Справа № 352/2379/20
Провадження № 1-кп/352/131/21
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 листопада 2021 року м. Івано-Франківськ

Тисменицький районний суд Івано-Франківської області у складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретарі судового засідання ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю: прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000076 від 01.03.2019 по обвинуваченню:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вінниця, зареєстрованого АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , громадянина України, одруженого, працюючого в ПП «Савицький», з вищою освітою, на утримані нікого не має, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 Кримінального кодексу України (далі КК України), -

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_10 умисно заподіяв ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, за наступних обставин.

25.02.2019 упродовж дня ОСОБА_7 перебував на території належного йому домогосподарства в АДРЕСА_3 , та займався господарськими роботами.

Цього ж дня, близько 16:00 год по АДРЕСА_3 повз домогосподарство ОСОБА_7 проходив ОСОБА_10 , який перебуває у тривалих неприязних відносинах із ОСОБА_7 . Між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 виникла словесна суперечка, котра згодом переросла у конфлікт.

У ході словесної суперечки у ОСОБА_10 виник умисел на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 на ґрунті довготривалих особистих неприязних відносин.

Реалізовуючи свій злочинний умисел, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_7 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки щодо здоров`я ОСОБА_7 , та бажаючи їх настання, на ґрунті довготривалих особистих неприязних відносин, ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_7 та наніс один удар ОСОБА_7 , внаслідок чого останній впав на землю.

Продовжуючи свої злочинні дії, спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_10 наніс ОСОБА_7 , який лежав на землі та не міг самостійно піднятись, серію ударів кулаками обох рук в область голови, тулуба та нижніх кінцівок, а також ногами у взутті в область тулуба та верхніх кінцівок, внаслідок чого потерпілий отримав тілесні ушкодження.

В результаті злочинних дій, ОСОБА_10 спричинив ОСОБА_7 тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми зі струсом головного мозку, саднами в ділянках голови, синець верхньої та нижньої кінцівок, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 174 від 10.05.2019 відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Будучи допитаним в судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, не визнав та зазначив, що 25.02.2019 близько 16 год прямуючи до крамниці, після перехрестя п`яти доріг, побачив як потерпілий в парку намагається розігнати чотирьох собак. На запитання ОСОБА_7 відповів, що собаки не його і продовжив рух в сторону магазину. Повертаючись із крамниці через 15-20 хв. побачив як потерпілий продовжував відганяти собак і коли вони порівнялись, то потерпілий із палицею звернувся знову до нього та замахнувшись наніс удар, який прийшовся йому по плечі, зачепивши голову та вушко окулярів. В подальшому потерпілий кинув палку, вхопив його за руку, а він штовхнув потерпілого в груди від чого останній втратив рівновагу та впав йому в ноги. Після цього він нахилився до потерпілого, а ОСОБА_7 схопив його за штани на лівій нозі чим не дав йому можливості руху. Зазначив, що притиснув голову потерпілого до землі двома руками та тримав так близько однієї хвилини, щоб потерпілий заспокоївся. Вказав, що жодних ударів ОСОБА_7 не наносив, а потерпілий сам завдав собі тілесні ушкодження так як не лежав спокійно після падіння. Сказав, що коли почув голос свідка ОСОБА_11 , то повідомив, що потерпілий його вдарив, і в той момент потерпілий заспокоївся та відпустив його ногу, тому він різко відпустив ОСОБА_7 та відійшов на безпечну відстань звідки здійснив телефонний дзвінок дільничному інспектору. Однак, останній повідомив, що можливості приїхати не має, а обвинувачений в подальшому самостійно звернувся до лікувального закладу. Зазначив, що з потерпілим у нього неприязні стосунки.

Не зважаючи на захисну позицію обвинуваченого ОСОБА_10 , його винуватість у вчиненні за вказаних вище обставин кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, підтверджується всією сукупністю досліджених в судовому засіданні доказів, які узгоджуються в деталях між собою і не викликають жодних сумнівів у своїй належності, достовірності та допустимості, а у взаємозв`язку - є достатніми для таких висновків суду.

