ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/877/19 Номер провадження 11-кп/814/154/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 жовтня 2021 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілих ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000101, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_10 , захисника в його інтересах - адвоката ОСОБА_9 та прокурора Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2020 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Вироком суду,

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Бобрівник, Зінківського району, Полтавської області, зареєстрованого в АДРЕСА_1 , а проживаючого в АДРЕСА_2 , громадянина України, з середньою освітою, офіційно не працюючого, одруженого, на утриманні має трьох неповнолітніх дітей ІНФОРМАЦІЯ_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим та призначено покарання

- за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 роки;
- за ч.1 ст. 135 КК України у виді 1 року позбавлення волі.
За сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України шляхом часткового складання призначених покарань ОСОБА_10 визначено остаточне покарання у виді 4 (чотирьох) років 6 (шести) місяців позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком 2 (два) роки.
Зараховано в строк відбуття покарання засудженому строк затримання та перебування під вартою в період з 02.02.2019 по 04.02.2019 з розрахунку один день попереднього увезення дорівнює одному дню позбавлення волі.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про відшкодування шкоди задоволено частково.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 в рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином 100000 (сто тисяч) гривень.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди заподіяної злочином 100000 (сто тисяч) гривень.
В іншій частині вимог ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до ОСОБА_10 відмовлено.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_7 понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 5000 грн.
Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_8 понесені судові витрати на правову допомогу в сумі 1000 грн.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_10 визнаний винуватим в тому, що 02 лютого 2019 року близько о 19 год. 20 хв., в м. Миргород по вул. Гоголя, неподалік будинку 162, ОСОБА_10 , керуючи технічно справним автомобілем марки ВАЗ, модель 21011, державний номерний знак НОМЕР_1 з власної необережності, порушуючи вимоги п.п.12.3 Правил дорожнього руху України, де вказано що: «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», не врахував дорожню обстановку та дорожні умови, щоб мати змогу постійно контролювати рух та безпечно керувати транспортним засобом, внаслідок чого допустив зіткнення з велосипедистом ОСОБА_12 , що рухалася по проїзній частині в попутному з автомобілем марки ВАЗ, модель 21011, державний номерний знак НОМЕР_1 напрямку.
В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла ОСОБА_12 отримала тілесні тяжкі тілесних ушкоджень, що призвели до смерті.
Крім того, ОСОБА_10 , розуміючи, що він здійснив дорожньо-транспортну пригоду та своїми діями поставив потерпілу ОСОБА_12 в небезпечний для життя стан, і позбавив можливості вжити заходів до самозбереження, умисно не виконав підпункти «а», «б», «в», «г», «ґ», «д», «е» п. 2.10 Правил дорожнього руху України, де вказано: « У разі причетності до дорожньо-транспортної пригоди водій зобов`язаний:
а) негайно зупинити транспортний засіб і залишатися на місці пригоди;
б) увімкнути аварійну сигналізацію і встановити знак аварійної зупинки відповідно до вимог пункту 9.10 цих Правил;
в) не переміщати транспортний засіб і предмети, що мають причетність до пригоди;
г) вжити можливих заходів для надання домедичної допомоги потерпілим, викликати бригаду екстреної (швидкої) медичної допомоги, а в разі відсутності можливості вжити зазначених заходів звернутися по допомогу до присутніх і відправити потерпілих до закладу охорони здоров`я;
ґ) у разі неможливості виконати дії, перелічені в підпункті «г» пункту 2.10 цих Правил, відвезти потерпілого до найближчого лікувального закладу своїм транспортним засобом, попередньо зафіксувавши розташування слідів пригоди, а також положення транспортного засобу після його зупинки; у лікувальному закладі повідомити своє прізвище та номерний знак транспортного засобу (з пред`явленням посвідчення водія або іншого документа, який посвідчує особу, реєстраційного документа на транспортний засіб) і повернутися на місце пригоди;
д) повідомити про дорожньо-транспортну пригоду орган чи уповноважений підрозділ Національної поліції, записати прізвища та адреси очевидців, чекати прибуття полицейських;
е) вжити всіх можливих заходів для збереження слідів пригоди, огородження їх та організувати об`їзд місця пригоди, при цьому ОСОБА_10 з метою уникнення відповідальності за скоєне та приховування факту вчиненого ним злочину, залишив місце дорожньо-транспортної пригоди.
З метою уникнення відповідальності за скоєння та приховування факту вчиненого злочину ОСОБА_10 залишив місце дорожньо-транcпортної пригоди та попрямував до магазину «Бедрик», який розташований в м. Миргороді по вул. Гоголя №213А, де був затриманий працівниками поліції.

