Справа № 454/4948/21
УХВАЛА

про повернення скарги

м. Сокаль 30.12.2021 року

Слідчий суддя Сокальського районного суду Львівської області ОСОБА_1 за участю :
секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши в приміщенні суду скаргу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого,

в с т а н о в и в:

Дану скаргу від імені ОСОБА_4 подано ОСОБА_3 , в якій останній просить зобов`язати слідче відділення Відділення поліції №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області внести до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості про кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.366, ч.1 ст.365, ч.1 ст.364, ч.2 ст.189 КК України.

Згідно ч.4 ст.107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження в суді не здійснювалося.

Дослідивши заяву та додатки до неї, а також матеріали скарги та кримінального провадження, доходжу наступного висновку.

Відповідно до ст.60 КПК України, заявником є фізична або юридична особа, яка звернулася із заявою або повідомленням про кримінальне правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, і не є потерпілим.

Заявник має право: 1) отримати від органу, до якого він подав заяву, документ, що підтверджує її прийняття і реєстрацію; 1-1) отримувати витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань; 2) подавати на підтвердження своєї заяви речі і документи; 3) отримати інформацію про закінчення досудового розслідування.

Згідно ч.1 ст.303 КПК України, рішення слідчого, дізнавача про закриття кримінального провадження можуть бути оскаржені на досудовому розслідуванні заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Із заяви про вчинення кримінальних правопорушень, адресованої старшому слідчому ВП №2 Червоноградського РВП ГУНП у Львівській області, встановлено, що така подана від імені ОСОБА_4 та містить підпис від його імені, поруч якого зазначено « ОСОБА_4 ».

Скарга на бездіяльність органу досудового розслідування щодо невнесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань сформована в системі «Електронний суд» та містить електронний цифровий підпис ОСОБА_3 .

Після відкриття провадження за скаргою встановлено, що повноваження ОСОБА_3 підтверджені нотаріально завіреною довіреністю.

Також, жодних звернень до органу Національної поліції України від імені ОСОБА_3 про вчинення зазначеного кримінального правопорушення та внесення відомостей до реєстру в матеріалах справи немає.

Виходячи з положень Кримінального процесуального кодексу України, представником фізичної особи в кримінальному провадженні може бути - особа, яка у кримінальному провадженні має право бути захисником.

Відповідно до статті 45 КПК України захисником є адвокат, який здійснює захист підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, виправданого, особи, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, а також особи, стосовно якої передбачається розгляд питання про видачу іноземній державі (екстрадицію).

Захисником не може бути адвокат, відомості про якого не внесено до Єдиного реєстру адвокатів України або стосовно якого у Єдиному реєстрі адвокатів України містяться відомості про зупинення або припинення права на зайняття адвокатською діяльністю.

Статтею 50 КПК України встановлено, що повноваження захисника на участь у кримінальному провадженні підтверджуються: 1) свідоцтвом про право на зайняття адвокатською діяльністю; 2) ордером, договором із захисником або дорученням органу (установи), уповноваженого законом на надання безоплатної правової допомоги.

Встановлення будь-яких додаткових вимог, крім пред`явлення захисником документа, що посвідчує його особу, або умов для підтвердження повноважень захисника чи для його залучення до участі в кримінальному провадженні не допускається.

При цьому, відповідно до положень ч.1 ст. 59 Конституції України кожен є вільним у виборі захисника своїх прав.

Конституційний суд України у справі № 1-17/2000 від 16. 11. 2000 року справа за конституційним зверненням гр. ОСОБА_5 "Справа про право вільного вибору захисника" зазначив, що положення ч.1 ст. 59 Конституції України треба розуміти, як конституційне право підозрюваного, обвинуваченого і підсудного при захисті від обвинувачення та особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, з метою отримання правової допомоги вибирати захисником своїх прав особу, яка є фахівцем у галузі права і за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.

