Справа № 635/6508/21
Провадження № 1-кс/635/1221/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 вересня 2021 року сел.Покотилівка Харківського району Харківської області
Слідчий суддя Харківського районного суду Харківської області ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
володільця майна ОСОБА_4 ,
розглянувши у судовому засіданні в залі суду клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000650 від 09 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України,

В С Т А Н О В И В :

07 вересня 2021 року до Харківського районного суду Харківської області надійшло клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000650 від 09 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, в якому останій просить накласти арешт на транспортний засіб Mitsubishi Outlander, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , який на даний час, згідно наявної у слідства інформації, перебуває у володінні ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом встановлення заборони його власнику на відчуження, користування, розпорядження вищевказаним майном з метою запобігання його приховування, пошкодження, знищення, перетворення, відчуження на користь інших осіб. А також просить визначення місця тимчасового зберігання доручити слідчому СВ відділу поліції №3 Харківського РУП №1 ГУНП в Харківській області ОСОБА_6 .

В обґрунтування свого клопотання прокурор зазначив, що 09.08.2021 до Відділу поліції №3 Харківського районного управління поліції №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області надійшла заява ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , в якій останній повідомив про вчинення відносно нього злочину, передбаченого ч.2. ст. 190 КК України, а саме: шахрайство, вчинене повторно, або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.
В ході досудового слідства було допитано в якості потерпілого ОСОБА_7 , який пояснив, що 08.07.2008 він придбав і став власником транспортного засобу Mitsubishi Outlander, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_3 , який відповідно до норм чинного законодавства був зареєстрований та поставлений на облік на його ім`я. Також він зазначив, що в нього є знайомий ОСОБА_8 , паспорт НОМЕР_4 виданий Київським МВРВ ХМУ УМВС України в Харківській області, 02.09.1998 року, з яким, як йому здавалося, він підтримував як ділові так і дружні відносини. У свою чергу, останній зарекомендував себе як порядний громадянин. Потерпілий ОСОБА_7 і ОСОБА_8 тривалий проміжок часу мали ділові відносини, які виражались у господарській співпраці, ОСОБА_8 здійснював поставку продукції, а ОСОБА_7 її купував та реалізовував. За весь період співпраці ОСОБА_8 належним чином виконував свої обов`язки пов`язані з поставкою товарів, не виникало питань щодо взаєморозрахунків. ОСОБА_7 акцентував увагу на тому, що між ним та ОСОБА_8 неодноразово виникали ситуації, коли останній брав у позику грошові кошти, які завжди повертав. Також, виникали ситуації, коли ОСОБА_7 давав ОСОБА_8 наперед розрахунок за поставлений в майбутньому товар. Загалом ніяких проблем, як в особистих, так і ділових стосунках у зазначених вище осіб не виникало. В подальшому ОСОБА_7 зрозумів, що за допомогою вищевикладених ситуацій, які вирішувались без жодних проблем і конфліктів, ОСОБА_8 встановив з ним дружні, довірливі відносини, зловживаючи якими в подальшому заволодів належним заявнику майном при наступних обставинах. У 2018 році ОСОБА_7 , за проханням ОСОБА_8 , передав останньому у тимчасове користування належний йому на праві власності автомобіль Mitsubishi Outlander, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_3 . ОСОБА_7 особисто віддав ОСОБА_8 два комплекти ключів від автомобіля і свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу. Автомобіль, ключі та документи передавалися ОСОБА_8 у присутності свідків. На момент передачі вищезазначеного майна ОСОБА_8 зарекомендував себе як порядна і чесна людина та мав добру репутацію, в результаті чого у заявника не було підстав і сумнівів не довіряти. Одночасно з цим, ОСОБА_7 попередив ОСОБА_8 , що він повинен обслуговувати та на першу вимогу повернути належний йому транспортний засіб. ОСОБА_7 до теперішнього часу був переконаний, що належний йому автомобіль використовується ОСОБА_8 . Крім цього, у 2018 році ОСОБА_8 взяв у борг у ОСОБА_7 грошові кошти, які пообіцяв повернути у 2020 році, але у визначений строк не повернув і звернувся з проханням відстрочити термін повернення суми боргу. Враховуючи те, що раніше ОСОБА_8 завжди своєчасно повертав борги і ніколи з даного приводу не виникало проблем, наразі у ОСОБА_7 виникли сумніви відносно бажання і можливості повернути ОСОБА_8 належне йому майно. На підставі виниклих сумнівів і переживань за своє майно, ОСОБА_7 через публічний мобільний додаток встановив, що належний йому автомобіль Mitsubishi Outlander наразі перереєстрований на невідому особу, а його державний номер вже НОМЕР_2 . Після встановлення зазначеного факту, ОСОБА_7 вимагав від ОСОБА_8 надати пояснення відносно виниклої ситуації та повернути йому його власність автомобіль і грошові кошти, але останній відмовився від пояснень, автомобіль не повернув і вимкнув телефон.

З наявної у публічному мобільному додатку інформації, вбачається наступне:

?автомобіль перереєстрований на нового власника на підставі договору купівлі-продажу;

?дата перереєстрації 03.10.2020;

?перереєстрація здійсненна в АДРЕСА_3 );

?новий власник транспортного засобу мешкає в селі Красна Талівка, Луганської області;

?новий державний номер: НОМЕР_2 .

Також, під час допиту ОСОБА_7 наголосив на тому, що довіреність на вчинення юридичних дій зі своїм авто Mitsubishi Outlander, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_3 нікому не надавав, в тому числі будь-яких письмових згод на його відчуження.