Потерпілий ОСОБА_7 показав, що 25.02.2019 близько 16 год обрізаючи гілки дерев, побачив, як обвинувачений ішов з трьома собаками, які напали на його пса. Знаючи, що ці собаки обвинуваченого він звернувся до нього, однак ОСОБА_10 відповів, що тварини не його. Вказав, що гілкою намагався відігнати собак, однак собаки повернулись, коли обвинувачений сказав «фас». В подальшому обвинувачений наніс удар невідомим предметом, від якого він впав на коліно, а потім коли ОСОБА_10 повторно наніс йому удар впав лицем вниз до асфальту. Зазначив, що обвинувачений продовжував наносити удари по всьому тілу ногами і руками навіть коли прибігли свідки. Припинив свої дії тільки тоді коли свідки сказали, що подзвонять голові сільської ради. Звернув увагу суду, що з обвинуваченим у нього неприязні стосунки. При призначені покарання поклався на розсуд суду.

Свідок ОСОБА_11 показала, що 25.02.2019 близько 16 год вона разом із іншим свідком ОСОБА_12 знаходилась на території свого домогосподарства та почула крики. Побачила, як між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , який на той момент намагався розборонити собак, на проїжджій частині біля домогосподарства потерпілого відбувається словесний конфлікт. В подальшому даний конфлікт перейшов в фізичний. Оскільки відстань між місцем конфлікту і її домогосподарством невелика, то вона бачила, що між даними особами відбувалась шарпанина, потім ОСОБА_7 впав, а обвинувачений наносив йому удари. Зазначила, що обвинувачений бив потерпілого і ногами, і руками, ходив по ногах. Вказала, що не бачила, щоб потерпілий наносив будь-які удари ОСОБА_10 . Даний конфлікт тривав близько 10 хв., при цьому вона намагалась зупинити дії обвинуваченого, однак він не звертав на це жодної уваги. Однак, в подальшому все ж припинив свої дії. Після нанесених ударів ОСОБА_7 не міг самостійно підвестись, а тому вона разом із ОСОБА_12 допомогли йому дійти додому.

Свідок ОСОБА_12 показав, що 25.02.2019 близько 16 год він разом із ОСОБА_11 знаходився на території її домогосподарства та почув гавкіт собак. Вказав, що бачив як обвинувачений наносив потерпілому удари. Пояснив, що потерпілий лежав на асфальті, а обвинувачений наносив удари в живіт та груди. Зазначив, що через проблеми із ногою він повільніше рухався ніж свідок ОСОБА_11 , однак направляючись до даних осіб кричали до ОСОБА_10 , щоб він припинив наносити удари ОСОБА_7 . Пояснив, що обвинувачений не припинив наносити тілесні ушкодження навіть після того як він дійшов до них, а тільки після того як повз проїжджав транспортний засіб, обвинувачений зупинив свої дії. В подальшому він разом із ОСОБА_11 допоміг ОСОБА_7 дійти додому, та бачив у нього тілесні ушкодження, а саме на руках здерті нігті, на обличчі синяк, а око було червоне.

Додатково винуватість ОСОБА_10 підтверджується сукупністю доказів наданих стороною обвинувачення та безпосередньо досліджених судом, зокрема:

протоколом усної заяви (повідомлення) про злочин від 28.02.2019 згідно із яким прийнято заяву від ОСОБА_7 про спричинення йому тілесних ушкоджень 25.02.2019 ОСОБА_13 (а.с.112);

витягом з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000076 від 01.03.2019 відповідно до якого за заявою ОСОБА_7 внесено відомості до ЄРДР за правовою кваліфікацією ч.2 ст.125 КК України (а.с.111);

висновком експерта №174, проведеному на підставі ухвали слідчого судді Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 11.03.2019, з якого вбачається, що дані наданої медичної документації на ім`я ОСОБА_7 свідчать, що виявлені й нього тілесні ушкодження: закрита черепно мозкова травма зі струсом головного мозку відноситься до легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я. Підконюктивальний крововилив лівого ока утворився від дії тупого твердого предмета з обмеженою поверхнею. Інші тілесні ушкодження (садна в ділянках голови, садна в ділянках верхньої та нижньої кінцівки) відносяться до легких тілесних ушкоджень, та утворились від дії тупих твердих предметів (а.с. 115, 116);

