Ухвала
Іменем України

13 грудня 2021 року
м. Київ

справа № 428/5949/20
провадження № 51-5203 ск 21

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд) у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційні скарги прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року.
Обставини справи

1. Вироком Кремінського районного суду Луганської області від 26 березня 2021 року, зміненим апеляційним судом,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено за частиною 3 статті 187 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років із конфіскацією всього належного йому на праві власності майна. Вирок Сєвєродонецького міського суду Луганської області від 30 вересня 2020 року ухвалено виконувати самостійно.
2. Суд першої інстанції визнав доведеним, що 13 травня 2020 року о 13:30 засуджений через віконце у вхідних дверях проник до приміщення майстерні, розташованої на АДРЕСА_1 , збив ОСОБА_5 з ніг та наніс йому удари руками і ногами в голову, та грудну клітку, спричинивши йому легкі тілесні ушкодження. Після цього він звернувся до потерпілого з вимогою передати йому гроші, а, отримавши відмову, взяв зі столу шило і з погрозою спрямував у бік потерпілого, який передав йому 100 грн, після чого засуджений також заволодів коштами в сумі 130 грн, що лежали на столі, та втік.
3. Луганський апеляційний суд ухвалою від 26 жовтня 2021 року змінив цей вирок, перекваліфікувавши дії засудженого на частину 1 статті 187 КК та призначивши покарання у вигляді позбавлення волі на строк 5 років.
Доводи поданої касаційної скарги

4. Прокурор, посилаючись на частину 1 статті 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), просить скасувати оскаржену ухвалу і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
5. Прокурор вважає, що всупереч вимогам частини 3 статті 404 КПК суд апеляційної інстанції не дослідив доказів, зокрема показань потерпілого, однак, всупереч положенням статті 23, частини 4 статті 95 КПК та позиції Верховного Суду України в постанові № 5-249кс15 від 21 січня 2016 року, дав оцінку доказам відмінну від оцінки суду першої інстанції.
6. Також суд апеляційної інстанції дійшов помилкового висновку про відсутність кваліфікуючої ознаки проникнення, оскільки неправильно зрозумів висновки Великої палати Верховного Суду в постанові № 569/1111/16-к від 18 квітня 2018 року.
7. Таким чином, він вважає, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК.
8. Засуджений, посилаючись на частину 1 статті 438 КПК, просить змінити ухвалу суду апеляційної інстанції і перекваліфікувати його дії з частини 1 статті 187 КК на частину 1 статті 125 КК, оскільки у нього не було умислу на вчинення розбою.
9. Засуджений зазначає, що суд першої інстанції не звернув уваги: на пояснення потерпілого те, що він тримав в руках ніж; відеозапис зі слідчим експериментом із потерпілим; суперечності у показаннях свідків, які не були очевидцями події. Апеляційний суд не допитав свідків та потерпілого і перевірити наявні у справі докази. Ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам статті 419 КПК.
Оцінка суду

10. Перевіривши доводи касаційних скарг, дослідивши додані до них матеріали, Суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
11. Суд відхиляє посилання прокурора на те, що суд апеляційної інстанції не мав права змінити кваліфікацію злочину без повторного судового слідства. Як вбачається з ухвали апеляційного суду, він спирався на фактичні обставини, встановлені судом першої інстанції, і жодним чином не ставив під сумнів встановлених судом першої інстанції обставин.
12. Суд апеляційної інстанції не погодився із правовою оцінкою обставин, правильно встановлених судом першої інстанції. Суд виходив з того, що «проникнення» для мети статті 187 КК має місце лише тоді, коли здійснювалося з метою заволодіння чужим майном. Суд дійшов висновку, що наявність такої мети на момент проникнення до приміщення майстерні не було доведено, оскільки обставини свідчать про те, що метою проникнення було з`ясування стосунків із потерпілим.
13. Суд не вбачає переконливих підстав ставити під сумнів такий висновок суду апеляційної інстанції, оскільки він не суперечить законодавству і усталеній судовій практиці.
14. Скарга засудженого, хоча і містить згадку про порушення кримінального процесуального закону, однак по суті стосується незгоди з оцінкою судом доказів, дослідженим під час судового розгляду. Правильність оцінки судом першої інстанції доказів перевірялась апеляційним судом, який надав відповіді на доводи апеляційної скарги засудженого. Незгода із висновками суду не є свідченням порушення судами процесуального закону. Таким чином, суд апеляційної інстанції дотримався вимог статті 419 КПК.
З огляду на викладене, касаційні скарги та додані до них матеріали не дають підстав для їх задоволення, а тому слід відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 КПК.
На підставі викладеного та керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом апеляційної інстанції, та засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Луганського апеляційного суду від 26 жовтня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3