ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження №11-кп/818/164/21 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1 ,
Справа №645/4789/17 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст. 187 КК України
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду в складі:
головуючого судді - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі - ОСОБА_5 ,
за участю прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинувачених - ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Харківського апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора Немишлянського відділу Харківської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 , обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 на вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 04 липня 2018 року відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , -

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово засудженого : 1)08.07.1994 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 141 КК України до 2 років позбавлення волі; 2) 17.12.1996 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 206 КК України до 2 років позбавлення волі. На підставі ст. 45 КК України звільнений з іспитовим строком 2 роки; 3) 26.10.2001 Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 296, ч. 2 ст. 125, 42 КК України до 4 місяців 26 днів арешту; 4) 04.06.2002 року Фрунзенським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року позбавлення волі; 5) 04.07.2003 року Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 186, ст. 71 КК України до 1 року 10 місяців 30 днів позбавлення волі; 6) 14.11.2006 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 5 років позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 7) 17.08.2007 Великобурлуцьким районним судом Харківської області за ч. 2 ст. 309, ч. 4 ст. 70 КК України до 3 років позбавлення волі; 7) 23.09.2011 року Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, звільнений з іспитовим строком 2 роки; 9) 18.10.2011 Київським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 75 звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 10) 21.11.2011 року Дзержинським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 2 років обмеження волі, 29.01.2015 року звільнений від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання,
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді восьми років позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_9 встановлено відраховувати з 28 вересня 2017 року.
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Харкова, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого: 1) 08.09.2008 Київським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 1 рік; 2) 11.10.2011 Московський районним судом м. Харкова, за ч. 2 ст. 309, ч. 1 ст. 317 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 3 роки; 3) 14.03.2012 Московським районним судом м. Харкова за ч. 1 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років позбавлення волі; 4) 29.03.2016 Московським районним судом м. Харкова за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки
визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та призначено покарання у виді восьми років позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України шляхом часткового приєднання до призначеного покарання за вироком Московського районного суду м. Харкова від 29.03.2016 року за ч.2 ст. 185 КК України, призначено ОСОБА_10 покарання у вигляді восьми років і шести місяців позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання ОСОБА_10 встановлено відраховувати з 27 вересня 2017 року.
Згідно вироку, 12.08.2017 року, приблизно о 23 годині 30 хвилин ОСОБА_9 разом з раніше знайомим йому ОСОБА_10 перебували на кінцевій зупинці кола трамваю, що розташована за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 151, де зустріли раніше незнайомого їм ОСОБА_12 , з яким у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виник конфлікт, в ході якого, ОСОБА_10 наніс ОСОБА_12 один удар рукою в область обличчя, від чого ОСОБА_12 впав на землю. Після чого, ОСОБА_12 підвівся та, намагаючись втекти від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , побіг у напрямку медичного комплексу, що розташований за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 264. В цей момент у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 виник злочинний намір на незаконне заволодіння майном ОСОБА_12 , реалізуючи який ОСОБА_9 та ОСОБА_10 наздогнали потерпілого поблизу медичного комплексу, який розташований за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 264, де ОСОБА_9 , діючи умисно з корисливих мотивів, за попередньою змовою з ОСОБА_10 , з метою незаконного збагачення, повалили ОСОБА_12 на землю, після чого почали наносити удари ногами в область голови та тулубу останнього, від чого ОСОБА_12 втратив свідомість. Таким чином, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 здійснили напад із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я ОСОБА_12 , після чого заволоділи майном останнього, а саме: грошовими коштами у розмірі 3000 гривень, спортивними кросівками ТМ Nike (вартість яких під час досудового розслідування встановити не виявилося можливим) та мобільним телефоном Nokia 500 вартість якого, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 18374 від 23.10.2017 становить 500,00 грн., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд.

