ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Справа № 953/2590/21 Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/818/3211/21 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Зґвалтування
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 листопада 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря - ОСОБА_5
прокурора - ОСОБА_6 ,
захисника - ОСОБА_7
розглянувши у закритому судовому засіданні в м. Харкові апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київськогорайонного суду м. Харковавід 30 вересня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у кримінальному провадженні №0003240, за ознаками злочинів, передбачених ч.3 ст. 152, ч.2 ст. 146 КК України,
В С Т А Н О В И Л А:
Цією ухвалою продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 строком на 60 днів, тобто до 28.11.2021 року включно.
На зазначену ухвалу обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування апеляційної скарги обвинувачений посилається на те, жодний ризик, передбачений ст. 177 КПК України слідчим та прокурором не доведений. Вказує, що визнає вину за ч.2 ст. 146 КК України і не намагається уникнути кримінальної відповідальності. При цьому, звертає увагу на те, що вину за ч.3 ст. 152 КК України не визнає та підозру за цією статтею вважає необґрунтованою. Зазначає, що він має постійне місце проживання, на його утриманні знаходиться його матір 1948 року народження, яка є інвалідом, пенсіонером, позбавлена можливості пересуватися самостійно. Також зазначає, що він знаходиться в цивільному шлюбі, має неповнолітню дочку 2006 року народження, має постійне місце роботи хоча і не офіційне.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника адвоката ОСОБА_7 , які підтримали вимоги апеляційної скарги, а також прокурора, який заперечував щодо її задоволення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст.404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.
Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених п.п. 1, 3, 5ч.1 ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).
Надаючи оцінку можливості обвинуваченою переховуватися від суду або незаконно впливати на потерпілу, вчинити інше кримінальне правопорушення, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Згідно відомостей, що є наявними в матеріалах судового провадження, ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні умисних, не тяжкого злочину, передбаченого ч.2 ст. 146 КК України, санкція якого передбачає покарання до 5 років позбавлення волі та особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.3 ст. 152 КК України, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 12 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Відповідно до фактичних обставин справи та згідно обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання де проживає із матір`ю, працездатний, однак офіційно не працевлаштований, не має міцних соціальних зав`язків, проживає разом із потерпілою в одному під`їзді, раніше неодноразово судимий, а саме:
1) вироком Московського районного суду м. Харкова від 13.10.2000 за ч.2 ст.141, ст.102, ст.42 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, із застосуванням ст. 46-1 КК України (в редакції 1960 року) відстрочено виконання покарання на 2 роки та призначено штраф у розмірі 680 грн.;
2) вироком Московського районного суду м. Харкова від 18.09.2001 року за ч.2 ст.140 КК України (в редакції 1960 року) до 2 років та 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ст. 43 КК України (в редакції 1960 року) приєднано покарання від 13.10.2000 Московського районного суду м. Харкова та призначено остаточне покарання у вигляді 3 років позбавлення волі;
3) вироком Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2005 за ч.2 ст.186 КК України до 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 81 КК України, 14.07.2008 звільненого від відбуття покарання умовно-достроково на не відбутий строк в 1 рік 3 місяці та 8 днів;
4) вироком Київського районного суду м. Харкова від 28.12.2011 за ч.1 ст.153, ч.2 ст.152, ч.1 ст.187, ст.70 КК України до 11 років позбавлення волі, в силу ст. 71 КК України приєднано не відбуте покарання за вироком Київського районного суду м. Харкова від 08.12.2005, звільненого 30.06.2017 року у зв`язку із відбуттям строку покарання, який зареєстрований та фактично проживає адресою: АДРЕСА_1 ,
Враховуючи, що ОСОБА_8 підозрюється у злочині проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, а також у незаконному позбавленні волі, здійснюване протягом тривалого часу, що об`єктивно свідчить про наявність продовження існування ризиків, передбачених п. п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме:
- можливість обвинуваченим переховуватись від органу досудового розслідування та суду, оскільки ОСОБА_8 вчинив особливо тяжкий злочин, за який передбачено максимальне покарання у виді позбавлення волі строком до 12 років, не має офіційного місця роботи, раніше судимий за вчинення аналогічного кримінального правопорушення та має не погашену в установленому законом порядку судимість;
- також обвинувачений може незаконно впливати на потерпілу у цьому кримінальному провадженні, оскільки він проживає у одному під`їзді з неповнолітньою потерпілою ОСОБА_9 . Обвинувачується у вчиненні злочину, пов`язаного із застосуванням фізичного насилля щодо останньої, маючи фізичну перевагу над потерпілою, що свідчить про реальну можливість вчинення спроб неправомірного впливу на неї з метою надання необхідних йому показань в майбутньому, враховуючи вимоги ст. 23 КПК України.
- крім того, ОСОБА_8 може вчинити інше кримінальне правопорушення, оскільки він не має офіційного місця роботи і, відповідно, законного джерела доходу та засобів для існування, раніше судимий за вчинення аналогічного кримінального правопорушення та має не погашену у встановленому законом порядку судимість, що може спонукати його до вчинення нових умисних злочинів.
Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини, тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).
Крім того, відповідно усталеної практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.
З урахуванням конкретних обставин вчинення злочину, який інкримінується підозрюваному, а саме того, що він підозрюється у злочині проти статевої свободи та статевої недоторканості щодо неповнолітньої особи, а також у незаконному позбавленні волі, здійснюване протягом тривалого часу, колегія суддів вважає, що у цьому судовому провадженні є наявний суспільний інтерес, який полягає у необхідності захисту високих стандартів охорони прав і інтересів суспільства, зокрема життя, здоров`я, честі і гідності, недоторканності і безпеки людини, що відповідно до ст.3 Конституції України є найвищою соціальною цінністю в Україні.

