Справа № 340/190/17
Провадження № 11-кп/4808/143/22
Категорія ст. 197 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.01.2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , в кримінальному провадженні №0000014 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152 КК України, -
за участю: прокурора ОСОБА_8
обвинуваченого ОСОБА_7
захисника ОСОБА_6 , ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду першої інстанції, постановити нове рішення, яким обрати щодо ОСОБА_7 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю й визначенням розміру застави. Вказує на неодноразове, протягом 2020-2021 років, продовження тримання під вартою ОСОБА_7 без надання стороною обвинувачення жодних нових доказів щодо наявності ризиків. Апелянт звертає увагу на те, що суд першої інстанції лише констатують наявність ризиків, проте жодними доказами не обґрунтовує можливості реального їх настання. Наголошує на тому, що судом першої інстанції вже дослідженні всі усні та письмові докази, окрім речових доказів. Вказує, що знаряддя злочину так й не встановлено, слідчий описує обставини вбивства на власний розсуд, не володіючи жодним доказом щодо розвитку події, проте ОСОБА_7 заперечує свою причетність. Апелянт посилається на недопустимість доказі, що були отримані за відсутності захисника. Апелянт також висловив свою незгоду й щодо проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , оскільки у судовому засіданні останній повідомляв, що обставини вчинення злочину йому стали відомі зі слів працівників поліції. В апеляційній скарзі апелянт ставить під сумнів винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому злочинів. На переконання сторони захисту, запобіжний захід належить змінити, з урахуванням загального строку тримання ОСОБА_7 під вартою, що на час розгляду справи в суді першої інстанції становить 5 років, в той час як така тривалість розгляду є неприпустима згідно приписів ст. 28 КПК України, ст. 5 Конвенції. Апелянт наголошує на тому, що поведінка ОСОБА_7 з часу затримання і впродовж всього строку перебування під вартою є послідовною, стабільною, й жодних проявив впливу на свідків, приховування доказів, висловлювань про уникнення від правосуддя, не встановлено. Наголошує на сумнівності наявних доказів, оскільки досудове розслідування проводилось з істотними порушеннями норм закону, чим спростовується причетність ОСОБА_7 до інкримінованих йому діянь. Апелянт стверджує, що суд з упередженістю оцінює докази. Звертає увагу на те, що впродовж всього строку судового розгляду, судом було допитано потерпілу та одного свідка, в той час як на протязі інших судових засідань вирішувалось питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченого, при чому без обрання альтернативних запобіжних заходів у виді застави. Вважає, що незважаючи на те, що справа не є складеною чи багатоепізодною, судовий розгляд невиправдано затягується не з вини обвинуваченого. Наголошує, що у разі засудження чи виправдання ОСОБА_7 , суд першої інстанції змушений буде зараховувати строк попереднього ув`язнення до покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України. Апелянт вказує, що строк тримання ОСОБА_7 під вартою, що становить 10 років, перевищує нижню межу покарання за злочин, інкримінований обвинуваченому, а саме санкція статті ч. 2 ст. 115 КК України. Апелянт посилається на те, що ОСОБА_7 є психічною здоровою особою, а тому не являє собою підвищеної суспільної небезпеки, проживав з матір`ю, яка є інвалідом 3 грипи, на даний час виховує неповнолітню дитину й потребує допомоги в побуті.

Ухвалою суду першої інстанції від 31.01.2022 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, з тих підстав, щоостанній обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за які визначено покарання лише у вигляді позбавлення волі, й з урахуванням особи обвинуваченого, характеру висунутого обвинувачення, тяжкості покарання, що загрожує йому, колегія суддів першої інстанції дійшла висновку про те, що залишаються реальними ризики можливого ухилення його від кримінальної відповідальності, вчинення нових злочинів та здійснення тиску на свідків і потерпілих при звільненні з-під варти.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений та його захисники підтримали вимоги апеляційної скарги, наголошували на порушенні розумних строків як розгляду справи, так й тримання обвинуваченого під вартою;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як вбачається з наданих суду апеляційної інстанції матеріалів, питання про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою вирішувалось на етапі судового розгляду, де вирішальним є дослідження питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в межах апеляційних вимог, колегія суддів вважає, що колегія суддів суду першої інстанції прийняла рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та навів мотиви прийнятого рішення, зазначивши, що запобігти встановленим ризикам можливо лише шляхом продовження обраного стосовно обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою і, що інший (менш суворий) запобіжний захід, не може запобігти ризикам, передбаченим п. 1, п. 3, п. 5 ст. 177 КПК України та забезпечити виконання останнім процесуальних обов`язків у даному кримінальному провадженні.

