Справа №639/458/22
Провадження №1-кс/639/181/22
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 лютого 2022 року м. Харків

Слідчий суддя Жовтневого районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , розглянувши матеріали справи за скаргою ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в порядку ст. 206 КПК України щодо порушення прав ув`язненого під час утримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор», -

ВСТАНОВИВ:

01.02.2022 року до Жовтневого районного суду м. Харкова надійшла скарга ОСОБА_2 , в якій заявник просить вжити заходи для відновлення законності та припинення порушення його прав на належні умови утримання в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Дослідивши зміст поданої скарги ув`язненого ОСОБА_2 , слідчий суддя приходить до наступних висновків.

Так, частиною 1 статті 206 КПК України передбачено, що кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи.

Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення, яке набрало законної сили, або не звільнена з-під варти після внесення застави в установленому цим Кодексом порядку, він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи (ч. 2 ст. 206 КПК України).

Згідно з ч.3 ст.206 КПК України, слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.

Вимогами статті 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Доводи скарги ув`язненого ОСОБА_2 фактично зводяться до порушення порядку та умов утримання ув`язнених з боку адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

В поданому клопотанні ув`язненим не порушується питання щодо незаконного тримання особи під вартою в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор», яке регламентується у вищевказаній статті, тобто не порушуються питання, які є предметом судового контролю слідчого судді в порядку ст. 206 КПК України.

При цьому, слідчим суддею враховується, що згідно з ч.2 ст.537 КПК України, оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи попереднього ув`язнення здійснюється в порядку, встановленому для пункту13-1 частини першої цієї статті.

Відповідно до п.13-1 ч.1 ст.537 КПК України, під час виконання вироків суд, визначений частиною другою статті 539 цього Кодексу, має право вирішувати такі питання: про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань.

Вимогами ч.9 ст.539 КПК України передбачено, що розгляд справ щодо питань, визначених у пункті 13-1 частини першої статті 537 цього Кодексу, здійснюється в порядку адміністративного судочинства.

Отже, вирішення питань про оскарження інших рішень, дій чи бездіяльності адміністрації установи виконання покарань належить здійснювати у порядку адміністративного судочинства, що забезпечує на законодавчому рівні визначення ефективного засобу юридичного захисту засудженого в аспекті вирішення питань, пов`язаних із правовим режимом відбуванням покарання в установах виконання покарань, що не підлягають розгляду у порядку, визначеному кримінальним процесуальним законодавством.

При цьому наведені законодавчі зміни надають можливість усунути законодавчі прогалини, що призвели до порушення ст. 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, які констатовані у кількох рішеннях Європейського суду з прав людини проти України, зокрема, у п. 113 рішення Європейського суду з прав людини від 23.10.2014 у справі «Вінтман проти України», в якому цей міжнародний судовий орган встановив порушення ст. 8 в поєднанні із ст. 13 Конвенції через відсутність засобів ефективного юридичного захисту заявника, а саме: відсутність ясності, як у законодавстві, так і в судовій практиці стосовно підсудності адміністративним судам рішень пенітенціарних органів про переведення засуджених з однієї колонії до іншої.

Таким чином, ув`язнений ОСОБА_2 не позбавлений можливості оскаржити рішення, дії чи бездіяльність адміністрації ДУ «Харківський слідчий ізолятор» в порядку адміністративного судочинства, шляхом пред`явлення позовної заяви до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого розташовується установа попереднього ув`язнення.

На підставі вищевикладеного, слідчий суддя приходить до висновку про необхідність відмови у відкритті провадження за скаргою ув`язненого ОСОБА_2 , як поданій всупереч вимогам ст. 206 КПК України та такій, що не підлягає вирішенню в порядку зазначеної статті.

Керуючись ст.ст.206, 309, 369 372, 537,539 КПК України, слідчий суддя, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження за скаргою ув`язненого ОСОБА_2 в порядку ст.206 КПК України щодо порушення прав ув`язненого під час утримання під вартою в умовах Державної установи «Харківський слідчий ізолятор».

Клопотання ув`язненого ОСОБА_2 - повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1