Доводи обвинуваченого стосовно відсутності достатніх доказів обвинувачення, колегія суддів не може взяти до уваги, оскільки питання щодо дослідження та перевірки доказів сторін підлягають дослідженню та оцінці в порядку, передбаченому ст. ст.94, 337 та параграфом 3 « Процедура судового розгляду» КПК України.
Колегія суддів ставиться критично до тверджень обвинуваченого щодо не доведеності ризиків та не підтвердження їх існування, оскільки відомості, що є наявними в матеріалах судового провадження свідчать про протилежне, а їх наявність об`єктивно спростовує апеляційні доводи про недоведеність ризиків щодо переховування від суду можливість, незаконного впливу на потерпілих і свідків, вчинення іншого кримінального правопорушення.
Посилання обвинуваченого на те, що він має постійне місце проживання, на його утриманні знаходиться його матір 1948 року народження, яка є інвалідом, пенсіонером, позбавлена можливості пересуватися самостійно, те, що він знаходиться в цивільному шлюбі, має неповнолітню дочку 2006 року народження, має постійне місце роботи хоча і не офіційне, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності тримання його під вартою, не зменшують існування ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, зазначених в оскаржуваній ухвалі, а тому, доводи останнього колегія суддів не вважає визначальними, саме з урахуванням негативних відомостей про особу обвинуваченого. Крім того, ці обставини існували на час вчинення інкримінованих йому злочинів, і не стали стримуючим фактором для ОСОБА_8 від противоправних дій.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 не зменшилися та не перестали існувати на момент продовження цього запобіжного заходу.

Отже, враховуючи всі вищенаведені відомості у колегії суддів не виникає сумнівів щодо обґрунтованості та доведеності ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, якими прокурор обґрунтовував в суді першої інстанції та при апеляційному розгляді необхідність продовження такого запобіжного заходу, як тримання обвинуваченого під вартою, оскільки на момент розгляду апеляційної скарги всі ризики, які існували на час обрання цього запобіжного заходу, не зменшилися, а їх доведеність об`єктивно вбачається з системного аналізу відомостей, що стосуються особи обвинуваченого та обставин кримінального провадження, які прокурор вважає доведеними, направивши обвинувальний акт до суду першої інстанції, якому за наслідками судового розгляду, суд першої інстанції надасть відповідну процесуальну оцінку, ухваливши виправдувальний чи обвинувальний вирок.
З огляду на значимі для цього провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції постановив рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів дійшла висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування цього рішення за доводами апеляційної скарги обвинуваченого.

Поряд з цим, колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на необхідність дотримання судом першої інстанції вимог ст. 28 КПК України щодо розумних строків судового розгляду, виходячи з того, що обвинувачений перебуває під вартою.
Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, ст.407 ч.1 п.1, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 30 вересня 2021 року- залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді