Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України
15 лютого 2022 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника-адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне в режимі відео конференції з ДУ «Рівненський слідчий ізолятор» та власними технічними засобами захисника кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та проживаючого в АДРЕСА_1 , громадянина України, з повною середньою освітою, неодруженого, не працюючого, раніше судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2021 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, і призначено покарання - три місяці арешту.
Згідно ст.71 КК України, до призначеного покарання частково приєднано не відбуту частину покарання за попереднім вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 19.11.2019 року, і визначено остаточне покарання п`ять років і один місяць позбавлення волі, строк якого обчислюється з 23 вересня 2021 року.
Вирішено питання щодо речових доказів.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_6 09 травня 2020 р. близько 23 год.30 хв, перебуваючи поблизу будинку АДРЕСА_1 в салоні автомобіля ВАЗ 2106 д.н.з. НОМЕР_1 , діючи повторно, з корисливих мотивів, таємно викрав мобільний телефон ОСОБА_8 марки Xiaomi Redmi 6A вартістю 1596 грн. 67 коп.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 - адвокат ОСОБА_7 зазначає, що призначене ОСОБА_6 покарання є невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, і є явно несправедливим через суворість. Вважає, що судом залишено поза увагою позитивну характеристику ОСОБА_6 та заяву потерпілого ОСОБА_8 щодо відшкодування заподіяної шкоди, який не наполягав на призначенні ОСОБА_6 суворого покарання. Просить оскаржуваний вирок в частині призначеного покарання змінити і призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням положень ст.69 КК України.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпілий ОСОБА_8 , будучи належним чином повідомленим про день і час розгляду скарги, про що свідчить рекомендоване поштове повідомлення, в судове засідання не з`явився.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника адвоката ОСОБА_7 , яка просить задовольнити апеляційну скаргу, яку підтримує обвинувачений, доводи прокурора, який просить залишити вирок без зміни, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних в провадженні доказів, яким судом дана правильна юридична оцінка, що не заперечується в апеляційній скарзі.

Твердження захисника ОСОБА_7 , підтримані обвинуваченим ОСОБА_6 , про призначення йому надто суворого покарання не є переконливими, оскільки термін явно несправедливе покарання означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру.

Відповідно до ст. ст. 50 і 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи із вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Правову позицію щодо дотримання справедливості Конституційний Суд України висловив у рішеннях від 30 січня 2003 року № 3-рп/2003 та від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 у справах про призначення судом більш м`якого покарання.

Так, у рішенні № 15-рп/2004 Конституційний Суд України зазначив: Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права це передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі Довженко проти України) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення у значенні ст. 414 КПК України означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття особа обвинуваченого вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття особа винного.

Вирішення судом даного питання ґрунтується на вимогах статей 50, 65 КК України.

При обранні покарання обвинуваченому за ч. 2 ст. 185 КК України суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами), „Про практику призначення судами кримінального покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, позитивну характеристику особи ОСОБА_6 , відсутність претензій з боку потерпілого, на що покликається в апеляційній скарзі і захисник, обставини, що пом`якшують покарання - щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, і призначив ОСОБА_6 за вчинене мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.2 ст.185 КК України.
Переглядаючи вирок суду першої інстанції, відповідно до положень ст.404 КПК України, в межах апеляційної скарги, яку обвинувачений підтримав, колегія суддів вважає одночасні твердження обвинуваченого в суді апеляційної інстанції про те, що він не вчиняв даного злочину, безпідставними, оскільки в суді першої інстанції ОСОБА_6 повністю визнав свою вину у таємному викраденні майна ОСОБА_8 , що підтверджується показаннями потерпілого, і в апеляційній скарзі, поданій в інтересах ОСОБА_6 , не оспорюється доведеність його вини, фактичні обставини вчиненого злочину та правильність кваліфікації дій, що підтверджено, як апелянтом, так і самим обвинуваченим.

З матеріалів провадження слідує, що вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 19.11.2019 року ОСОБА_6 був засуджений за ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК на 5 років позбавлення волі і на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком в 1 рік 6 місяців.
Зважаючи, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 185 КК України, ОСОБА_6 скоєно в період іспитового строку, встановленого вищевказаним вироком суду, суд першої інстанції правомірно, відповідно до положень ст. 71 КК України та п. 10 Постанови Пленуму Верховного Суду України Про практику призначення судами кримінального покарання № 7 від 24 жовтня 2003 року, згідно яких призначене остаточне покарання має бути більшим, як від покарання, призначеного за новий злочин, так і від не відбутої частини покарання за попереднім вироком, визначив ОСОБА_6 і остаточне покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які б слугували безумовними підставами для скасування або зміни судового рішення при розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, як і підстав для застосування положень ст. 69 КК України, не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404-405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:
Вирок Рівненського районного суду Рівненської області від 23 вересня 2021 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту оголошення повного тексту ухвали, а обвинуваченим - протягом того ж строку з моменту отримання копії ухвали.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3