Справа № 203/736/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 лютого 2022 рокуКіровський районний суд м.Дніпропетровська у складі:

слідчого судді - ОСОБА_1
при секретарі - ОСОБА_2
за участю скаржника - ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Дніпро скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі), Територіального управління ДБР, розташованого у м.Полтаві, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань,-

ВСТАНОВИВ:

До Кіровського районного суду м.Дніпропетровська надійшла вищезазначена скарга ОСОБА_3 , в якій останній посилався на те, що 01.02.2022 року він звернувся до ТУ ДБР, розташованому у м.Полтаві із заявою про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.371 КК України, суддею Ленінського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_4 під час судового розгляду справи №205/4091/16-к у кримінальному провадженні №0001160, а саме: завідомо незаконного тримання під вартою. В заяві були викладені обставини вчинення кримінального правопорушення, надані докази копію технічного запису судових засідань, письмові документи. Згідно повідомлення Укрпошти його заява була отримана ТУ ДБР, розташованому у м.Полтаві 03.02.2022 року. Проте, до теперішнього часу витягу з ЄРДР або відповіді від ТУ ДБР, він не отримав. Посилаючись на вказані обставини, скаржник просив поновити строк на подання скарги та зобов`язати уповноважену особу ТУ ДБР, розташованому у м.Полтаві внести відомості за його заявою від 01.02.2022 року про вчинення суддею Ленінського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ст.371 КК України.
В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав подану скаргу та посилаючись на викладені в ній підстави, просив задовольнити останню.
Уповноважена особа Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі), ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, до суду не з`явилась, що відповідно до положень ч.3 ст.306 КПК України не перешкоджає розгляду скарги.
Заслухавши скаржника та дослідивши матеріали справи, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Слідчий суддя враховує, що заява про вчинення кримінального правопорушення була подана заявником засобами поштового зв`язку 01.02.2022 року, а отримана ТУ ДБР 04.02.2022 року. Скарга на бездіяльність щодо невнесення відомостей за заявою до ЄРДР подана ОСОБА_3 до суду 11.02.2022 року, тобто в межах встановленого ч.1 ст.304 КПК України десятиденного строку. Таким чином, підстави для вирішення питання про поновлення строку на оскарження, як про це просив скаржник, відсутні, оскільки відповідний процесуальний строк останнім фактично пропущено не було.
Перевіряючи доводи по суті скарги, слідчий суддя враховує наступне.
Під час розгляду скарги встановлено, що 01.02.2022 року ОСОБА_3 до ТУ ДБР, розташованому у м.Полтаві, було подано заяву в порядку ст.214 КПК України, в якій поставлено питання щодо внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.371 КК України суддею Ленінського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_4 .
Вказана заява була отримана ТУ ДБР, розташованому у м.Полтаві, 04.02.2022 року, однак до теперішнього часу відповідні відомості за заявою ОСОБА_3 до ЄРДР внесено не було.

Згідно п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Відповідно до ч.ч.1,2 ст.214 КПК України слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування, а дізнавач - керівником органу дізнання, а в разі відсутності підрозділу дізнання - керівником органу досудового розслідування.
Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Частиною 5 ст.214 КПК України передбачено, що до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про: 1) дату надходження заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 2) прізвище, ім`я, по батькові (найменування) потерпілого або заявника; 3) інше джерело, з якого виявлені обставини, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; 4) короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела; 5) попередня правова кваліфікація кримінального правопорушення з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; 6) прізвище, ім`я, по батькові та посада службової особи, яка внесла відомості до реєстру, а також слідчого, прокурора, який вніс відомості до реєстру та/або розпочав досудове розслідування; 7) інші обставини, передбачені положенням про Єдиний реєстр досудових розслідувань.
Положення ст.214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.
Відповідно до п.2 Розділу ІІ Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення, затвердженого наказом Генерального прокурора №298 від 30.06.2020 року, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам п.4 ч.5 ст.214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення.