В своїй апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить оскаржуваний вирок скасувати, а кримінальне провадження закрити.
Вказує, що в судовому засіданні ОСОБА_10 пояснював, що вчинив відкрите заволодіння телефоном потерпілого, проте ОСОБА_9 з ним разом не було.
В той же час ОСОБА_9 пояснив, що злочин не вчиняв, потерпілого не бачив.
Свідок ОСОБА_13 пояснювала, що між потерпілим та ОСОБА_9 і ОСОБА_10 відбувся конфлікт, який припинився біля кафе, ОСОБА_9 жодних розбійних дій не вчиняв.
Таким чином, показання вказаних осіб є суперечливими, при цьому суд не зазначив у вироку чому він взяв до уваги одні докази та відкинув інші.
На думку захисника, висновок суду проте що свідок ОСОБА_13 є співмешканкою ОСОБА_9 є хибним, оскільки в судовому засіданні було встановлено що вказаний свідок була подругою ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі, з урахуванням доповнень в останній редакції просить скасувати оскаржуваний вирок та постановити своє законне рішення, яке буде відповідати його діям та буде законним і обґрунтованим.
Вважає вирок незаконним.
Вказує, що сам потерпілий в судовому засіданні пояснював, що він ніяких незаконних дій щодо потерпілого не здійснював.
При цьому свідок ОСОБА_14 не бачила події, які відбувалися на вулиці, а лише бачила конфлікт який був у кафе.
Також свідок ОСОБА_13 в суді повідомила, що свої первинні покази слідчому вона надала під психологічним тиском працівників поліції, проте суд вказані обставини не перевірив, натомість дослідив протокол допиту у судовому засіданні.
Також в судовому засіданні не були допитані поняті, які приймали участь у слідчих діях.
Вважає, що обшук було проведено в порушення закону.

Обвинувачений ОСОБА_10 в своїй апеляційній скарзі просить суд апеляційної інстанції ухвалити справедливе рішення та переглянути оскаржуваний вирок.
Вказує, що потерпілого не бив.
Просив суд першої інстанції зробити запит на відеозапис з камер відеонагляду з супермаркета, який знаходиться поряд з місцем події.
Відеокамера, на думку обвинуваченого, могла зафіксувати хто бив потерпілого.
Пояснює, що обвинуваченого ОСОБА_9 з ним не було, що підтвердила ОСОБА_15 у своїх показаннях.
Проте суд не взяв ці покази до уваги, мотивуючи тим, що ОСОБА_15 є знайомою ОСОБА_9 .

Прокурор у своїй апеляційній скарзі просить оскаржуваний вирок скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
Ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України та призначити покарання у виді восьми років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна у власність держави, яке є його власністю.
ОСОБА_10 призначити покарання ч.2 ст. 187 КК України у виді восьми років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна у власність держави, яке є його власністю.
На підставі ч.1 ст. 71 КК України приєднати частину невідбутого покарання за вироком за вироком Московського районного суду м. Харкова від 29.03.2016 року, та остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у вигді 9 років позбавлення волі.
Зазначає, що санкцією ч.2 ст. 187 КК України передбачено обов`язкове покарання у виді конфіскації майна, проте суд не призначив додаткового покарання, а у мотивувальній частині вироку не обґрунтував свого рішення.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинувачених та їх захисників, які підтримали свої апеляційні скарги, проти апеляційної скарги прокурора заперечували, прокурора, який висловив протилежну думку, заперечував проти задоволення апеляційних скарг сторони захисту та просив суд апеляційної інстанції задовольнити його апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги сторони захисту не підлягають задоволенню, а апеляційну скаргу прокурора належить задовольнити частково, виходячи з наступного.

Відповідно до ч.1ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновок суду про доведеність вини ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 187 КК України підтверджується сукупністю доказів, зібраних у встановленому порядку і безпосередньо досліджених судом, яким дана належна оцінка, зокрема показами потерпілого ОСОБА_12 ,, свідка ОСОБА_14 .

Покази зазначених свідків та потерпілого є логічними, послідовними та несуперечливими.

Свідок ОСОБА_14 пояснила в суді, що у неї в аренді знаходиться кафе «Каприз», що знаходиться на кінцевій зупинці кола трамваю за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 151., в її кафе часто приходили обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , вживали спирті напої та грабували людей. У серпні 2017 року, вона особисто бачила, що в вечірній час ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та дівчина останнього на ім`я ОСОБА_16 також знаходилися в кафе, на виході з якого у ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відбувся конфлікт з потерпілим ОСОБА_12 , в ході якого ОСОБА_10 наніс удар останньому, після чого конфлікт переріс в драку. Після чого потерпілий ОСОБА_12 почав втікати від ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у напрямку церкви, що знаходиться по Салтівському Шосе, у м.Харкові.