Перевіряючи доводи апелянта на предмет відсутності достатніх підстав вважати, що заявлені стороною обвинувачення ризики такі як переховування від суду, незаконний вплив на свідків та вчинення іншого кримінального правопорушення, не зменшилися та продовжують існувати, колегія суддів доходить наступного висновку.

При оцінці можливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу з метою запобігання встановленим ризикам, враховуючи, що така оцінка стосується перспективних фактів, суд використовує стандарт доказування «обґрунтованої ймовірності», за яким слід вважати, що інші більш м`які запобіжні заходи ніж тримання під вартою не зможуть запобігти встановленим ризикам за умови встановлення обґрунтованої ймовірності цього.
При цьому Кримінальний процесуальний кодекс України не вимагає доказів того, що обвинувачений при застосуванні до нього більш м`якого запобіжного заходу обов`язково (поза всяким сумнівом) порушить покладені на нього процесуальні обов`язки чи здійснить одну із спроб, що передбачена ст. 177 КПК, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість допустити це в конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких кримінальних правопорушеннях, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152 КК України, санкція одного з яких, передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі, що загрожує обвинуваченому у разі визнання його винуватим.
Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» зазначив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Колегія суддів погоджується, що тяжкість можливого покарання може спонукати обвинуваченого переховуватися від суду, що узгоджується з практикою Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ), зокрема у рішенні по справі «Летельє проти Франції», де Європейський суд з прав людини визначив, що тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу. Разом з тим, тяжкість можливого покарання не є єдиною підставою для висновку про продовження існування у даному провадженні ризику переховування обвинуваченого від суду.
На думку колегії суддів, приймаючи до уваги суворість покарання, яке передбачено за вчинення кримінальних правопорушень, що інкримінуються ОСОБА_7 , останній може визнати, що негативні наслідки від спроби переховуватись від суду, створять для нього меншу шкоду, ніж ймовірність бути притягнутим до кримінальної відповідальності з призначенням відповідного покарання.

Враховуючи наведене вище, обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_7 іншого більш м`якого запобіжного заходу, зокрема запропонованого захисником цілодобового домашнього арешту, не забезпечить, на думку колегії судів, запобігання ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Відтак, для запобігання вказаним стороною обвинувачення ризикам, та враховуючи суспільний інтерес, що полягає у виконанні завдань, які передбачені ст. 2 КПК України, зокрема, у захисті інтересів суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охороні прав, свобод та інтересів інших учасників кримінального провадження, а також забезпеченні швидкого, повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до кримінальної відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура, і який, незважаючи на презумпцію невинуватості обвинуваченого, превалює над принципом поваги до свободи особистості, про що зазначено у п. 79 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011, колегія суддів вважає виправданим продовження щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання його під вартою та недостатнім застосування щодо нього більш м`якого запобіжного заходу.

Аргументи сторони захисту про те, що ОСОБА_7 є психічною здоровою особою, а тому не являє собою підвищеної суспільної небезпеки, проживав з матір`ю, яка є інвалідом 3 грипи, яка на даний час виховує неповнолітню дитину й потребує допомоги в побуті, не є підставою для зміни судового рішення, оскільки вказані обставини враховуються у сукупності з іншими релевантними факторами, що були достатніми підставами для встановлення ймовірності ризиків заявлених прокурором.

Стороною захисту не спростовано належними та допустимими доказами, що наведені прокурором ризики відпали, та обвинуваченому можливо обрати інший більш м`який запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Обставин, які є перешкодою для продовження застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не встановлено.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, допускається взяття особи під варту з метою запобігти цій особі зникнути після скоєння злочину.

Таким чином, колегія суддів доходить висновку, що з метою дотримання балансу між суспільним інтересом та правом особи на особисту свободу, для забезпечення виконання обвинуваченим ОСОБА_7 покладених на нього процесуальних обов`язків та уникнення встановлених судом ризиків, не вирішуючи питання доказовості вини обвинуваченого, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про доцільність продовження щодо ОСОБА_10 запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Доводи апелянта про тримання обвинуваченого під вартою протягом майже 10-ти років, не є беззаперечним критерієм, з яким закон пов`язує можливість недоцільності продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, виходячи з підстав та мети продовження запобіжного заходу на стадії судового розгляду, де вирішальним є попередження небажаних з точки зору права дій з метою забезпечення нормального руху кримінального судочинства.

