Справа № 167/716/20 Провадження № 11-кп/802/490/21 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.286 КК України Доповідач: ОСОБА_2
ВОЛИНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року місто Луцьк

Волинський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8 ,
потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
представників потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 на вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 09 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 ,

В С Т А Н О В И В:
Даним вироком ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м. Рівне, житель АДРЕСА_1 , із середньою освітою, непрацюючий, раніше не судимий,
засуджений:

- за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Строк відбуття покарання обвинуваченому визначено рахувати з моменту приведення вироку до виконання.
Стягнуто з ОСОБА_7 в дохід держави процесуальні витрати за проведення судових інженерно-транспортних експертиз на загальну суму 13657 (тринадцять тисяч шістсот п`ятдесят сім) гривень 42 коп.
Накладений ухвалою слідчого судді Луцького міськрайонного суду Волинської області від 11.01.2020 арешт на автомобіль, марки «DAEWOO Lanos TF69Y» реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , та автомобіль, марки «ЗАЗ Lanos ТF69YP» реєстраційний номер НОМЕР_3 , номер кузова НОМЕР_4 , скасований.
Цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволений частково. Стягнута з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 моральна шкода в сумі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволений частково. Стягнута з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральна шкода в сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.
В порядку ст.100 КПК України вироком вирішено долю речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_7 визнаний винним і засуджений за те, що 24 грудня 2019 року близько 10 год 20 хв він, керуючи автомобілем, марки «DAEWOO Lanos TF69Y» реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись автомобільною дорогою М19 сполученням «Ковель-Луцьк» у с. Копачівка Рожищенського (Луцького) району Волинської області, неподалік будинку № 74 вулиці Першотравневої, рухаючись у напрямку міста Ковель, проявив безпечність та неуважність під час руху, не вибрав безпечну швидкість руху транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, не переконався, що це буде безпечно і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на смугу зустрічного руху, де продовжив рух прямо, в результаті чого створив аварійну ситуацію для автомобіля, марки «ЗАЗ TF69YP» реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням ОСОБА_10 , що рухався у зустрічному напрямку до міста Луцька, в ході чого останній здійснив маневр повороту ліворуч, з метою уникнення зіткнення, після чого водій автомобіля, марки «DAEWOO Lanos TF69Y» реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_7 повернувся на смугу руху, якою рухався попередньо, на якій і відбулося саме зіткнення транспортних засобів, внаслідок чого пасажир автомобіля, марки «ЗАЗ TF69YP», реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_13 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 573 від 29 січня 2020 року, отримав тілесні ушкодження, які відносяться до тяжких за ознакою небезпеки для життя і в даному конкретному випадку спричинили смерть потерпілого.
Також внаслідок дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля, марки «ЗАЗ TF69YP» реєстраційний номер НОМЕР_3 , ОСОБА_10 , відповідно до висновку комісійної судово-медичної експертизи № 82 від 08 грудня 2020 року, отримав тілесні ушкодження, які за ступенем тяжкості відносяться до категорії середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, оскільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше 21-ї доби. Решта тілесних ушкоджень за ступенем тяжкості відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, оскільки для їх загоєння та лікування необхідний час більше 6 діб. Згідно з додатково наданою медичною документацію, потерпілий ОСОБА_10 з 15.07.2020 знаходився на амбулаторному лікуванні у ВОКЛ, де був обстежений нейрохірургом та ортопедом травматологом. 15.07.2020 лікарем нейрохірургом йому встановлено діагноз: "Важка хребетно спинномозкова травма. Злам зуба епістрофея з ознаками враження краніальної зони, цервікалгії, атаксії, нудоти, цефалгії. Порушення функції хребта в середній мірі". 23.07.2020 лікарем нейрохірургом встановлено діагноз: "Залишкові явища політравми: ЗЧМТ, забою головного мозку, зламу кісток черепа та важкої закритої хребетно-спинно-мозкової травми, забою шийного відділу спинного мозку, зламу зуба 2 шийного хребця (грудень 2019 року) у вигляді цервікалгії, цефалгії, вестибуло атактичних розладів в значній мірі. Порушення функції хребта 2 ступеня. 15.07.2020 лікарем ортопедом травматологом був встановлений діагноз: "Зросшийся перелом правої клубової кістки. Стан після остеосинтезу. Сторонні тіла клубової кістки. Порушення ходи в середній степені". Із заключення КП "Волинська обласна клінічна лікарня" Волинської обласної ради від 02.12.2020 слідує: МСКТ шийного відділу хребта натино. Остеохондроз шийного відділу хребта (зниження висоти дисків на півнях С2-С3-С4, найбільше виражено на рівнях С5-С6-С7), згладження шийного лордозу, загострення кутів по передньому контуру. Просвіт СМК вільний. По верхньо задньому контуру дужки хребця С1, кістковий фрагмент розміром 3*2.5 мм, з чітким нерівним контуром найімовірніше (враховуючи факт травми) неконсолідований злам верхівки зуба хребця С2. Даних за об`ємні патологічні утворення, інші деструктивні зміни краніо окціпітальної ділянки не виявлено. Згідно п. 2.1.1. "Праивл судово медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень", дане тілесне ушкодження, а саме: злам верхівки зуба хребця С2 відноситься до тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпечним для життя.
У прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди і наслідками, що настали, стало грубе порушення водієм ОСОБА_7 п.п.2.3,10.1, 11.3, 12.1, 13.3 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року зі змінами та доповненнями.