Потерпілий ОСОБА_12 в судовому засіданні пояснював, що в серпні 2017 року, в вечірній час, він знаходився поблизу кафе «Каприз», на кінцевій зупинці кола трамваю, що розташована за адресою: м. Харків, Салтівське шосе, 151, у нього виник конфлікт з раніше не знайомими обвинуваченими ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , після закінчення якого він вирішив відійти якнайдалі від зазначеного кафе і направився у напрямку медичного комплексу, що знаходиться пр. Салтівському шосе, коли його наздогнали обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 та почали наносити йому удари, від яких він втратив свідомість, коли прийшов до тями в кареті швидкої допомоги, виявив зникнення мобільного телефон «Нокіа», кросівок чорного кольору ТМ Nike та грошових коштів у сумі 3000 гривень.

Після вказаних подій потерпілий під час пред`явлення осіб до впізнання 25.09.2017 року впізнав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 як осіб, які спричинили йому тілесні пошкодження та заволоділи його майном.

Під час слідчого експерименту 9 жовтня 2017 року потерпілий детально пояснив про обставини скоєння щодо нього розбійного нападу, показав на місце його скоєння.

Також судом першої інстанції враховано висновки судово-медичного експерта, згідно яких у потерпілого у зв`язку з подією 12.08.2017 року встановлені наступні ушкодження: множинні синці голови, забито-рвані рани нижньої губи (всі ці ушкодження як у сукпності, так і кожен окремо) відповідно до п.2.3.5, п.2.3.2 «б» «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» належать до категорії легких тілесних ушкоджень. Вказані ушкодження утворилися від неоднократної дії тупого твердого предмета (предметів), з обмеженою площею травмуючої поверхні, індивідуальні особливості якого в ушкодженні не відобразилися. Вищеперелічені ушкодження наявні у ОСОБА_12 не могли утворитися при мимовільному падінні з висоту зросту на тверду поширену поверхню.

26 вересня 2017 року працівниками поліції було вилучено мобільний телефон Нокіа» imei НОМЕР_1 , який в подальшому потерпілий впізнав як свій телефон, який в нього було викрадено обвинуваченими в день події.

Суд першої інстанції в законному порядку дослідив вказані докази та обгрунтовано визнав їх допустимим та належними доказами, поклав їх в основу обвинувального вироку.

Таким чином, з огляду на викладене та досліджені судом першої інстанції докази у колегії суддів відсутні сумніви у винуватості обвинувачених у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчиненим за попередньою змовою групою осіб.

Причетність обвинувачених до інкримінованого злочину доведена поза розумним сумнівом.

Що стосується незгоди обвинуваченого ОСОБА_10 з кваліфікацією його дій, колегія суддів зазначає наступне.

Згідно роз`яснень, які містяться у Постанові Пленуму ВСУ №10 від 06.11.2009 року «Про судову практику у злочинах проти власності» під нападом за статтею 187 КК України слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті. Розбій вважається закінченим з моменту нападу, поєднаного із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, або з погрозою застосування такого насильства, незалежно від того, заволоділа винна особа майном потерпілого чи ні. Під насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, слід розуміти заподіяння їй легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я або незначну втрату працездатності, середньої тяжкості або тяжкого тілесного ушкодження (останнє кваліфікується за ч. 4 ст. 187 КК України)

Початок конфлікту та завдання удару потерпілому підтвердила свідок ОСОБА_14 , подальші події, а саме напад і заволодіння майном підтвердив потерпілий, який впізнав обвинувачених, а тілесні ушкодження встановлені відповідним висновком судово-медичного експерта.

Таким чином кваліфікація дій обвинувачених є правильною.

Отже версія обвинуваченого ОСОБА_10 з приводу неправильної кваліфікації його дій за ч.2 ст. 187 КК України та необхідності її зміни на ст. 186 КК України відкидається колегією суддів, яка така, що не знайшла свого підтвердження.

Не знайшла свого підтвердження і версія обвинуваченого ОСОБА_9 щодо його непричетності до злочину, з огляду на обставини, викладені вище.

Також, колегія суддів погоджується з критичною оцінкою суду першої інстанції показів свідка ОСОБА_13 .

Показання вказаного свідка суперечать показам свідка ОСОБА_14 та потерпілого ОСОБА_12 .

Крім того ОСОБА_13 є знайомою обвинувачених та очевидно бажає сприяти обвинуваченим уникнути кримінальної відповідальності.

Будь яких інших відомостей щодо існування алібі у обвинуваченого, сторона захисту не надала ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції.

