ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/169/22 Справа № 711/1958/21 Категорія: ч. 1 ст. 286 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурораОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0003820 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 грудня 2021 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Боярка, Лисянського р-ну, Черкаської обл., тимчасово непрацюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді одного року обмеження волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання у виді позбавлення волі з визначенням іспитового строку 1 рік з покладанням на нього обов`язків, передбачених ч.1 ст. 76 КК України.

Згідно з положеннями п.п.1,2 ч.1 ст.76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь:

- Черкаської міської ради витрати на лікування ОСОБА_10 у КНП «Третя Черкаська міська лікарня швидкої медичної допомоги» Черкаської міської ради на загальну суму 2832 грн. 44 коп.;

- ОСОБА_10 30000 грн. відшкодування моральної шкоди;

- держави процесуальні витрати за проведення експертизи у розмірі 2745,76 гривень.

Цивільний позов ОСОБА_10 до «Страхової компанії «Євроінс Україна» про стягнення коштів залишено без розгляду.

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України,

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку Придніпровського районного суду м.Черкаси від 24.12.2021 ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 04 листопада 2020 року близько 08 години 30 хвилин, керуючи автомобілем BA3-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , та, рухаючись в місті Черкаси по вулиці В`ячеслава Чорновола зі сторони вулиці Благовісна в напрямку бульвару Шевченка на перехресті з вулицею Гоголя, поблизу будинку №424, що по вулиці Гоголя, проявив неуважність та порушив вимоги:

-п. 2.3.6) Правил дорожнього руху України, відповідно до якого для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі;

-п. 18.4 Правил дорожнього руху України, згідно якого - якщо перед нерегульованим пішохідним переходом зменшує швидкість чи зупинився транспортний засіб, водії інших транспортних засобів, що рухаються по сусідніх смугах, повинні зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися і можуть продовжити (відновити) рух лише переконавшись, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.

Під час руху він, керуючи автомобілем BA3-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись в місті Черкаси по вулиці В`ячеслава Чорновола зі сторони вулиці Благовісна в напрямку бульвару Шевченка в правій смузі для руху, грубо порушуючи вказані правила безпеки дорожнього руху, будучи заздалегідь об`єктивно проінформованим про наближення до нерегульованого пішохідного переходу, що розташований по вулиці В`ячеслава Чорновола на перехресті з вулицею Гоголя, поблизу будинку №424, позначений дорожньою розміткою 1.14.1 «Зебра» Правил дорожнього руху України, проявив неуважність, не стежив за дорожньою обстановкою та відповідно не реагував на її зміну, а тому в момент, коли перед вказаним пішохідним переходом розпочав зменшувати свою швидкість та потім зупинився невстановлений в ході досудового розслідування автомобіль, що рухався у попутному напрямку в лівій смузі для руху, вчасно не застосував заходів для зменшення швидкості руху свого транспортного засобу та не зупинився, не переконавшись в тому, що на пішохідному переході немає пішоходів, для яких може бути створена перешкода чи небезпека, продовжив рух прямо та скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка перетинала проїзну частину вулиці В`ячеслава Чорновола по вказаному вище нерегульованому пішохідному переходу, зліва направо відносно напрямку руху автомобіля.

У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_10 , відповідно до висновку судово-медичної експертизи №02-01/1111 від 11.12.2020, отримала тілесні ушкодження: травма правого колінного суглобу з переломом зовнішнього виростку великогомілкової кістки, розривами зв`язок та меніску суглобу, і крововиливом в порожнину суглобу (гемартроз), що до висновку експертизи відносяться до категорії тілесних ушкоджень середньої тяжкості, що спричинили тривалий розлад здоров`я; крововилив (гематома) м`яких тканин правого стегна та сідниці, що згідно експертизи відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень.

Спричинення потерпілій тілесних ушкоджень середньої тяжкості знаходиться в причинному зв`язку, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи № СТ/18Е-21 від 17.03.2021, з порушенням водієм автомобіля BA3-21093, реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 вимог п. 18.4. Правил дорожнього руху України.

В апеляційній скарзі прокурор, не заперечуючи доведеності вини обвинуваченого, просив вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначеного покарання через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого в наслідок м`якості, та ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_7 визнати винним та засудити за ч.1 ст. 286 КК України до 1 року обмеження волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого ОСОБА_7 від відбуття призначеного йому основного покарання у виді 1 року обмеження волі з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, та покласти обов`язки, передбачені п.1,2 ч.1 ст. 76 КК України. В решті - вирок залишити без змін.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на те, що санкція ч.1 ст. 286 КК України передбачає обов`язкове покарання у виді позбавленням права керувати транспортними засобами, та не містить альтернативи. Однак, згідно мотивувальної частини вироку, місцевий суд не знайшов підстав для застосування ст. 69 КК України під час призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , але призначив покарання без позбавлення права керувати транспортними засобами, що призвело до неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, і невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення, та особі обвинуваченого в наслідок м`якості.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_8 подав заперечення на апеляційну скаргу, в якому вказував на її необґрунтованість, а тому просив залишити її без задоволення, а вирок місцевого суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора ОСОБА_6 , представника потерпілої ОСОБА_9 , які підтримали подану апеляційну скаргу та просили її задовольнити, думку обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та просили залишити її без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає до часткового задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 розглянуто в порядку ч. 3 ст.349 КПК України, та судом визнано недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Доведеність вини, кваліфікація дій обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, призначення основного покарання у виді одного року обмеження волі із звільненням від відбування основного покарання на підставі ст.75 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

В силу вимог ст. 50 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопопрушень.