Також, Конституційний Суд України у Рішенні № 23-рп/2009 від 30.09.2009 р. у справі № 1-23/2009 про право на правову допомогу вказав, що "правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо. Вибір форми та суб`єкта надання такої допомоги залежить від волі особи, яка бажає її отримати" І далі: "Право на правову допомогу це гарантована державою можливість кожної особи отримати таку допомогу в обсязі та формах, визначених нею, незалежно від характеру правовідносин особи з іншими суб`єктами права" (абзаци 1-2 п. 3.2 мотивувальної частини Рішення).

Відповідно до п. "с" ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод "кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше такі права: … захищати себе особисто чи використовувати юридичну допомогу захисника, вибраного на власний розсуд, або за браком достатніх коштів для оплати юридичної допомоги захисника одержувати таку допомогу безоплатно, коли цього вимагають інтереси правосуддя".

Разом з цим, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень і застосування практики Європейського суду з прав людини" передбачає застосування практики Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерела права.

У п. 52-55 рішення від 24.11.2011 р. у справі "Загородній проти України" ЄСПЛ вказав, що "хоча право кожної особи, обвинувачуваної у вчиненні кримінального правопорушення, на ефективний захист адвокатом не є абсолютним, воно становить одну з головних підвалин справедливого судового розгляду (див. рішення у справі "Кромбах проти Франції", заява № 29731/96, п. 89, ECHR 2001-II). Особа, проти якої висунуті кримінальні обвинувачення, яка не бажає захищатись особисто, повинна бути в змозі скористатись юридичною допомогою за власним вибором (див. рішення від 16 квітня 2009 року у справі "Ханжевачкі проти Хорватії", заява № 17182/07, п. 21, з подальшими посиланнями). Проте це останнє право також не може вважатись абсолютним і, таким чином, національні суди можуть не прийняти вибір особи, коли існують відповідні та достатні підстави вважати, що того вимагають інтереси правосуддя (див. рішення від 25 вересня 1992 року у справі "Круассан проти Німеччини", п. 29, Series A N 237B). Більш того, законодавча вимога щодо наявності у захисника юридичної освіти не є порушенням вищезазначеного положення (див. рішення від 19 лютого 2009 року у справі "Шабельник проти України", заява № 16404/03, п. 39).

У цій справі право заявника на вільний вибір свого захисника було обмежене, оскільки захисник за його вибором був юристом, але не мав свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю. На думку Суду, таке обмеження права на вільний вибір захисника само по собі не порушує питання за підпунктом "c" пункту 3 статті 6 Конвенції, оскільки певна юридична кваліфікація може вимагатись для забезпечення ефективного захисту особи (див. рішення від 20 січня 2005 року у справі "Майзіт проти Росії", заява N 63378/00, п. 68) та безперешкодного функціонування системи правосуддя (див. рішення у справі "Мефтах та інші проти Франції", заяви NN 32911/96, 35237/97 та 34595/97, п. 45, ECHR 2002-VII). Однак, як стверджував заявник, вже у листопаді 2000 року таке обмеження було визнано неконституційним (див. вище пункт 37) і відповідне національне законодавство мало бути приведене у відповідність з Рішенням Конституційного Суду. З цією метою у червні 2001 року було запроваджено зміни до законодавства, але, як стверджувалось Урядом, необхідним було проведення додаткових законодавчих заходів (див. вище пункт 48). Заявник не погодився з Урядом щодо цього твердження, вважаючи, що чинне законодавство не передбачало обмеження його права на вибір захисника, а його вибір був обмежений внаслідок неправильного тлумачення кримінально процесуального законодавства Верховним Судом. Що стосується цього питання, Суд зауважує, що його завданням не є встановлення того, чи було обмеження права заявника на вибір адвоката наслідком відсутності подальших змін до законодавства, як про це стверджував Уряд, чи непослідовності у тлумаченні Рішення Конституційного Суду, як про це стверджував заявник.