Не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, захисник ОСОБА_8 оскаржує вирок суду у зв`язку з його незаконністю. Посилається на те, що його підзахисний повністю визнав вину у скоєному, щиро розкаявся, активно сприяв слідству, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, проживає з матір`ю пенсійного віку, обтяжуючих покарання обставин не встановлено. Крім того, вказує, що ОСОБА_7 частково відшкодував завдану злочином шкоду. Вважає, що потерпіла сторона, пред`явивши вимоги про стягнення моральної шкоди, не надала суду жодних належних доказів на обґрунтування її розміру. Враховуючи вищенаведені обставини, просить застосувати до обвинуваченого ст.75 КК України, звільнивши його від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки, та стягнути на користь потерпілого ОСОБА_10 моральну шкоду в сумі 100000 (сто тисяч) гривень, а на користь потерпілої ОСОБА_9 моральну шкоду в сумі 150000 (сто п`ятдесят тисяч) гривень.
У поданій апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_9 оскаржує вирок суду з мотивів невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого і в частині стягнення на її користь розміру моральної шкоди. Зазначає, що судом першої інстанції не в повній мірі взяті до уваги тяжкі наслідки вчиненого злочину, які спричинили смерть потерпілого її батька ОСОБА_13 , та легкі, середньої тяжкості і тяжкі тілесні ушкодження іншому потерпілому ОСОБА_10 . Посилається на те, що втрата батька спричинила для неї велику психологічну травму, оскільки вони мали тісний емоційний зв`язок, він допомагав у вихованні її дитини. Вказує, що вона зазнала душевних страждань, які неспіврозмірні сумі моральної шкоди в сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень, призначеної місцевим судом. З огляду на наведене, просить вирок місцевого суду скасувати і призначити ОСОБА_7 покарання у виді 8 (восьми) років позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки та стягнути з обвинуваченого на її користь 500000 (п`ятсот тисяч) гривень моральної шкоди.
Заслухавши доповідача, який виклав суть вироку та доводи апеляційних скарг, обвинуваченого і захисника, які підтримали апеляційну скаргу сторони захисту у повному обсязі і заперечили апеляцію потерпілої та просили застосувати щодо обвинуваченого ОСОБА_7 ст.75 КК України та зменшити розмір відшкодування моральної шкоди, потерпілих та їх представників, які підтримали апеляційну скаргу потерпілої і заперечили апеляцію сторони захисту, прокурора, який заперечив доводи апеляційних скарг і просив вирок суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.
Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, а саме: порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого та заподіяло тяжке тілесне ушкодження, підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами і в апеляційних скаргах не заперечується.
Діям ОСОБА_7 дана правильна юридична оцінка, яка також ніким не оспорюється.
Згідно з положеннями ст.65 КК України, суд, призначаючи покарання, враховує ступінь тяжкості вчинених злочинів, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до п.2 постанови Пленуму Верховного суду України від 24 жовтня 2003 року №7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», вирішуючи питання про вид і розмір покарання в кожному конкретному випадку, суд повинен визначати ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, виходячи із сукупності всіх обставин вчинення злочину (форми вини, мотивів, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, ступеня участі кожного із співучасників у вчиненні злочину та ін.).
Посилання в апеляційних скаргах захисника і потерпілої на те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, на думку апеляційного суду, не заслуговують на увагу.
При призначенні покарання судом першої інстанції враховано, що ОСОБА_7 вчинив необережний злочин, який за ступенем тяжкості належить до категорії тяжких.
До обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд відніс щире каяття, часткове добровільне відшкодування завданої шкоди та притягнення до кримінальної відповідальності вперше.
Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , місцевим судом не встановлено.
Судом першої інстанції взято до уваги, що обвинувачений раніше не судимий, має постійне місце проживання, позитивні характеристики.
Після дорожньо-транспортної пригоди він частково відшкодовував завдану злочином шкоду.
Однак, у суді першої та апеляційної інстанцій потерпілі наполягали на призначенні ОСОБА_7 суворої міри покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально.
Разом з тим, суд апеляційної інстанції враховує, що позиція потерпілої сторони у судових засіданнях не є обов`язковою для суду, натомість враховується в сукупності з обставинами, передбаченими ст.65 КК України, і не має над ними юридичної переваги.
На думку апеляційного суду, враховуючи усі вищенаведені пом`якшуючі обставини, а саме: визнання вини, щире каяття, часткове відшкодування шкоди, особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, раніше не судимий, за місцем проживання характеризується позитивно, вчинив тяжкий злочин із тяжкими наслідками у вигляді смерті та заподіяння легких, середньої тяжкості і тяжких тілесних ушкоджень, а також позицію потерпілої сторони, яка наполягала на суворій мірі покарання, судом першої інстанції обґрунтовано застосовано до обвинуваченого покарання у виді 3 (трьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі із позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 (три) роки.
Таке покарання, на переконання суду апеляційної інстанції, повністю відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України, а також принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, буде необхідним і достатнім для виправлення та попередження вчиненню ОСОБА_7 нових злочинів, і не є надто суворим чи м`яким, як про це зазначено в апеляційних скаргах.
На думку суду апеляційної інстанції, у даному випадку досягнуто справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи, а також враховано інтереси усіх суб`єктів кримінально-правових відносин.
Добровільне часткове відшкодування ОСОБА_7 завданої злочином шкоди, наявність у нього постійного місця проживання та позитивних характеристик, хоча і мають місце, однак в даному конкретному випадку не можуть слугувати виключними підставами для застосування до першого інституту звільнення від відбування основного покарання з випробуванням, з урахуванням обставин вчиненого злочину, його наслідків та поведінки обвинуваченого після його вчинення.