протоколом проведення слідчого експерименту від 25.09.2019 з ілюстративною фототаблицею, підчас якого ОСОБА_7 та ОСОБА_10 в присутності понятих, за участю статиста було запропоновано відтворити події, які мали місце 25.02.2019. ОСОБА_7 за участю статиста продемонстрував в які частини тіла та як саме ОСОБА_10 наносив йому удари. ОСОБА_10 за участю статиста продемонстрував в яку частину тіла та як саме ОСОБА_10 наніс йому удар палкою, як штовхнув ОСОБА_7 , яким було положення останнього коли він впав та як утримував ОСОБА_7 коли той перебував на асфальтному покритті дороги лицем до низу (а.с. 117-132);

постановою про визнання речовим доказом по кримінальному провадження за №0000076 від 01.03.2019 медичної карти стаціонарного хворого ОСОБА_7 №484719 (а.с.133).

Таким чином, надаючи оцінку отриманим в судовому засіданні показанням потерпілого, обвинуваченого та свідків, суд приходить до висновку, що саме потерпілий та свідки надали об`єктивні показання, які узгоджуються із наявними в кримінальному провадженні доказами, а показання обвинуваченого є суперечливими.

Так, стороною обвинувачення винуватість ОСОБА_10 обґрунтовується показаннями потерпілого, як безпосереднього учасника подій та показаннях свідка ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , а також висновком експерта та документами.

При цьому, обвинувачений ОСОБА_10 в судовому засіданні підтвердив факт відштовхування потерпілого та факт утримання обвинуваченого за голову, який в той час знаходився в лежачому положенні, лицем до асфальту, однак зазначає, що підставою для цього стала неспокійна поведінка потерпілого.

Щодо показів обвинуваченого стосовно не нанесення жодних ударів потерпілому 25.02.2019, то суд зазначає наступне.

Свідки ОСОБА_11 і ОСОБА_12 в судовому засіданні чітко пояснили обставини події, факти завдання обвинуваченим ударів потерпілому, в якому стані потерпілий перебував безпосередньо після вчинення відносно нього кримінального правопорушення, детально описали тілесні ушкодження, які мав потерпілий, його зовнішній вигляд.

В свою чергу їх покази узгоджуються з наданим висновком експерта за №174. При цьому суд звертає увагу, що відповідно до вищевказаного висновку експерта підконюктивальний крововилив лівого ока утворився від дії тупого твердого предмета з обмеженою поверхнею. Відтак, дане твердження, на переконання суду, додатково свідчить про те, що дана травма не могла бути завдана внаслідок тертя обличчя потерпілого об асфальт.

Таким чином експертом підтверджено механізм отримання тілесних ушкоджень потерпілим, повідомлений як потерпілим, так і свідками. Вказаним висновком експерта спростовано версію ОСОБА_10 щодо не нанесення ударів потерпілому, отримання потерпілим зазначених ушкоджень при самотравмуванні. Крім того, у висновку експерта зазначається, що з анамнезу відомо про отримання травм 25.02.2019.

Також суд, оцінюючи показання кожного зі свідків, враховує відсутність у будь-якої з перелічених осіб підстав для обмовлення обвинуваченого, в судовому засідання не встановлення наявність неприязних стосунків будь-кого із допитаних осіб з обвинуваченим.

Так, вирішуючи питання доведеності винуватості обвинуваченого ОСОБА_10 поза розумним сумнівом, суд виходив з того, що він, не визнаючи свою винуватість, не заперечив факти конфлікту з потерпілим 25.02.2019, як і нанесення удару в груди, а також притиснення голови потерпілого до асфальту та в той же час критично відноситься до тверджень обвинуваченого про те, що відштовхнув ОСОБА_7 так як діяв виключно з метою захисту.

Зокрема, закріплене в ст. 36 КК України право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).

Верховний Суд України неодноразово висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (справи № 5-31кс14, № 5-34кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом.

Питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати з огляду на сукупність всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного до, під час і після злочину, його взаємини з потерпілим, що передували події.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.
У разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Відтак, як встановлено судом, між потерпілим та обвинуваченим виник конфлікт, після нанесеного обвинуваченим удару ОСОБА_7 впав, в цей час ОСОБА_10 продовжував наносити удари, які припали в ділянку верхніх та нижніх кінцівок, ділянку голови, внаслідок чого заподіяно потерпілому тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

При цьому суд зазначає, що навіть після намагання свідка ОСОБА_11 та ОСОБА_12 припинити протиправні дії ОСОБА_10 , останній їх продовжував.