На переконання колегії суддів апеляційного суду, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання за ч.1 ст.286, ст.ст.75,76 КК України у вигляді обмеження волі врахував фактичні обставини справи та дані які, характеризують особу обвинуваченого.

Що стосується апеляційних доводів прокурора щодо непризначення судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_7 за ч.1 ст.286 КК України додаткового покарання, з чим не погоджується прокурор в апеляційній скарзі, слід зазначити наступне.

Відповідно до п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.10.2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального процесуального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

Відповідно до п. 20, п. 21 постанови Пленум Верховного суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного. У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Вимогами ч.1 ст.69 КК України передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього кодексу за це кримінальне правопорушення.

Відповідно до п.8 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року призначення основного покарання, нижчого від найнижчого межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного. У кожному такому випадку суд зобов`язаний у мотивувальній частині вироку зазначити, які саме обставини справи або дані про особу підсудного він визнає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину і впливають на пом`якшення покарання. При цьому необхідно врахувати не тільки мету й мотиви якими керувалась особа при вчиненні злочину, а й її роль серед співучасників, поведінку під час та після вчинення злочинних дій.

При призначенні додаткового покарання ОСОБА_7 колегія суддів враховує, що останній раніше не судимий, вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується за місцем проживання, свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю, щиро розкаявся, частково відшкодував потерпілій завдану шкоду, що є обставинами, які пом`якшують покарання, обставини, які обтяжують покарання не встановлено, також колегія суддів враховує, що в Україні введено військовий стан і пересування без автомобіля наразі ускладнено, а обвинувачений використовує автомобіль для того, щоб добратися до місця роботи йому та членам сім`ї, а тому, враховуючи вищезазначені обставини в сукупності, колегія суддів, вважає, що останньому слід призначити додаткове покарання за ч.1 ст.286 КК України із застосуванням ст.69 КК України без позбавлення права керування транспортними засобами.

Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.

Свідченням справедливого судочинства, на думку Європейського суду, є дотримання національними судами вимоги щодо вмотивованості судових рішень. Ця вимога стосується рівною мірою усіх видів українського судочинства, в тому числі і кримінального процесу.

За змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Кузнєцов та інші проти Російської Федерації» зазначено, що одним із завдань вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті, вмотивоване рішення дає можливість стороні апелювати проти нього, нарівні з можливістю перегляду рішення судом апеляційної інстанції. Така позиція є усталеною практикою Європейського суду з прав людини (справи «Серявін та інші проти України», «Проніна проти України») і з неї випливає, що ігнорування судом доречних аргументів сторони є порушенням ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У своїх рішеннях Європейський суд з прав людини зазначає, що хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року).

Також, за змістом рішення Європейського суду з прав людини у справі «Хаджинастасиу проти Греції», національні суди повинні зазначати з достатньою ясністю підстави, на яких ґрунтується їхнє рішення, що, серед іншого, дає стороні можливість ефективно скористатися наявним у неї правом на апеляцію.

Отже, ще одне прийняття обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), № 49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).

З викладеного вбачається, що саме лише посилання в апеляційній скарзі прокурора на норму права, в даному випадку, обов`язкового призначення судом додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, не може вважатися належною мотивацією для суду. Оскільки, завданням вмотивованого рішення є продемонструвати сторонам, що вони були почуті; вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд судом вищої інстанції; ігнорування судом доречних аргументів сторони є грубим порушенням статті 6 Конвенції та сталої судової практики як Верховного суду України так і ЄСПЛ, у зв`язку з чим, вмотивованим і обґрунтованим судовим рішенням можливо назвати лише те, в якому правовий висновок суду ґрунтується на аналізі взаємозв`язку між наведеною правовою нормою та належними доказами наданими сторонами у справі.

З огляду на викладене апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок суду першої інстанції підлягає зміні.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Застосувати ст. 69 КК України до додаткового покарання та вважати ОСОБА_7 засудженим за ч. 1 ст. 286 КК України до одного року обмеження волі, з застосуванням ст. 69 КК України, без позбавлення права керувати транспортними засобами.

В решті вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 24 грудня 2021 року щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України.

Головуючий

Судді