Номер провадження: 11-кп/813/784/21
Номер справи місцевого суду: 521/178/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10.12.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2019 року у кримінальних провадженнях, внесених до ЄРДР за №000288, №0004813 об`єднаних у провадження №521/178/18 відносно

ОСОБА_8 , що народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Одесі, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, який не працює, не одружений, зареєстрований за адресою АДРЕСА_1 , фактично до затримання проживав за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, частинами 1 та 2 ст.187 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Вироком Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2019 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, частинами 1 та 2 ст.187 КК України та йому призначено покарання:
- за ч.2 ст.186 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки;
- за ч.1 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років;
- за ч.2 ст.187 КК України у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років, з конфіскацією всього майна, що є власністю обвинуваченого, крім житла.
На підставі ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено ОСОБА_8 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 (вісім) років, з конфіскацією всього майна, що є власністю обвинуваченого, крім житла.
Відповідно до ст.71 КК України до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Суворовського районного суду м. Одеси від 24 жовтня 2015 року і за сукупністю вироків визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 9 (дев`ять) років, із конфіскацією всього майна, що є власністю обвинуваченого, крім житла.
Відповідно до ч.5 ст.72 КК України у строк відбутого ОСОБА_8 основного покарання у виді позбавлення волі зараховано строк його попереднього ув`язнення з 21 грудня 2017 року до дня набрання вироком законної сили із розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.
Не погодившись із зазначеним вироком суду захисник ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , в якій просив змінити вирок суду першої інстанції та ухвалити новий вирок, яким виправдати ОСОБА_8 в частині обвинувачення за ч.2 ст.186 КК України, виправдати в частині обвинувачення за ч.1 ст.187 КК України у зв`язку з відсутністю доказів винуватості ОСОБА_8 , а також змінити кваліфікацію дій ОСОБА_8 за епізодом вчинення злочину щодо заволодіння чужим майном поєднаним з погрозою застосування насильства небезпечного для життя та здоров`я потерпілого ОСОБА_10 на ч.2 ст.189 КК України, та кваліфікувати його дії як вимогу передачі чужого майна, з погрозою насильства над потерпілим, або розголошення відомостей, які потерпілий бажав зберегти в таємниці (вимагання). Крім того, захисник зазначив про призначення судом першої інстанції занадто суворого покарання, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.
Ухвалою Одеського апеляційного суду від 21 листопада 2019 року апеляційна скарга захисника ОСОБА_9 була залишена без задоволення, а вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 05 березня 2019 року залишений без змін.

Вказана ухвала Одеського апеляційного суду була скасована постановою колегії суддів Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 02 червня 2020 року, а кримінальне провадження було направлено на новий апеляційний розгляд.

Під час нового апеляційного розгляду було встановлено, що під час допиту в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 заявляв про те, що після затримання 18 серпня 2017 року та 21 грудня 2017 року оперативними працівниками Малиновського ВП ГУНП в Одеській області до нього застосовувались незаконні методи фізичного та психологічного насилля з метою впливу на нього та змусити дати показання, якими обвинувачений визнав би свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів.

Вказані обставини не були перевірені судом першої інстанції під час судового розгляду.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_8 підтвердив свої показання надані в суді першої інстанції про застосування до нього незаконних методів здійснення досудового розслідування.

Заслухавши думку учасників судового процесу щодо необхідності доручення ТУ ДБР, розташованому у м. Миколаєві провести дослідження фактів щодо застосування до ОСОБА_8 незаконних методів здійснення досудового розслідування, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Згідно з ч.1 ст.9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України, а згідно до ч.5 ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до пункту 1 статті 46 Європейської конвенції з прав людини та ст. 2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» рішення Європейського суду з прав людини є обов`язковими для виконання Україною.

Виходячи із положень статті 3 Конвенції, за обставин, коли особа висуває небезпідставну скаргу на жорстоке поводження з нею, а саме застосування недозволених методів під час проведення слідства та дізнання, у поєднанні із загальним обов`язком держави за статтею 1 Конвенції, слід провести ефективне офіційне розслідування. Це означає, що таке розслідування повинно бути ретельним, а органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати те, що трапилось, та не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень (правова позиція ЄСПЛ, викладена в рішеннях у справах «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року), «Олексій Михайлович Захарків проти України» (рішення від 24 червня 2010 року), «Нечипорук і Йонкало проти України» (рішення від 21 і квітня 2011 року).

Як визначив Європейський суд з прав людини у справі «Вергельський проти України» (п. 97 рішення від 12 березня 2009 року) та у справі «Яременко проти України» (п. 57 рішення від 12 червня 2008 року), в тих справах, коли особа висуває небезпідставну скаргу про те, що вона була піддана поганому поводженню зі сторони суб`єктів владних повноважень в порушення ст.3 Конвенції, це положення, якщо його тлумачити у світлі загального обов`язку держави відповідно до ст. 1 Конвенції, вимагає за своїм змістом, щоб було проведено ефективне офіційне розслідування.

Аналогічну позицію висловив Верховний Суд в постанові № 532/47/16-к від 21.06.2018 року. Верховний суд підкреслив, що залишення без процесуальної уваги заяв обвинуваченої особи про фізичний та психологічний тиск є істотним порушенням кримінального процесуального закону відповідно до ст.419 КПК України.

Частиною 6 ст.206 КПК України передбачено, якщо під час будь-якого судового засідання особа заявляє про застосування до неї насильства під час затримання або тримання в уповноваженому органі державної влади, державній установі (орган державної влади, державна установа, яким законом надано право здійснювати тримання під вартою осіб), слідчий суддя зобов`язаний зафіксувати таку заяву або прийняти від особи письмову заяву та:

1) забезпечити невідкладне проведення судово-медичного обстеження особи;

2) доручити відповідному органу досудового розслідування провести дослідження фактів, викладених в заяві особи;

3) вжити необхідних заходів для забезпечення безпеки особи згідно із законодавством.

Відповідно до положень п.1) ч.4 ст.216 КПК України слідчі органів державного бюро розслідувань здійснюють досудове розслідування в тому числі злочинів вчинених працівником правоохоронного органу.

За таких обставин, враховуючи вимоги п.1) ч.4 ст.216 КПК України, апеляційний суд вважає за доцільне дослідження відомостей про факти, що заявлені обвинуваченим ОСОБА_8 про застосування до нього оперативними працівниками Малиновського ВП ГУНП в Одеській області недозволених методів здійснення досудового розслідування, слід доручити слідчим другого слідчого відділу з дислокацією у м. Одесі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Миколаєві.

Керуючись статтями 206, 216, 350, 405, 418, 419 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Доручити другому слідчому відділу з дислокацією у м. Одесі Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованому у м. Миколаєві провести перевірку фактів, викладених під час допиту обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування до нього психологічного та фізичного насилля з боку оперативних працівників поліції Малиновського ВП ГУНП в Одеській області після його затримання 18 серпня 2017 року та 21 грудня 2017 року, шляхом внесення відомостей до ЄРДР та проведення досудового розслідування.

Копію рішення за результатами досудового розслідування негайно направити до Одеського апеляційного суду.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4