Суд зазначає, що національні органи не стверджували, що виправданням для такого обмеження права заявника на вибір захисника були інтереси правосуддя. Суд вважає, що, навіть якщо припустити, що обмеження, як стверджував Уряд, було наслідком незавершеності процесу приведення кримінально-процесуального законодавства у відповідність з Рішенням Конституційного Суду, така ситуація тривалої невизначеності відповідних положень національного законодавства залишається. Постанова Пленуму Верховного Суду, ухвалена у 2003 році, не забезпечила послідовного та одноманітного застосування законодавства. Раніше Суд уже зазначав, що втручання у конвенційні права не може вважатись законним тільки через відсутність будь-якого законодавчого положення, якому воно може суперечити. Само по собі втручання повинно мати достатнє підґрунтя у національному законодавстві, щоб запобігти свавіллю (див., mutatis mutandis, рішення від 27 листопада 2008 року у справі "Свершов проти України", заява N 35231/02, п. 48, та рішення від 18 лютого 2010 року у справі "Гарькавий проти України", заява N 25978/07, п. 74) 55. На думку Суду, залишаючи питання обмеження права на вільний вибір захисника невирішеним протягом тривалого часу, державні органи створили ситуацію, що є несумісною з принципом юридичної визначеності, закріпленим Конвенцією, та який є одним з основних елементів верховенства права (див., mutatis mutandis, рішення від 2 листопада 2010 року у справі "Штефаніца та інші проти Румунії", заява N 38155/02, п. 31). Отже, право заявника на вільний вибір захисника було обмежено у спосіб, що є несумісним з вимогами пунктів 1 та 3 статті 6 Конвенції".

Враховуючи позицію Європейського суду з прав людини викладену у рішенні від 19.02.2009р. у справі "Шабельник проти України" заявник скаржився, що було порушено його право на справедливий судовий розгляд, оскільки його засудження судом за вбивство пані ОСОБА_6 ґрунтувалося на зізнавальних показаннях, вибитих з нього підтиском і без присутності захисника. Він також скаржився, що національні суди відмовили в дозволі його матері представляти його інтереси у порушеній проти нього справі.

ЄСПЛ вказав, що у контексті положення пункту 3 (c) статті 6 Конвенції "щодо скарги заявника на відмову національних судів дозволити його матері бути його додатковим (законним) представником під час судового провадження у справі Суд нагадує, що передбачене цим положенням право на юридичного представника, вибраного на власний розсуд, не має абсолютного характеру. Законодавча вимога наявності у захисника юридичної освіти не є порушенням згаданого вище положення. Далі Суд зазначає, що на момент подання клопотання, про яке йдеться, заявника представляв адвокат і що надалі цей адвокат протягом усього судового розгляду представляв його інтереси. У матеріалах справи немає жодних свідчень того, що заявник не міг вільно вибрати собі іншого захисника з відповідною кваліфікацією. Можливість бути представленим родичами, передбачена кримінально-процесуальним законодавством, є додатковою до права на захист і не може підлягати захисту гарантіями пункту 3 (c) статті 6 Конвенції". Тому Європейський суд з прав людини відхилив скаргу заявника на відмову в дозволі його матері виступати його представником.

Таким чином, в розумінні ч.1 ст.59 Конституції України, в даному випадку ОСОБА_3 не являється заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, а тому він не наділений правом оскарження рішень, дій, чи бездіяльності слідчого, дізнавача або прокурора за наслідками звернення ОСОБА_4 .

Зазначене є підставою для повернення даної скарги в частині вимог, викладених ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 , відповідно до п.1 ч.2 ст.304 КПК України.

Керуючись ст.ст.304 КПК України,

у х в а л и в:

Скаргу ОСОБА_3 від імені ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого повернути заявнику.

Ухвала може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня отримання її копії безпосередньо до Львівського апеляційного суду.

Слідчий суддя : ОСОБА_1