Стосовно посилань сторони захисту на витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000072 від 25.02.2019 відповідно до якого за заявою ОСОБА_10 внесено відомості до ЄРДР за правовою кваліфікацією ч.1 ст.125 КК України як доказ наявності у діях обвинуваченого необхідної оборони, то суд зазначає, що навіть кваліфікація дій осіб стверджує про отримання ОСОБА_7 більш серйозних ушкоджень, а відтак свідчить про нанесення обвинуваченим ударів не з метою захисту.

Крім того, висновком експерта за №46, наданому стороною захисту, спростовуються показання обвинуваченого ОСОБА_10 щодо тяжкості удару, нанесеного за його словами ОСОБА_7 із такою силою, що якщо б такий не прийшовся на передпліччя, то у нього була б зламана ключиця, оскільки експертом зазначено, що у ділянках голови та верхніх кінцівок були синці, а не гематоми, а встановлений у медичній карті стаціонарного хворого №453519 діагноз Гемартроз лівого плечового суглоба не підтверджений об`єктивними даними та інструментальними методами дослідження, і не може враховуватися в судово-медичних підсумках.

Отже, враховуючи обставини, що передували вчиненню кримінального правопорушення, взаємовідносини потерпілого та обвинуваченого, які тривалий час були неприязними, способу вчинення кримінального правопорушення, характеру, механізму утворення та локалізації спричинених тілесних ушкоджень потерпілому, подальші дії ОСОБА_10 , який продовжував наносити удари у присутності свідків, суд дійшов висновку, що обвинувачений цілеспрямовано і свідомо, протягом тривалого часу (близько 10 хвилин) наносив удари та не міг не передбачити, що такі дії призведуть до заподіяння ОСОБА_7 тілесних ушкоджень. Вказане свідчить про цілеспрямоване бажання ОСОБА_10 спричинити тілесні ушкодження потерпілому, тобто він діяв з відповідним умислом, а не з метою відвернення протиправного посягання з боку останнього.

Таким чином твердження сторони захисту про те, що обвинувачений захищався від неправомірних дій потерпілого і діяв в стані необхідної оборони, є неприйнятними, оскільки статтею 36 КК України передбачено право на захист не від будь-якого протизаконного вчинку, а лише від суспільно-небезпечного посягання. Крім того, такі твердження спростовуються матеріалами кримінального провадження, так як не виявлено тілесних ушкоджень, які за своїми локалізацією, характером та іншими властивостями були б притаманні для боротьби чи самооборони, а утворені синці не можуть бути порівняні з тілесними ушкодженнями, спричиненими потерпілому ОСОБА_7 , який перебував лицем до асфальту і фактично не мав можливості чинити опір обвинуваченому.

Таким чином, судом зроблено висновок про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні дані на підтвердження вчинення потерпілим таких дій, які за своїм характером та об`єктивними проявами могли бути розцінені як такі, що досягли ступеню суспільної небезпечності, властивого кримінальному правопорушенню і викликали би у ОСОБА_10 стан необхідної оборони.

Щодо інших доказів наданих стороною захисту, а саме: копії рапортів від 25.02.2019, з яких вбачається про повідомлення ОСОБА_10 про конфлікт із ОСОБА_14 та повідомлення лікаря Непорадного про звернення ОСОБА_10 до лікувальної установи, копій протоколу прийняття заяви ОСОБА_10 про вчинене кримінальне правопорушення від 25.02.2019 та пам`ятки про права та обов`язки потерпілого, копії довідки за №1525 та виписки із медичної карти стаціонарного хворого за №453519, копії клопотання про призначення судово-медичної експертизи від 26.02.2019, копії ухвали про проведення експертизи від 28.02.2019, копій вказівки прокурора Тисменицької місцевої прокуратури суд зазначає наступне.

