ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/817/300/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - продовження строку тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 вересня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

розглянувши 09 вересня 2021 р. у відкритому судовому засіданні в залі Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження (справа №607/10655/20) за апеляційними скаргами захисника обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 серпня 2021 р.,

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 серпня 2021 року задоволено клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 до двох місяців та продовжено строк дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , до 15 жовтня 2021 року включно. Задоволено клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 до двох місяців та продовжено строк дії обраного запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , до 15 жовтня 2021 року включно. Відмовлено в задоволенні клопотань захисників та обвинувачених про зміну запобіжного заходу.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою змінити ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Вважає оскаржувану ухвалою незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

Вказує, що прокурором до клопотання про продовження строків тримання під вартою не додано жодних доказів на підтвердження ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які до того ж є недоведеними в судовому засіданні.

Зазначає, що ризик переховування від суду нівелюється наявністю міцних соціальних зв`язків із близькими. Так, відповідно до характеристики, що видана начальником ДУ Чортківська установа виконання покарань" (№26) від 06.10.2020, ОСОБА_7 підтримує соціально-корисні зв`язки з близькими шляхом отримання передач, посилок, побачень.

Наголошує на тому, що є недоведеними ризики впливу на свідків та вчинення нових кримінальних правопорушень. Посилається на те, що згідно обвинувачення ОСОБА_7 здійснював безконтактний продаж заборонених засобів та свідки у даному кримінальному провадженні засекречені, їхні анкетні дані змінені, що відповідно унеможливлює будь-який вплив на останніх без знання їх особи.

Звертає увагу суду на позитивну характеристику обвинуваченого. Зокрема, як вбачається із характеристики, виданої виконкомом Золотниківської сільської ради Теребовлянського району від 20.03.2020 року, ОСОБА_7 зарекомендував себе з хорошої сторони, приймав активну участь в житті села, допомагав в роботі по благоустрою, з сусідами та односельцями проживав в злагоді, зауважень від старости немає. Крім цього, як вбачається із характеристики, виданої начальником ДУ Чортківська установа виконання покарань (№26) від 06.10.2020, його підзахисний вимог режиму утримання не порушував, до дисциплінарної відповідальності не притягувався, із представниками адміністрації ввічливий, із співкамерниками не конфліктний, підтримує доброзичливі відносини.

Вказує, що оскільки його підзахисний раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, то і немає підстав вважати, що ОСОБА_8 може вчинити інші злочини.

Наголошує на тому, що оскаржувана ухвала не містить будь-якого належного та вмотивованого обґрунтування в частині необхідності продовження строку найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Звертає увагу суду на те, що його підзахисний більше року тримається під вартою, оскільки згідно протоколу затримання ОСОБА_7 затриманий в порядку ст. 208 КПК України 13.02.2020.

Вказує, що при визначені розміру застави не враховано майнового стану його підзахисного, в якого відповідно до довідки Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо суб`єкта за №205888890 від 01.04.2020 у ОСОБА_7 відсутні будь-які відомості щодо наявності права власності та речових прав на нерухоме майно.

Посилається на те, що визначений судом розмір застави 945900 грн. є непомірним для його підзахисного, враховуючи його молодий вік та статус, що призводить до неможливості на протязі тривалого часу виконання застави.

Аналогічні доводи наведені в апеляційній скарзі ОСОБА_9 , поданої в інтересах ОСОБА_8 , в якій він просить ухвалу суду скасувати та прийняти нову, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на запобіжний захід у вигляді цілодобового арешту за адресою: АДРЕСА_1 .

Заслухавши суддю-доповідача, який виклав суть ухвали та доводи апеляційних скарг, адвоката ОСОБА_9 , обвинувачених ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , які підтримали подані захисником апеляційні скарги, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційних скарг, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги слід залишити без задоволення, виходячи з наступних підстав.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 ст. 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

У відповідності до вимог ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку з речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.

Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

У відповідності до ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу.

Згідно з приписом п. 4 ч. 2 ст. 183 КПК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.

Так, перевіркою доводів апеляційних скарг колегія суддів встановила, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 та ОСОБА_7 , оскільки запобіжні заходи у виді тримання під вартою є законно обраними.

Рішення про продовження обвинуваченим раніше обраних запобіжних заходів у виді тримання під вартою суд належним чином мотивував, обґрунтувавши наявність підозри, ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, а також врахував обставини, визначені ст. 178 КПК України, пов`язані з характеризуючими особи обвинувачених даними.

Судом обґрунтовано зазначено, що мають місце ризики переховування від суду, незаконного впливу на свідків у цьому ж кримінальному провадженні, вчинення іншого кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином.

Так, ризиками того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 можуть навмисно переховуватись від суду, є те, що вони офіційно не працевлаштовані, не мають на утримані неповнолітніх чи малолітніх дітей чи осіб похилого віку, неодружені, що свідчить про слабку міцність соціальних зв`язків, тому обвинувачені можуть безперешкодно покинути місце фактичного проживання та територію міста Тернополя.

Крім цього, колегія суддів враховує те, що, усвідомлюючи суворість зазначених злочинів та покарання, передбачених за їх вчинення, обвинувачені можуть переховуватись від слідства та суду з метою уникнення відповідальності.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень за ч. 2 ст. 209, ч. 2 ст. 306 та ч. 3 ст. 307 КК України, за які передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до восьми років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна; позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна; позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна відповідно, і які згідно із ст. 12 КК України є особливо тяжкими злочинами.