Аналіз вищезазначених положень законодавства дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення.
Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про злочин є об`єктивні дані, які дійсно свідчать про наявність ознак злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Крім того, згідно зі ст.129 Конституції України суддя при здійсненні правосуддя, є незалежним та керується принципом верховенства права. Відповідно до ст.126 Конституції України забороняється вплив на суддю у будь-який спосіб.
Відповідно до ч.1 ст.13 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» судове рішення, яким закінчується розгляд справи в суді ухвалюється іменем України.
Як роз`яснено в п.10 Постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13.06.2007 року «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Згідно з ч.ч.1,6 ст.48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.
Також, існує процедура притягнення до дисциплінарної відповідальності судді. За ст.106 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» підставами для дисциплінарної відповідальності судді зокрема є незаконна відмова в доступі до правосуддя (у тому числі незаконна відмова в розгляді по суті позовної заяви, апеляційної, касаційної скарги тощо) або інше істотне порушення норм процесуального права під час здійснення правосуддя, що унеможливило реалізацію учасниками судового процесу наданих їм процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків або призвело до порушення правил щодо юрисдикції або складу суду, порушення засад рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом, змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості та інш.
Відповідно до п.п.66,68,69 Рекомендації CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки від 17.11.2010 року, тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості. Тлумачення закону, оцінювання фактів або доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для кримінальної відповідальності, крім випадків злочинного наміру. Дисциплінарне провадження може бути ініційоване, якщо суддя не виконав свої обов`язки ефективно та належним чином. Такі провадження повинен проводити незалежний орган влади або суд із наданням гарантій справедливого судового розгляду і права на оскарження рішення та покарання. Дисциплінарні санкції мають бути пропорційними.
Консультативна рада європейських суддів в п.57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
У Висновку №3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Кримінальне переслідування судді у згаданому контексті є способом незаконного впливу на суд. Такі дії слід розцінювати як спроби втручання у правосуддя, тиску на суд і суддів, намагання протиправно використовувати суди для відстоювання інтересів певних груп чи осіб не процесуальним шляхом, поза межами процедури оскарження судових рішень, що є прямим порушенням вимог закону щодо незалежності судів та суддів. Така ситуація є загрозою для засад демократичного устрою, забезпечення прав та свобод людини і громадянина через можливе зниження їх рівня захисту судом, адже ухвалення позитивного рішення може бути тільки на користь однієї сторони судового процесу, а інша - завжди буде незадоволена результатом розгляду справи. Саме тому початок досудового розслідування щодо судді у разі незгоди з його рішенням є тиском на суд, і не є виправданим та ефективним для встановлення справедливості у конкретній справі.

Із заяви ОСОБА_3 від 01.02.2022 року вбачається, що в останній ставилось питання про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ст.371 КК України суддею Ленінського районного суду м.Дніпропетровська ОСОБА_4 під час судового розгляду справи №205/4091/16-к у кримінальному провадженні №0001160, що розглядалось колегією суддів Ленінського районного суду м.Дніпропетровська під головуванням судді ОСОБА_4 .
Згідно викладених у цій заяві обставин, ОСОБА_3 посилався на порушення під час розгляду справи його прав, як підозрюваного на захист, за фактом чого було відкрито кримінальне провадження №0000221, за ст.374 КК України. Після чого, суддею ОСОБА_4 було ініційовано та ухвалено незаконне рішення про завідомо незаконне тримання під вартою, яке приймалось неодноразово.
Таким чином, в поданій заяві в порядку ст.214 КПК України ОСОБА_3 фактично посилався на незаконність процесуальних рішень суду під час розгляду справи за його обвинуваченням, щодо обрання/продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Проте, виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Будь-яких доказів щодо оскарження процесуальних рішень суду у передбаченому законом порядку, встановлення факту порушень та скасування відповідних рішень судами апеляційної чи касаційної інстанції заявником наведено не було.
Таким чином, оскільки викладені в заяві ОСОБА_3 від 01.02.2022 року відомості фактично зводились до незгоди заявника із прийнятими колегією суддів процесуальними рішеннями, які приймались в передбаченому КПК України порядку, набрали законної сили та перевірка законності та обґрунтованості яких може здійснюватись судами апеляційної та касаційної інстанції.
Крім незгоди з прийнятими рішеннями та власного тлумачення норм КПК України, будь-яких інших доводів та відповідних доказів, які б об`єктивно свідчили про вчинення дій, що утворюють склад кримінального правопорушення, передбаченого ст.371 КК України, ОСОБА_3 не наведено.
В зв`язку з цим, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність підстав для внесення відповідних відомостей за заявою ОСОБА_3 від 01.02.2022 року в порядку ст.214 КПК України до ЄРДР та про необхідність в задоволенні скарги останнього.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.26,60,107,214,303,307,369-372 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність уповноваженої особи Третього слідчого відділу (з дислокацією у м.Дніпрі), Територіального управління ДБР, розташованого у м.Полтаві, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відмовити.
Ухвала може бути оскаржена шляхом подачі апеляційної скарги до суду апеляційної інстанції через Кіровський районний суд м.Дніпропетровська протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1