УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року

м. Київ
Справа № 312/57/21
Провадження № 51-369 ск 22
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Велика Білозерка Великобілозерського р-ну Запорізької обл., зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, в силу положень ст. 89 КК України раніше несудимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України.
Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Великобілозерського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України, та призначено покарання: за ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки; за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік.
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КПК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим покаранням призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки й покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 377 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою скасовано. Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Згідно з вироком 14 січня 2021 року, близько 12 год. 30 хв., ОСОБА_4 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом вільного доступу, увійшов на територію домоволодіння за адресою: АДРЕСА_3 , де, переконавшись в тому, що за його злочинними діями ніхто не спостерігає, через незачинені двері проник до приміщення квартири АДРЕСА_4 , звідки таємно викрав майно, що належало потерпілій ОСОБА_5 , а саме: грошові кошти в сумі 6 150 грн.; 15 000 російських рублів, які згідно з курсом Національного Банку України станом на 14 січня 2021 року становлять в національній валюті 5 685 грн.; мобільний телефон марки «DOOGEE» моделі Х6, вартість якого згідно з висновком товарознавчої експертизи № 89-21 від 01 лютого 2021 року становить 783, 34 грн.; мобільний телефон марки «Nokia» моделі RM-1110, вартість якого згідно з висновком товарознавчої експертизи № 89-21 від 01 лютого 2021 року становить 300 грн., чим заподіяв потерпілій ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 12 918, 34 грн.
Крім того, 14 січня 2021 року, приблизно о 12 год. 30 хв., ОСОБА_4 , знаходячись в приміщенні квартири АДРЕСА_4 , переконавшись в тому, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав паспорт громадянина України серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_6 , свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_2 , марки «ВАЗ», модель «21099», а також посвідчення водія, на ім`я ОСОБА_6 , серії НОМЕР_3 . Після цього, діючи з раптово виниклим прямим умислом, з метою незаконного заволодіння офіційними документами, поклав зазначені документи до кишені своїх штанів, тим самим незаконно заволодівши вказаним паспортом та іншими важливими особистими документами потерпілого ОСОБА_6 .
Ухвалою Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року апеляційну скаргу прокурора залишено без задоволення, а вирок Великобілозерського районного суду Запорізької області від 01 червня 2021 року без змін.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Вважає, що суди дійшли безпідставного висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, не врахувавши характер вчинених ним злочинних дій й даних про особу винного. Враховуючи викладене, вважає необґрунтованим застосування до засудженого положень ст. 75 КК України.
Крім цього, прокурор вказує на невідповідність ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України.
Мотиви суду
Перевіривши доводи, наведені в касаційній скарзі, дослідивши додані до неї копії судових рішень, колегія суддів вбачає, що у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 357 КК України у касаційній скарзі не оспорюються.

Стосовно доводів прокурора про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, а також невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Згідно зі статтями 50, 65 ККУкраїни особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності й даним про особу винного.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК України, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, а також визначити можливість виправлення засудженого без відбування покарання з застосуванням положень ст. 75 КК України. Вирішення судом питання про призначення ОСОБА_4 покарання та звільнення від його відбування ґрунтується на наведених вимогах закону.
Як убачається зі змісту доданої до касаційної скарги копії ухвали апеляційного суду, призначаючи ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості та суспільної небезпечності вчинених злочинів, які відноситься до тяжкого та нетяжкого злочинів відповідно, а також дані про особу засудженого, який раніше несудимий, має постійне місце проживання, офіційно не працевлаштований, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.

Також суд взяв до уваги позиції потерпілих, які не наполягали на призначенні ОСОБА_4 суворого покарання. Крім того, завдана матеріальна шкода була частково ним відшкодована шляхом повернення викраденого майна та документів.
За відсутності обставин, які обтяжують покарання, суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
З огляду на викладене, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_4 покарання в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі на строк 3 роки, правильно призначив остаточне покарання на підставі положень ст. 70 КК України за сукупністю злочинів й обґрунтовано визнав можливим звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі положень ст. 75 ККУкраїни з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. На думку колегії суддів, це є достатнім для того, щоб засуджений в умовах здійснення контролю за його поведінкою довів своє виправлення.

Підстав вважати, що судом неправильно було застосовано положення ст. 75 КК України, що призвело до призначення несправедливого покарання через м`якість, колегія суддів Верховного Суду не вбачає.
Стосовно тверджень прокурора про вчинення ОСОБА_4 у січні 2022 року нового кримінального правопорушення під час іспитового строку, визначеного в цьому провадженні, що вказує на не усвідомлення ним суті покарання із можливістю виправлення без ізоляції особи від суспільства, колегія суддів касаційного суду вважає необхідним зазначити наступне.
Відповідно до положень ст. 17 КПК України особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.
Тому вчинення особою нового злочину під час іспитового строку не може бути підставою для касаційного перегляду попередніх судових рішень щодо особи в аспекті обґрунтованості звільнення цієї особи від відбування покарання з випробуванням. Оцінка цьому надається у кримінальному провадженні щодо вчинення нового злочину з урахуванням положень ст. ст. 71, 72, ч. 3 ст. 78 КК України.
Переглянувши вирок в апеляційному порядку, апеляційний суд дав належну оцінку доводам апеляційної скарги прокурора, які є аналогічними доводам його касаційної скарги, й обґрунтовано залишив апеляційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала апеляційного суду належним чином умотивована та відповідає вимогам ст. 419 КПКУкраїни.

Таким чином, оскільки з касаційної скарги прокурора та доданих до неї матеріалів не убачається підстав для її задоволення, згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України у відкритті касаційного провадження потрібно відмовити.
Керуючись ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на ухвалу Запорізького апеляційного суду від 01 листопада 2021 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3