Ухвала
іменем України
05 жовтня 2021 року
м. Київ
справа № 553/1246/18
провадження № 51-4731 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2021 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000439, щодо
ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Сускове Свалявського району Закарпатської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року ОСОБА_4 визнано винуватим і засуджено за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК, та призначено йому покарання за ч. 1 ст. 185 КК у виді позбавлення волі на строк 1 рік, за ч. 2 ст. 186 КК у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців, за ч. 3 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, з урахуванням положень ст. 72 КК цього Кодексу шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців.
Запобіжний захід засудженому у виді тримання під вартою залишено без змін до набрання вироком законної сили. Початок строку відбування покарання ОСОБА_4 визначено рахувати з моменту затримання, тобто з 03 травня 2018 року.
Вирішено питання щодо судових витрат у кримінальному провадженні.
Згідно з цим же вироком ОСОБА_4 виправдано за ч. 1 ст. 185 КК (за епізодом таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_5 ) у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.
Відповідно до обставин, установлених судом та детально викладених у вироку суду першої інстанції, ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 02 травня 2018 року в період часу з 21:00 по 21:30 поруч із будинком на АДРЕСА_2 таємно викрав майно ОСОБА_6 , а саме: чоловічу сумочку з написом «POLO VIDENG», в якій містилися: фотоапарат «Kodak» з картою пам`яті «Арасеr 8 GB», чохол до фотокамери, дві банківські картки ПАТ КБ «ПриватБанк» («Універсальна» № НОМЕР_1 , «Для виплат» № НОМЕР_2 ), паспорт громадянина України та ідентифікаційний код на ім`я ОСОБА_6 , завдавши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 612,33 грн.
Крім того, ОСОБА_4 03 травня 2018 року близько 17:40, перебуваючи в залі очікування залізничного вокзалу станції «Полтава-Південна» за адресою: пл. Слави, 1, м. Полтава, під час розмови з незнайомим ОСОБА_7 , зненацька та навмисно почав завдавати ударів ногами та руками в ділянку голови і тулуба, від яких потерпілий, похитуючись, падав на сидіння, що були поруч. У цей час ОСОБА_8 , скориставшись безпорадним станом потерпілого, витягував із кишень останнього його особисті речі, внаслідок таких дій відкрито повторно заволодів майном потерпілого, а саме: грошовими коштами в сумі 218 грн, трьома пластиковими картками ПАТ КБ «Приват Банк» («Універсальна» № 679634) і ПАТ «A-Банк» («Універсальна Голд» № 030616, «Універсальна» № 2560757), пачкою цигарок «Don Тadak», паспортом громадянина України та ідентифікаційним кодом на ім`я ОСОБА_7 , завдавши потерпілому матеріальної шкоди на загальну суму 218 грн.
Полтавський апеляційний суд ухвалою 21 липня 2021 року вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року щодо ОСОБА_4 залишив без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_4 без задоволення.
Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_4 ставить вимогу про скасування судових рішень щодо нього та призначення нового розгляду в суді першої інстанції через недоведеність його вини в інкримінованих злочинах.
Обґрунтовуючи свою позицію вказує на неповноту судового розгляду і невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Вважає, що апеляційний суд не звернув уваги на вказані порушення суду першої інстанції, належним чином не перевірив доводів, викладених у його апеляційній скарзі, та не дав вичерпної відповіді на них, не зазначив докладних мотивів, з яких виходив під час постановлення ухвали, і положень Закону, яким він керувався, чим порушив вимоги статей 370, 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).
Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі засудженого ОСОБА_4 та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити, виходячи з такого.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Так, згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.
Суд касаційної інстанції є судом права, а не факту, тому під час розгляду касаційної скарги виходить із фактичних обставин, установлених судами першої та апеляційної інстанцій.
Зі змісту касаційної скарги засудженого вбачається, що він, надаючи оцінку доказам, по суті заперечує їх достовірність та правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження, тоді як їх перевірки з огляду на ст. 433 КПК до повноважень суду касаційної інстанції законом не віднесено.
Таким чином, Суд не перевіряє доводи касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 щодо невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження.
Вирок суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 185 КК (за епізодом таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_5 ) у касаційній скарзі засудженого не оскаржується.
Що стосується доводів засудженого ОСОБА_4 з приводу недоведеності його винуватості в інкримінованих йому кримінальних правопорушеннях, то колегія суддів вважає їх безпідставними.
Статтею 370 КПК визначено, що судове рішення повинно бути ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Також у рішенні має бути наведено належні й достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновок суду про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК, зроблено з дотриманням ст. 23 КПК на підставі об`єктивного з`ясування всіх обставин, підтверджених доказами, які було досліджено та перевірено під час судового розгляду, а також оцінено з урахуванням ст. 94 цього Кодексу.