Відповідно до витягів з публічного мобільного додатку, наданими потерпілим ОСОБА_7 , було встановлено, що транспортний засіб Mitsubishi Outlander, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_3 , який належав заявнику на праві приватної власності, 03.10.2020 був перереєстрований, наразі на невстановлену особу, в ТСЦ 6350 (територіальний сервісний центр), який розташований за адресою: АДРЕСА_4 .

Ознайомившись із наданими заявником ОСОБА_7 витягами з публічного мобільного додатку, можливо констатувати наявність в діях ОСОБА_8 , який користувався вищевказаним транспортним засобом, що належав ОСОБА_7 , та посадових осіб територіального сервісного центру НОМЕР_5 , ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 Кримінального кодексу України.
Таким чином, транспортний засіб Mitsubishi Outlander, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , є доказом факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, а також був об`єктом кримінально протиправних дій, що у розумінні ст. 98 КПК вказує на те, що транспортний засіб являється речовим доказом.

Застосування заходів забезпечення кримінального провадження шляхом накладення арешту обумовлено запобіганням можливості його подальшого відчуження, оскільки вищевказаний транспортний засіб вже був предметом вчинення кримінального правопорушення.

Незастосування арешту щодо транспортного засобу унеможливить виконання завдання кримінального провадження (ст. 2 КПК України)

Таким чином, наявні достатні підстави для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження накладення арешту на транспортний засіб Mitsubishi Outlander, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 , шляхом встановлення заборони його власнику користуватися та розпоряджатися транспортним засобом, так як їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, зникнення, знищення, використання, перетворення, пересування, та передачі вищевказаного майна.

Вищевказаний транспортний засіб має важливе доказове значення в рамках кримінального провадження (ст. 91 КПК).

Прокурор у судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.
Володілець майна ОСОБА_4 у судовому засіданні повідомив, що він придбав транспортний засіб законно, в салоні, на підставі договору купівлі-продажу, в присутності власника, та відповідно до чинного законодавства зареєстрував його у Територіальному сервісному центрі МВС, приховувати чи продавати його не збирається.
Слідчий суддя вислухавши прокурора, володільця майна, вивчивши клопотання та долучені до нього документи, дійшов наступного висновку.
Перевіркою матеріалів клопотання встановлено, що СВ відділу поліції №3 Харківського районного управління №1 Головного управління Національної поліції в Харківській області проводиться досудове розслідуванняза матеріалами кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000650 від 09 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
За змістом ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цього Кодексу, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст. 98 цього Кодексу.
Не може бути арештовано майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, окрім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Речовими доказами згідно ч.1 ст.98 КПК України є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
Заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до ст. 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своє інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Крім того, на підставі вимог ч.5 ст.9 КПК України, слідчий суддя враховує, що виходячи з положень Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, дотримання принципу верховенства права є однією з підвалин демократичного суспільства.
Також, у ст.1 Першого протоколу до Конвенції зазначено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.
Як у справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 9 червня 2005 р.), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 р.) ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).
Згідно із ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.
Відповідно до п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що: потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора; може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод і законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно зі ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину і достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки, згідно зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Однак зазначених вимог закону прокурор, який звернувся з клопотанням про арешт майна, не дотримався.
Відповідно до п.2 ч.2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні, якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст. 170 цього Кодексу, а саме з метою забезпечення збереження речових доказів.
Проте, в матеріалах судового провадження відсутня постанова слідчого про визнання автомобіля Mitsubishi Outlander, сірого кольору, VIN: НОМЕР_1 , д/н НОМЕР_2 речовим доказом. Посилання прокурора тільки на те що майно має ознаки речових доказів не може бути підставою для накладення арешту.
Як убачається з наданих матеріалів ОСОБА_4 є добросовісним набувачем автомобіля, який придбав транспортний засіб у Суб`єкта господарювання, що здійснює оптову та/або роздрібну торгівлю транспортними засобами, ТОВ «ПРИМАСК-АВТОЕКСПЕРТ» на підставі договору купівлі-продажу та відповідно до чинного законодавства зареєстрував його у Територіальному сервісному центрі МВС.
Відповідно до ч. 10 ст. 170 КПК України не може бути арештоване майно, якщо воно перебуває у власності добросовісного набувача, крім арешту майна з метою забезпечення збереження речових доказів.
Крім того органом досудового розслідування не доведено що даний автомобіль відповідає критеріям, визначеним ст. 98, ч. 2 ст.167 КПК України, та те, що саме накладення арешту є необхідним для його збереження, а також, що накладення арешту є найбільш доцільною процесуальною дією у даному випадку. Окрім того, цивільний позов у кримінальному провадженні ніким не заявлений, підозра нікому не пред`явлена, орган дізнання не надав достатні докази наявності ризиків, передбачених статтею 170 КПК України, а саме: приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження речових доказів. Санкція ч. 2 ст. 190 КК України не передбачає покарання у вигляді конфіскації майна та можливості спеціальної конфіскації майна.
Враховуючи все вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку, що клопотання про арешт майна є передчасним і в його задоволенні слід відмовити.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 110, 170, 172, 173 КПК України, слідчий суддя, -

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні клопотання прокурора Харківської окружної прокуратури Харківської області ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000650 від 09 серпня 2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України відмовити.
Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Харківського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення, а особою, яка не була присутньою під час її постановлення, в той самий строк з моменту отримання копії ухвали.
Повний текст ухвали складено 10 вересня 2021 року.

Слідчий суддя: ОСОБА_1