Також належить зазначити, що колегія суддів здійснює апеляційний перегляд оскаржуваного вироку в межах апеляційних скарг сторони захисту, яка будь-яких клопотань про повторне дослідження доказів судом апеляційної інстанції не заявляла, а отже суд апеляційної інстанції лише надає свою оцінку та висловлює своє ставлення щодо вже досліджених судом першої інстанції доказів.

Отже, враховуючи, що при розгляді кримінального провадження щодо обвинувачених місцевим судом були встановлені і досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, а також з урахуванням того, що будь-які належні докази на спростування викладених у обвинуваченні обставин відсутні, колегія суддів дійшла висновку, що діям обвинувачених надано правильну кримінально-правову оцінку, а їх винуватість у вчиненому доведена поза розумним сумнівом.

Наведені в апеляційних скаргах сторони захисту мотиви щодо незгоди з судовим рішенням в частині доведеності вини обвинувачених, а також щодо незгоди з наданою судом оцінкою окремих доказів, не спростовують правильності висновків суду і не містять переконливих доводів, які би дозволили колегії суддів дійти висновку, що рішення було постановлено з істотними порушеннями норм права, які можуть поставити під сумнів законність рішення в цій частині.

Переглядаючи вирок в частині апеляційних доводів сторони обвинувачення, щодо м`якості призначеного судом покарання та необхідності призначення обвинуваченим більш суворого покарання колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, при призначенні покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, згідно з положеннями ст. 414 КПК України, визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

На думку колегії суддів суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченим, дотримався вимог ст. 65 КК України, врахувавши характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, дані про особу обвинувачених . ОСОБА_10 , який раніше неодноразово засуджений, в тому числі за скоєння умисних корисливих кримінальних правопорушень проти власності, вчинив кримінальне правопорушення в період іспитового строку, на обліку в наркологічному та неврологічному диспансері не перебуває, не працює.

ОСОБА_9 , який раніше неодноразово засуджений, в тому числі за скоєння умисних корисливих кримінальних правопорушень проти власності, на обліку в наркологічному та неврологічному диспансері не перебуває, не працює.

Обставин, які відповідно до ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинувачених, судом не встановлено.

Обставинами, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинувачених суд визнав рецидив злочину.

Отже, висновок суду стосовно остаточного основного покарання яке необхідно призначити обвинуваченим - є обґрунтованим.

Відтак, призначене обвинуваченим покарання є достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів.

Переглядаючи доводи прокурора в частині неправильного застосування судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, а саме не призначення додаткового покарання обвинуваченим у виді конфіскації майна, колегія суддів погоджується з ними частково.

Санкцією ч.2 ст. 187 КК України передбачено обов`язкове призначення додаткового покарання у виді конфіскації майна.

Проте колегія суддів вважає за можливе застосувати положення ст. 69 КК України та не призначати додаткове покарання обвинуваченим у виді конфіскації майна.

На думку колегії суддів, призначення основного покарання у виді позбавлення волі є достатнім для виправлення обвинувачених та попередження вчинення ними нових злочинів.

За таких обставин, апеляційна скарга прокурора підлягає частковому задоволенню, а вирок належить змінити.

Істотних порушень кримінально-процесуального закону під час апеляційного розгляду зазначеного кримінального провадження не встановлено.

Відтак вирок суду є законним та обґрунтованим, а підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст. ст.404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити частково.

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , захисника ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Вирок Фрунзенського районного суду м.Харкова від 04 липня 2018 року в частині призначеного покарання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 змінити.

Вважати ОСОБА_9 засудженим за ч.2 ст. 187 КК України до покарання у виді восьми років позбавлення волі без конфіскації майна із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Вважати ОСОБА_10 засудженим за ч.2 ст. 187 КК України до покарання у виді восьми років позбавлення волі без конфіскації майна із застосуванням положень ст. 69 КК України.

На підставі ч.1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків шляхом часткового приєднання до призначеного покарання невідбутої частини покарання, призначеного вироком Московського районного суду м. Харкова від 29.03.2016 року за ч.2 ст. 185 КК України, остаточно призначити ОСОБА_10 покарання у виді восьми років і шести місяців позбавлення волі без конфіскаціїї майна.

В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення, а засудженими, які перебувають під вартою, - у той же строк з дня вручення їм копії ухвали.

Головуючий

Судді