Зокрема, як пояснила в суді апеляційної інстанції потерпіла ОСОБА_9 , обвинувачений після події вибачення у неї жодного разу не просив, завданої злочином шкоди не відшкодовував.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин, визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Конституційний Суд України в своєму рішенні зазначив: «Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного».
Справедливість покарання повинна визначатися з точки зору врахування інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, у тому числі й потерпілих. Однією із умов досягнення цієї мети є відшкодування завданого злочином збитку або усунення заподіяної шкоди.
Щодо посилань, наведених в апеляційній скарзі потерпілої про те, що вирок підлягає зміні в частині відшкодування розміру завданої їй моральної шкоди, на думку апеляційного суду, вони не заслуговують на увагу.
Положення ч.1 ст.128 КПК України регламентують, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.
Приписами ч.5 ст.128 КПК України визначено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 ст.129 КПК України передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Під час апеляційного розгляду провадження встановлено, що вироком суду цивільний позов потерпілої ОСОБА_9 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди задоволений частково. Стягнута з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 моральна шкода в сумі 250000 (двісті п`ятдесят тисяч) гривень.
Твердження потерпілої ОСОБА_9 про збільшення розміру відшкодування моральної шкоди, апеляційний суд вважає необґрунтованими.

Під час апеляційного розгляду встановлено, що розмір відшкодування моральної шкоди, визначений судом, у повній мірі відповідає обсягу та характеру, спричинених ОСОБА_9 душевних, нервових потрясінь і психічних страждань, що призвели до різкого погіршення стану її здоров`я, а також вимушених змін у її життєвих стосунках.
Суд апеляційної інстанції вважає, що місцевим судом у повній мірі врахована втрата потерпілою близької людини, яка зумовила необхідність докладання додаткових зусиль для організації ОСОБА_9 свого життя.
На переконання апеляційного суду, у даному випадку при вирішенні цивільного позову потерпілої місцевим судом в повній мірі взяті до уваги вказані обставини.
Порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду повно і всебічно розглянути кримінальне провадження та ухвалити законне і обґрунтоване рішення, апеляційним судом не встановлено.
Законних підстав для скасування вироку та задоволення апеляційних скарг з наведених у них мотивів, суд апеляційної інстанції не вбачає.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст.376, 404, 405, 407 КПК України, Волинський апеляційний суд,

У Х В А Л И В:
Апеляційні скарги захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Рожищенського районного суду Волинської області від 09 квітня 2021 року щодо ОСОБА_7 без змін.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий

Судді