Щодо твердження сторони захисту про те, що впродовж всього строку перебування справи в суді першої інстанції, суддями було допитано лише потерпілу та одного свідка, в той час як протягом інших судових засідань вирішувалось питання продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_7 під вартою (фактично наголошуючи на автоматичному продовженні запобіжного заходу без будь-яких доказів щодо наявності ризиків), то суд апеляційної інстанції позбавлений можливості впливати на процес судового розгляду в суді першої інстанції шляхом надання вказівок з приводу порядку дослідження доказів.

З урахуванням викладеного, доводи апелянта про те, що судом першої інстанції були дослідженні усні і письмові докази, крім речових доказів, як на підставу скасування судового рішення, є безпідставні.

Судом першої інстанції належним чином перевірено наявність ризиків, на які посилається сторона обвинувачення, що з достатньою вірогідністю надають можливість прогнозувати поведінку особи з точки зору виконання нею в майбутньому процесуальних обов`язків, оскільки закон не вимагає абсолютно достовірного доказування вказаних обставин.

Колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обирався ОСОБА_7 23.01.2017 року, і неодноразово продовжувався як слідчими суддями, так й судом першої інстанції, ухвали яких переглядалися судами апеляційної інстанції, при цьому, жоден суд не знайшов підстав для застосування іншого, більш м`якого, запобіжного заходу обвинуваченому.

Щодо незгоди сторони захисту із тим, що суд першої інстанції не застосував альтернативних запобіжних заходів у виді застави, то колегія суддів вважає ці доводи безпідставними, оскільки, відповідно до приписів ч. 4 ст. 183 КК України, суд при постановленні ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, має право не визначити розмір застави у кримінальному провадженні щодо злочину, який спричинив загибель людини.

Колегія суддів доходить висновку, що заявлені стороною обвинувачення ризики є ймовірні і виправдовують подальше тримання ОСОБА_7 під вартою, виходячи з характеру висунутого йому обвинувачення у вчиненні двох особливо тяжких кримінальних правопорушень, що мають підвищений ступінь суспільної небезпеки, наявність яких потребує забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, а також тяжкість покарання, яка загрожує обвинуваченому у разі визнання винуватим в інкримінованих йому кримінальних правопорушень та всі наявні в матеріалах провадження дані про його особу.

Оскільки метою застосування відносно ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків та запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України, а не відбування особою покарання, то твердження захисту про те, що подальше перебування ОСОБА_7 під вартою фактично означатиме, що той відбув нижню межу покарання за інкримінований йому злочин, передбачений ч. 2 ст. 115 КК України, є безпідставними, оскільки перебіг строку відбування покарання починається виключно після постановлення обвинувального вироку.

Посилання сторони захисту на вимоги ч. 5 ст. 72 КК України в частині того, що суд буде змушений зараховувати строк попереднього ув`язнення до покарання у разі засудження чи виправдання ОСОБА_7 , то цей факт не є підставою для скасування судового рішення.

Твердження апелянта про явно упереджене ставлення суду, не знайшло свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскільки дослідження наданих суду матеріалів, надало колегія суддів дійти висновку, що законодавчо визначені підстави для продовження обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою наявні та актуальні.

Щодо посилання сторони захисту на відсутність належних, допустимих та достовірних доказів, які б свідчили про те, що обвинувачений ОСОБА_7 скоїв інкриміновані йому злочині, так само як й доводи апелянта про відсутність знаряддя злочину, з посиланням на те, що опис обставин вбивства відбувався на власний розсуд слідчого, то колегія суддів позбавлена можливості перевірити вказані доводи, оскільки немає права на вказані стадії провадження вирішувати наперед питання щодо доведеності чи недоведеності винуватості обвинуваченого у вчиненні інкримінованих йому діянь.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що кожний етап розгляду кримінального провадження суворо регламентований, та законом чітко визначені питання, які входять до компетенції суду на кожній із стадій.