Згідно з ст.ст.22, 26, 337 КПК України судовий розгляд даного кримінального провадження проводиться виключно стосовно ОСОБА_10 , якому висунуте обвинувачення, і лише в межах цього обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті від 12.11.2020.

Одночасно, жодного судового рішення з встановленими обставинами, які б мали значення, в межах кримінального провадження за №0000072 від 25.02.2019 надано не було.

Стосовно наданих стороною захисту довідок замісника голови Угринівської ТГ та ОСОБА_15 , то останні жодним чином не спростовують доводи сторони обвинувачення.

Таким чином, дослідивши докази сторони обвинувачення та заперечення на них сторони захисту, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_10 у тому, що він своїми умисними діями заподіяв ОСОБА_7 легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, а тому знаходить правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 125 КК України.

При призначенні покарання суд дотримується вимог кримінального закону, зокрема ст.65 КК України, та принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, відповідно до яких слід враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Водночас, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

У рішенні «Бемер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року Європейський суд з прав людини зазначає, що кримінальний суд має враховувати особу засудженого, його стаж злочинної діяльності, обставини скоєного ним злочину, його поведінку після злочину, умови його життя та наслідки, яких можна очікувати в зв`язку з відстрочкою.

Так, суд враховує, що ОСОБА_10 раніше не судимий, відповідно до довідок за №01-7/620 від 06.03.2019 і за №2287 від 11.03.2019 на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, по місцю проживання характеризується позитивно.

Обставини, що пом`якшують покарання відповідно до ст.66 КК України, не встановлені.

Обставини, що відповідно до ст. 67 КК України обтяжують покарання, не встановлені.

З огляду на зазначене, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, думку державного обвинувача, особи винуватого, потерпілого, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому серед альтернативних видів покарань, передбачених санкцією ч.2 ст.125 КК України, в редакції станом на момент вчинення кримінального правопорушення, покарання у виді штрафу.
При цьому, суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Щодо заявленого ОСОБА_7 цивільного позову суд зазначає наступне.

Порядок вирішення цивільного позову в кримінальному провадженні регламентований главою 9 КПК України.

Нормами кримінального процесуального закону, зокрема ст. 129 КПК України, встановлено, що рішення про повне або часткове задоволення цивільного позову може бути винесене лише у разі визнання обвинуваченого винним у вчиненні кримінального правопорушення і ухвалення обвинувального вироку чи винесення постанови про застосування до особи примусових заходів виховного або медичного характеру.

Виходячи зі змісту 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого, котрий вчинив суспільно небезпечне діяння.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими Кримінально процесуальним кодексом України і при цьому застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України.

Судом встановлено, що відповідно до виписки із медичної карти стаціонарного хворого Обласної клінічної лікарні (вул. Федьковича, 91, м. Івано-Франківськ) за №484719 ОСОБА_7 15.03.2019 було проведено операцію, відеоторакоскопію справа, пневмоліз, дренування плевральної порожнини за Болау. Крім того, під час обстеження встановлено контузію лівого ока, струс головного мозку (а.с.33).

Відповідно до наданих суду на підтвердження понесених потерпілим матеріальних витрат фіскальних чеків ОСОБА_7 придбано лікарські засоби у період з 01.03.2019 по 15.03.2019 на загальну суму 9 008,69 грн (а.с.34, 35, 37).

Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України, шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.

Як вбачається із системного аналізу зазначеної вище норми, обов`язковими елементами деліктних правовідносин є: 1) протиправна поведінка; 2) вина особи; 3) наявність дійсної шкоди; 4) причинний зв`язок між протиправною поведінкою особи та її наслідками у виді спричинення шкоди.

Також слід зазначити, що між протиправними діями обвинуваченого та шкодою, про яку зазначено вище, наявний зв`язок, що стосується матеріальної шкоди потерпілого.

Розглянувши матеріали справи, дослідивши наявні у справі докази, давши оцінку належності, допустимості, достовірності кожного доказу окремо, а також достатності і взаємного зв`язку доказів у їх сукупності, застосовуючи до визначених правовідносин норми матеріального та процесуального права, суд вважає, що позов в цій частині підлягає до задоволення.