Не погоджуючись з рішенням суду, до апеляційного суду з апеляційними скаргами звернулись прокурор у кримінальному провадженні, обвинувачений та захисник в його інтересах.

Захисник ОСОБА_9 в поданій в інтересах обвинуваченого апеляційній скарзі, вказує, що при оцінці доказів судом не було враховано наступне.

Висновок експерта № 152 від 29.03.2019, який проведений на підставі вихідних даних, що отримані з показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , надані ними під час досудового розслідування, а також протоколів слідчих експериментів за їх участю, вважає таким, що не відповідає фактичним обставинам провадження. Так, допитані безпосередньо в суді вказані неповнолітні свідки пояснили, що не бачили руху велосипедиста ОСОБА_15 до її зіткнення з автомобілем, а обернулися та подивилися на проїзну частину дороги вже після того, як почули удар. Таким чином, свідки не могли і не бачили ані напрямку руху ОСОБА_16 до ДТП, ані швидкості її руху. Також свідок ОСОБА_17 на питання, чи проводилися за його участю слідчі дії на місці ДТП, вказав, що ніякі слідчі дії за його участю не проводилися. Отже, вважає слідчий експеримент та висновок експерта є недопустимими доказами.

Зважаючи на недопустимість висновку експерта, вважає, що і додатковий огляд місця події від 26.03.2019 є неналежним доказом, оскільки при його проведенні взято дані з протоколу слідчого експеримента за участю Бруцького, який як з`ясовано в суді з ним не проводився.

Окрім того, захисник вважає, що в діях ОСОБА_18 відсутній також склад злочину за ч.1 ст.135 КК України, оскільки він передбачає наявність прямого умислу в залишенні в небезпеці людини. ОСОБА_10 не мав такого умислу і не міг мати, так як він не розумів, що збив людину, а про ДТП дізнався лише коли про це повідомили працівники поліції.

Отже, враховуючи відсутність доказів винуватості ОСОБА_10 в інкримінованих злочинах, посилається на необхідність скасування вироку суду та ухвалення нового, яким визнати невинуватим та виправдати обвинуваченого за ч.1 ст.135 та ч.2 ст.286 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_10 в поданій апеляційній скарзі, не оспорюючи своєї винуватості за ч.2 ст.286 КК України, вважає призначене йому покарання за цей злочин надто суворим, оскільки суд безпідставно не взяв до уваги пом`якшуючі покарання обставини, такі як: щире каяття, активне сприяння у розкритті злочину, вибачення перед потерпілими, повне відшкодування матеріальної шкоди та вчинення заходів щодо відшкодування моральної шкоди. Також просить врахувати те, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, вчинив злочин з необережності, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей. Його робота, завдяки якій він утримує свою родину, пов`язана з дальніми переїздами, тому позбавлення його права керування транспортними засобами призведе до позбавлення його роботи та засобів до існування.

На підставі зазначених обставин, вважає за можливе його виправлення без ізоляції від суспільства, а тому просить за скоєний злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України звільнити від відбування основного та додаткового покарання на підставі ст.75 КК України.

Окрім того, просить виправдати за ч.1 ст.135 КК України за відсутності складу вказаного злочину, оскільки в його діях відсутній прямий умисел на залишення в небезпеці людини. Про те, що він збив жінку дізнався після повідомлення поліцейських. Для наявності складу злочину особа повинна достовірно знати, що людина знаходиться в небезпечному для життя стані та навмисно, свідомо не вживати заходів до надання допомоги. Вказує, що не мав такої можливості, оскільки не знав, що збив людину, бо не бачив її.

Прокурор в поданій апеляційній скарзі, не оскаржуючи доведеність вини та кваліфікацію дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 та ч.1 ст.135 КК України, вважає, що вирок підлягає скасуванню через невідповідність призначеного судом покарання через м`якість.

Вказує, що судом не враховано відсутність будь-якого каяття та повного добровільного відшкодування шкоди. Окрім того, суд не врахував думку потерпілих, які наполягали на суворій мірі покарання, передбаченій санкціями статей.

