітній рівень. Не приймає участі в роботі самодіяльних організацій відділення СПС. Не підтримує соціальні зв`язки (а.с. 7-8).

Разом з тим, як вбачається з цієї ж характеристики, засудженому ОСОБА_7 30 грудня 2020 року комісією установи було відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 101 КВК України; 5 листопада 2021 року відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 КК України.

Крім того, згідно довідки начальника відділення СПС від 21 січня 2022 року, на ОСОБА_7 під час відбування покарання було накладено 2 стягнення у вигляді 1 догани та 1 поміщення до ДІЗО на 3 доби, а також 7 заохочень, які він отримав протягом 2020-2022 років (а.с. 9-10).

Відсутність будь-яких заохочень за перший майже 1 рік перебування у місцях позбавлення волі з 18 квітня 2019 року по 6 квітня 2020 року, наявність лише 7 заохочень за весь період відбування покарання, які фактично були отримані протягом останніх двох років відбуття покарання, а також вказані вище стягнення, які хоча на час звернення з цим поданням до суду були погашені, але факт їх накладення свідчить про відсутність стабільно позитивної сумлінної поведінки засудженого протягом всього часу відбування покарання.

Колегія суддів зазначає, що під сумлінним ставленням до праці засудженого слід розуміти участь у суспільно-корисній роботі, добросовісне виконання трудових обов`язків, використання форм і методів отримання доходів, які допустимі з точки зору не лише індивідуальних, а й суспільних інтересів (сплата податків, обов`язкових платежів, тощо), підвищення кількісних і якісних показників у роботі, бережливе ставлення до обладнання та інструментів, додержання правил охорони праці та техніки безпеки.

Так, з довідки про працевлаштування вбачається, що ОСОБА_7 за період 1 листопада 2020 року по 1 січня 2022 року не працював протягом цілих 7 місяців, що не може свідчити про його сумлінне ставлення до праці (а.с. 11).

Крім того, з довідки начальника відділення СПС від 21 січня 2022 року вбачається, що ОСОБА_7 не залучався до робіт з благоустрою колонії та до поліпшення житлово-побутових умов засуджених, при проведенні поточних косметичних ремонтів у відділенні СПС № 2 не виконував роботу по білуванню та фарбуванню приміщень (а.с. 12).

Враховуючи поведінку засудженого за весь період відбування покарання, колегія суддів погоджується з доводами прокурора про те, що засуджений ОСОБА_7 не проявив себе як такий, що став на шлях виправлення, а тому застосування до нього заохочувальної норми, передбаченою ст. 82 КК України, є передчасним.

Даний висновок суду ґрунтується на досліджених в процесі судового розгляду матеріалах особової справи засудженого.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції невірно встановив фактичні обставини по справі і прийшов до помилкового висновку, що засуджений ОСОБА_7 став на шлях виправлення, тому судова колегія приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а ухвала скасуванню із постановленням нової ухвали апеляційного суду, якою у задоволенні клопотання слід відмовити.

На підставі зазначеного, керуючись ст. 82 КК України, ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора Запорізької окружної прокуратури Запорізької області ОСОБА_8 задовольнити.

Ухвалу Вільнянського районного суду Запорізької області від 23 лютого 2022 року, якою засудженому ОСОБА_7 замінено невідбуту частину покарання у вигляді 2 років 2 місяців позбавлення волі на більш м`яке покарання у вигляді обмеження волі на той самий строк, скасувати.

У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну йому невідбутої частини покарання більш м`яким, відмовити.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 314/5264/21