Зокрема, відповідний висновок суд, незважаючи на невизнання ОСОБА_4 своєї вини у вчиненні вказаних кримінальних правопорушень, зробив на підставі ретельно та всебічно досліджених у судовому засіданні з дотриманням вимог кримінального процесуального законодавства доказів, у тому числі показань потерпілого ОСОБА_6 , який повідомив, що у травні 2018 року близько 21:00 повертався додому, поруч із під`їздом № 6 будинку на АДРЕСА_2 , де проживає, йому стало зле, він присів на лавочку та задрімав. Коли прокинувся, виявив зникнення особистих речей, що були при ньому, а саме: барсетки з написом «Polo», в якій містилися фотоапарат «Kodak» з картою пам`яті та чохлом, дві банківські картки ПАТ КБ «ПриватБанк», його паспорт громадянина України та ідентифікаційний код. Особу, яка викрала у нього вказані речі, не бачив та з обвинуваченим не знайомий; показань самого засудженого, який не заперечував того факту, що у зазначений період часу перебував поруч із місцем вчинення кримінального правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_6 ; даних протоколу огляду від 03 травня 2018 року, згідно з яким ОСОБА_4 у присутності понятих добровільно видав речі, які потім були вилучені в нього; даних протоколів пред`явлення речей для впізнання від 11 червня 2018 року та фототаблиць до них, згідно з якими потерпілий ОСОБА_6 впізнав належні йому речі, вилучені у засудженого ОСОБА_4 03 травня 2018 року; показань потерпілого ОСОБА_7 , який повідомив, що 03 травня 2018 року зранку приїхав до м. Полтави та, вирішивши справи, повертався додому, прибув на залізничний вокзал «ПолтаваПівденна», у кафе випив вина, пройшов у зал очікування, де задрімав. В якусь мить відчув, як хтось лазить у нього по кишенях, де були паспорт, ідентифікаційний код, три банківські картки та гроші в сумі 215220 грн, прокинувшись, побачив засудженого ОСОБА_4 , а коли спитав, що він робить, останній завдав йому удару ногою в ділянку грудної клітки, від чого він упав під лавку, і почав тікати; показань свідка ОСОБА_9 , який повідомив про обставини вчинення злочину стосовно потерпілого ОСОБА_7 , які узгоджуються з поясненнями потерпілого. Зазначив, що одного дня повертався з роботи, на залізничному вокзалі станції «ПолтаваПівденна» очікував на електропотяг, поруч із ним у залі очікування спав сидячи ОСОБА_7 , свідок бачив, як до останнього підійшов невідомий чоловік, як виявилося потім ОСОБА_4 , з кишені потерпілого витягнув гроші, мобільний телефон, цигарки. Перед цим засуджений завдав удару потерпілому ногою в груди, а потім у голову, останній падав на підлогу; показань самого засудженого, який не заперечував факту заволодіння паспортом потерпілого та стверджував, що підібрав його з полу, коли він випав з кишені останнього, і мав намір передати його працівникам поліції; даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 03 травня 2018 року, згідно з якими потерпілий ОСОБА_7 серед пред`явлених на фото осіб, на фото за № 2 упізнав ОСОБА_8 як особу, яка викрала у нього гроші та документи; даних протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 04 травня 2018 року, згідно з якими, свідок ОСОБА_9 серед пред`явлених на фото осіб, на фото за № 2 упізнав ОСОБА_8 як особу, яка скоїла щодо ОСОБА_7 відкрите заволодіння майном; даних відеозапису з камер відеоспостереження від 03 травня 2018 року, розташованих у головній будівлі вокзалу «ПолтаваПівденна», де зафіксовано, як засуджений ОСОБА_4 почав бійку з потерпілим ОСОБА_7 , завдав йому ударів руками і ногами, після чого поліз до кишені штанів останнього, дістав звідти речі та далі, продовжив бійку з потерпілим. Зазначені на відеозаписі обставини також підтвердили потерпілий ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_9 та інших доказів.
Аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні докази, оцінюючи їх за своїм внутрішнім переконанням, які ґрунтувалися на повному, всебічному та неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, оцінюючи кожен доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд дійшов до переконливого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень стосовно потерпілих ОСОБА_6 та ОСОБА_10 .
Також суд проаналізував та належно оцінив показання засудженого ОСОБА_4 , надані ним у судовому засіданні, за його версією подій інкримінованих йому кримінальних правопорушень, дав їм належну оцінку і визнав непереконливими, а також розцінив їх як спосіб захисту останнього від пред`явленого обвинувачення з метою уникнення кримінальної відповідальності за вчинені діяння.
Отже за встановлених судом фактичних обставин кримінального провадження дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК кваліфіковані правильно.
Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі апеляційного суду, крім іншого, має бути зазначено: короткий зміст вимог, викладених у апеляційній скарзі, та зміст судового рішення суду першої інстанції; узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу, й узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження; обставини, встановлені судами першої та апеляційної інстанцій з посиланням на докази; мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, та з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, а також положення закону, яким він керувався.
Усупереч твердженням засудженого в касаційній скарзі, із долученої копії ухвали апеляційного суду вбачається, що суд під час перегляду вироку суду першої інстанції дотримався вказаних вимог закону, дав належну оцінку доводам, викладеним у апеляційній скарзі засудженого ОСОБА_4 , які є майже аналогічними доводам його касаційної скарги, та із зазначенням мотивів прийнятого рішення залишив вирок суду першої інстанції без змін.
Погоджуючись із висновками місцевого суду, суд апеляційної інстанції в ухвалі зазначив, що винуватість ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК, за обставин, установлених судом, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується зібраними у справі доказами, які належним чином досліджені судом першої інстанції за участю сторін кримінального провадження.
З такими висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів, і робить висновок, що вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є належно вмотивованими й обґрунтованими, за змістом відповідають вимогам статей 370, 419 КПК, у них наведено мотиви, з яких виходили суди, та положення закону, якими вони керувалися під час постановлення рішень.
Отже, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б впливали на обґрунтованість судових рішень щодо ОСОБА_4 , судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні допущено не було, а тому законних підстав для скасування оскаржуваних судових рішень за доводами, наведеними у касаційній скарзі засудженого, Суд не вбачає.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги засудженого немає.
Враховуючи викладене, Суд вважає, що відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 необхідно відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 27 червня 2019 року та ухвалу Полтавського апеляційного суду від 21 липня 2021 року щодо нього.
Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3