Вважає, що призначене покарання не справедливим та не співмірним з наслідками скоєного злочину, а тому просить ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 покарання за ч.2 ст.286 КК 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки; за ч.1 ст.135 КК 2 роки позбавлення волі. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом повного складання покарань визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з позбавленням права керувати транспортними засобами на 2 роки.

У запереченнях на апеляційну скаргу потерпіла ОСОБА_7 просить апеляційні скарги захисника ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок суду без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, апелянтів, які апеляційні вимоги поданих апеляційних скарг змінили: обвинувачений ОСОБА_10 та захисник в його інтересах ОСОБА_9 , не оскаржуючи висновок суду щодо винуватості обвинуваченого та кваліфікації його дій, просять при призначенні покарання застосувати щодо ОСОБА_10 положення ст.75 КК України та не застосовувати додаткове покарання; прокурора, який не підтримав апеляційну скаргу та просив вирок суду залишити без змін; думку потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які просили не призначати покарання ОСОБА_10 , пов`язане із позбавленням волі, та додаткове покарання, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи принесених апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Прокурором, а також обвинуваченим та захисником в інтересах обвинуваченого, з огляду на змінені апеляційні вимоги, висновки суду про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.135, ч.2 ст.286 КК України не оспорюються.

Суд першої інстанції правильно визнав його винуватим у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, вина ОСОБА_10 підтверджена допустимими, належними, та достатніми доказами, перевіреними в судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.

Відповідає вимогам ст. 50, 65 КК України і призначене ОСОБА_10 покарання, яке обране з урахуванням даних про особу обвинуваченого, ступеню тяжкості вчинених злочинів та обставин, що пом`якшують покарання, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

А тому доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок його м`якості, є безпідставними, відповідно, апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

При цьому, згідно з приписами ст.75 КК України, зокрема, якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, кримінальне правопорушення, пов`язане з корупцією, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» зазначено про те, що, досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан, тощо (далі Постанова Пленуму №7).

Оцінюючи, як тяжкість вчинених злочинів, так і конкретні обставини кримінального провадження: відшкодування обвинуваченим завданих збитків як під час судового розгляду в суді першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду, враховуючи думку потерпілих, які просять не позбавляти ОСОБА_10 волі задля повного відшкодування ним завданої моральної шкоди, особу винного, який одружений та має трьох неповнолітніх дітей на утриманні, позитивно характеризується, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, згідно з висновком органу пробації, викладеним у досудовій доповіді, відповідно до якого допускається можливість його виправлення без призначення покарання, пов`язаного з ізоляцією, його ставлення до вчиненого, а саме визнання вини в частині порушення правил дорожнього руху та експлуатації транспорту, що спричинило смерть ОСОБА_12 , та розуміння наслідків, а також відсутність обставин, що обтяжують покарання, колегія суддів вважає, що усі наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчинених злочинів і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та утворюють підставу для висновку про можливість його виправлення без відбування основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком та покладенням відповідних обов`язків, передбачених ст.76 КК України.

Отже, апеляційні вимоги обвинуваченого та його захисника в частині звільнення ОСОБА_10 від відбування покарання з випробуванням підлягають задоволенню.

Доводи сторони захисту про не призначення обвинуваченому додаткового покарання є безпідставними.

Так, відповідно до приписів п. 21 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» № 14 від 23.12.2005, де вказано, що у кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 та ст. 287 КК України необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Враховуючи те, що вчинене обвинуваченим кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.286 КК України є тяжким та з огляду на непоправність наслідків для потерпілої у вигляді смерті, грубе порушення ОСОБА_10 правил дорожнього руху та неврахування ним дорожньої обстановки під час їзди, суд першої інстанції обгрунтовано призначив ОСОБА_10 додаткове покарання.

З огляду на викладене, апеляційні скарги обвинуваченого та захисника підлягають частковому задоволенню, а апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Таким чином, вирок суду щодо ОСОБА_10 підлягає зміні.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора Миргородської місцевої прокуратури Полтавської області ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 та захисника в його інтересах - адвоката ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2020 року змінити.

На підставі ст.75 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування основного покарання, призначеного за вироком Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2020 року з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 роки.

Покласти на ОСОБА_10 обов`язки, передбачені ч.1 ст.76 КК України:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В іншій частині вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 22 січня 2020 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4