Щодо стягнення коштів в сумі 2 000 грн згідно квитанції 414959, то суд зазначає, що як вбачається з даного документи кошти були сплачені ОСОБА_7 як благодійна допомога, а відтак визначених чинним законодавством підстав для її стягнення з ОСОБА_16 не має.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Згідно до п. 2 ч. 2 ст.23 Цивільного кодексу України моральна шкода може полягати у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів.

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 23 ЦК України, розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода може відшкодовуватись грішми.

Із систематичного аналізу норм закону випливає, що під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством та судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, у порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Під час судового розгляду встановлено, що потерпілий під час і після вчинення кримінального правопорушення щодо нього зазнав фізичних і душевних страждань, що виразились у тривалому переживанні з приводу спричинення йому тілесних ушкоджень, порушенні нормального та сталого режиму життєдіяльності, викликаних вказаними подіями, подальшими слідчими діями та судовими засіданнями. Крім того, як зазначив ОСОБА_7 внаслідок неправомірних дій обвинуваченого він став лякливим, замкнутим, стривоженим та пригніченим, у нього порушився сон та апетит.

Отже, суд з урахуванням вимог ст. 23 ЦК України, а також роз`яснення, які містяться в п. п. 4, 9 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995 р. (з наступними змінами) визначає розмір відшкодування потерпілому моральної шкоди, який підлягає стягненню із обвинуваченого на користь останнього.

Вирішуючи питання про розмір відшкодування моральної шкоди, заподіяної потерпілому ОСОБА_7 від протиправних дій ОСОБА_10 , пов`язаних із заподіянням легких тілесних ушкоджень потерпілому, суд бере до уваги ступінь та глибину душевних страждань, яких він зазнав у зв`язку із цими діями, а також негативні зміни в його житті, які сталися у зв`язку із цим. З урахуванням цього, виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд вважає, що потерпілому заподіяно моральну шкоду на суму 5 000 гривень, яка повинна бути стягнута з обвинуваченого по справі.

На переконання суду, саме такий розмір буде відповідати засадам розумності, виваженості та справедливості.

Щодо процесуальних витрат, то суд зазначає наступне.

Судом встановлено, що між ОСОБА_7 та адвокатом ОСОБА_8 було укладено договір про надання правової допомоги за №54/19 від 15.05.2019.

Згідно з актом передачі-приймання виконаних робіт від 25.11.2019, наданих згідно з договору про надання правової допомоги від 15.05.2019, адвокат з однієї сторони надав, а клієнт ОСОБА_7 прийняв послуги адвоката на досудовому розслідуванні в сумі 5 000 грн.

На підтвердження факту понесення ОСОБА_7 зазначених витрат суду надано копію квитанції за №057171 від 25.11.2019 на суму 5 000 грн.

Враховуючи наведене вище, суд дійшов висновку, що клопотання потерпілого про стягнення витрат на правничу допомогу підлягає задоволенню.

При цьому, суд вважає, що факт понесення потерпілим зазначених витрат підтверджується належними доказами, ці витрати пов`язані з розслідуванням кримінального провадження, їх розмір є обґрунтованим з врахуванням значення справи для потерпілого, тривалості досудового розслідування.

Інші процесуальні витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.

Запобіжний захід ОСОБА_16 на момент ухвалення вироку не обраний і підстав для його обрання суд не вбачає.

Питання щодо речових доказів слід вирішити в порядку ст.100 КПК України.

Враховуючи викладене, керуючись ст.ст. 368-371, 373-376, 381-382 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_10 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1 700 (одну тисячу сімсот) гривень.

Цивільний позов ОСОБА_7 до ОСОБА_10 про відшкодування шкоди задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 9 008 (дев`ять тисяч вісім) грн 69 коп. матеріальної шкоди

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. моральної шкоди.

Стягнути з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 5 000 (п`ять тисяч) грн 00 коп. витрат на правничу допомогу.

Речовий доказ у кримінальному провадженні, а саме: медичну карту стаціонарного хворого ОСОБА_7 за №484719 залишити в матеріалах кримінального провадження.

Апеляційна скарга на вирок суду може бути подана до Івано-Франківського апеляційного суду через Тисменицький районний суд Івано-Франківської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого цим Кодексом, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.

Суддя Тисменицького районного суду
Івано-Франківської області
ОСОБА_17