Обґрунтованість висунутого обвинувачення, законність проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_7 , недопустимість доказів, що були отримані за відсутності захисника, перевіряється судом першої інстанції на стадії судового розгляду шляхом дослідження доказів, на яких може ґрунтуватися або якими може спростовуватися обвинувачення, та яким, за результатами судового розгляду, суд надасть оцінку, як кожному окремо, так і в сукупності, в нарадчій кімнаті шляхом ухвалення остаточного рішення у кримінальному провадженні, в той час як в межах даного провадження на стадії апеляційного перегляду, перевіряється виключно питання щодо наявності законних підстав для продовження обвинуваченому ОСОБА_7 строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Інші підстави для зміни обвинуваченому міри запобіжного заходу, зазначені адвокатом у поданій до суду апеляційній скарзі, не спростовують висновків суду першої інстанції, й на переконання колегії суддів, не мінімізують наявні у справі ризики настільки, щоб дійти висновку про можливість застосування щодо ОСОБА_7 більш м`якого запобіжного заходу, зокрема й запропонованого захисником запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту з застосуванням електронних засобів контролю.

Залишаючи рішення суду першої інстанції без змін, колегія суддів вважає за необхідне наголосити, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, які повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

Розумним, вважається строк, що є об`єктивно необхідним для виконання процесуальних дій, прийняття процесуальних рішень та розгляду і вирішення справи з метою забезпечення своєчасного (без невиправданих зволікань) судового захисту.

Критеріями для визначення розумності строків під час кримінального провадження є складність кримінального провадження; поведінка учасників кримінального провадження; спосіб здійснення слідчим, прокурором і судом своїх повноважень.

Зокрема, тривалий розгляд кримінального провадження у суді першої інстанції пов`язаний з тим, що у зв`язку із відставкою судді було змінено склад суду і судовий розгляд розпочато спочатку.

Разом з тим, кримінальне провадження стосовно обвинуваченого не може бути визнано надзвичайно складним, однак, його розгляд в суді першої інстанції триває з серпня 2019 року і до теперішнього часу не розглянуто по суті.

Колегія суддів звертає увагу на те, що порушення розумних строків розгляду кримінального провадження не є правовою підставою для закриття кримінального провадження, розгляд якого повинен бути продовжений у відповідності до вимог кримінального процесуального закону із застосуванням відповідних заходів забезпечення кримінального провадження, одним з яких є обрання запобіжного заходу з метою забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та запобіганню спробам перешкодити судочинству.

Колегія суддів неодноразово наголошувала на тому, що порушення розумних строків розгляду кримінального провадження не є безумовною підставою для скасування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Встановлення факту порушення розумних строків розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції не свідчить про наявність правових підстав для закриття вказаного провадження та скасування всіх раніше обраних заходів забезпечення кримінального провадження, а вказує на необхідність прийняття судом першої інстанції більш рішучих заходів щодо організації судового процесу, які повинні бути спрямовані на найскоріший розгляд кримінального провадження.

Колегія суддів звертає, що ЄСПЛ неодноразово зазначав, що обвинувачені, яких тримають під вартою, мають право на особливу сумлінність судів у розгляді справи без затримок ( «Вітрук проти України», «Тодоров проти України», «Юртаєв проти України»)

Колегія суддів звертає увагу на те, що відкладення розгляду кримінального провадження судом першої інстанції на тривалий час без достатніх на це підстав, порушує право обвинуваченого на справедливий розгляд кримінального провадження у розумні строки.

Водночас колегія суддів вважає за необхідне звернути увагу на грубе порушення судом першої інстанції розумних строків розгляду кримінального провадження.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції грубо порушує вимоги ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий і публічний розгляд справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, при визначенні цивільних прав і обов`язків особи чи при розгляді будь-якого кримінального обвинувачення, що пред`являється особі.

Відповідно до ст. 28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумними вважаються строки, що є об`єктивно необхідними для виконання процесуальних дій та прийняття процесуальних рішень. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені цим Кодексом строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повинен негайно спрямувати свої зусилля на прийняття ефективних заходів щодо розгляду кримінального провадження про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 10 ч.2 ст. 115, ч. 4 ст. 152 КК України, по суті, оскільки подальше порушення встановлених законом розумних строків розгляду кримінального провадження є неприпустимим.

Істотних порушень вимог КПК України, які б перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції постановити законну та обґрунтовану ухвалу, апеляційною інстанцією не встановлено, а тому, ухвала суду першої інстанції, як законна та обґрунтована, підлягає залишенню без зміни, а апеляційна скарга - без задоволення.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 177, 183, 197, 376, 404, 407, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення.
Ухвалу Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 31.01.2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_7 , в кримінальному провадженні №0000014 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п. 10 ч. 2 ст. 115, ч. 4 ст. 152 КК України, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4