Разом із тим, відповідно до практики Європейського суду з прав людини тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» (заява №33977/96 від 26 липня 2001 року) ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» (заява №14379/88 від 26.01.1993 р.) Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Згідно сформованої практики Європейського суду з прав людини тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції» заява №12369/86 від 26 червня 1991 року).

Також колегія суддів враховує, що існують ризики того, що обвинувачені можуть незаконно впливати на ще не допитаних в судовому засіданні свідків. Так, ризики впливу на свідків існують не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Крім цього, ОСОБА_7 та ОСОБА_8 можуть впливати на інших обвинувачених у цьому кримінальному провадженні - ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , матеріали стосовно якого виділено в окреме кримінальне провадження, і які надали органу досудового розслідування викривальні покази щодо злочинної діяльності ОСОБА_7 , та схиляти їх до надання неправдивих свідчень.

Надаючи оцінку ризику того, що обвинувачені можуть вчиняти інші кримінальні правопорушення, суд бере до уваги багатоепізодність інкримінованих злочинів, що свідчить про стійкість їх протиправної поведінки та небажання стати на шлях виправлення.

За таких обставин доводи апеляційної скарги захисника про недоведеність встановлених судом ризиків не заслуговують на увагу, оскільки сукупність даних про тяжкість злочинів, у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , враховуючи особу обвинувачених, беззаперечно вказують на їх існування.

Переглядаючи рішення суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою стосовно обвинувачених, колегія суддів вважає, що підстави, у зв`язку з наявністю яких ОСОБА_7 та ОСОБА_8 були обрані запобіжні заходи у виді тримання під вартою, не відпали, а ризики, передбачені ст. 177 КПК України, не зменшилися.

На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильних висновків про те, що вказані обставини кримінального провадження свідчать про неможливість обрання стосовно обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 інших запобіжних заходів, передбачених ст. 176 КПК України, оскільки вони не забезпечать належної поведінки останніх під час розгляду кримінального провадження.

Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що дані заходи забезпечення кримінального провадження не виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи обвинувачених, судом на даному етапі не встановлено, у зв`язку з чим колегія суддів вважає недостатнім обрання ОСОБА_7 та ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів для запобігання наявним ризикам, а ніж тримання під вартою, як про це просить захисник.

Даних, які б вказували на неможливість продовження ОСОБА_7 та ОСОБА_8 дії строку запобіжних заходів у вигляді тримання під вартою, не встановлено. Так, беззаперечних доказів того, що до обвинувачених не може бути застосовано тримання під вартою, в матеріалах справи не міститься та стороною захисту не надано.

Отже, приймаючи рішення про продовження запобіжних заходів у виді тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження цих запобіжних заходів, врахував ступінь тяжкості інкримінованого обвинуваченим кримінальних правопорушень, дані про їх особу, наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, та прийняв відповідне судове рішення, яке не суперечить вимогам закону та загальним засадам кримінального провадження.

Доводи апеляційних скарг захисника, що зважаючи на наявність позитивних характеристик з місця проживання та установи виконання покарань є вагомими підставами, щоб змінити обвинуваченим запобіжні заходи із тримання під вартою на домашній арешт не спростовують ризиків, які зазначені в клопотанні прокурора.

Разом із тим колегія суддів зазначає, що відсутність у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 судимостей не є безумовною підставою для скасування рішення суду, зважаючи на тяжкість злочинів у вчиненні яких вони обвинувачуються.

Посилання в апеляційних скаргах на тривалість судового розгляду не можуть бути взятими до уваги, оскільки вказані обставини відповідно до вимог ст. 178 КПК України не враховуються при обранні запобіжних заходів та вирішенні питання доцільності тримання під вартою осіб, щодо яких існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Всі інші доводи апеляційних скарг захисника не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, інших доказів, які б могли поставити під сумнів рішення суду першої інстанції, не надано.

Щодо доводів апеляційних скарг в частині неврахування судом першої інстанції майнового стану обвинувачених, то колегія суддів вважає їх надуманими.

Зокрема, пунктом 3 частини 5 статті 182 КПК України передбачено, що розмір застави визначається у розмірі від вісімдесяти до трьохсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб щодо особи, підозрюваної чи обвинуваченої у вчиненні особливо тяжкого злочину. У виключних випадках, якщо слідчий суддя, суд встановить, що застава у зазначених межах не здатна забезпечити виконання особою, що підозрюється, обвинувачується у вчиненні тяжкого або особливо тяжкого злочину, покладених на неї обов`язків, застава може бути призначена у розмірі, який перевищує вісімдесят чи триста розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб відповідно.

При цьому колегія суддів враховує, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачуються у вчиненні особливо тяжких злочинів, обставини вчинення кримінальних правопорушень, кількість вчинених обвинуваченими епізодів і кількість вилученої наркотичної речовини та її можливої суспільної шкоди.

Тому саме такий розмір застави ( ОСОБА_8 - 630600 грн., ОСОБА_7 - 945900 грн.), на думку колегії суддів, обумовлений тим ступенем довіри до обвинувачених, при якому перспектива втрати застави буде для них необхідним і достатнім стримуючим фактором, щоб не допустити невиконання ними процесуальних обов`язків та запобігти здійсненню дій, передбачених ч.1 ст.177 КПК України.

З огляду на викладене судом першої інстанції при розгляді клопотань повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційних скаргах підстави, з яких захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції та змінити запобіжні заходи на домашній арешт, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційних скарг захисника обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 без задоволення.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційні скарги захисника обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 - адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а ухвалу Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 17 серпня 2021 р., якою обвинуваченим ОСОБА_8 та ОСОБА_7 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
________________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3