ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/158/22 Справа № 178/1/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 січня 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора Криничанського відділу Жовтоводської окружної прокуратури ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 на вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2021 року щодо

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Полевське, Верхньодніпровського району Дніпропетровської області, громадянина України, українця, не одруженого, на утриманні має двох неповнолітніх дітей ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працюючого водієм ТОВ «Гідроспецмонтаж», зареєстрованого АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні № 0000760 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_11 ,

прокурора ОСОБА_12 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,
потерпілої ОСОБА_8 ,
В С Т А Н О В И Л А:
За вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2021 року ОСОБА_6 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, та призначено йому покарання у вигляді 8 (вісім) років позбавлення волі.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_8 в рахунок спричиненої моральної шкоди 100 000 (сто тисяч) гривень.

Вирішено долю речових доказів та судових витрат.

За цим вироком ОСОБА_6 визнаний винуватим за таких обставин.

13 листопада 2017 року, приблизно о 22 годині 30 хвилин, ОСОБА_6 на автомобілі марки «Таврія», державний знак НОМЕР_1 , що знаходився в його користуванні, перебував на території місцевості, розташованої на відстані 60 метрів з північно-західної сторони від залізничного полотна 105 кілометру гілки Верхівцеве-П`ятихатки Придніпровської залізниці, що на відстані 3 км з північно-західної сторони с. Водяне Криничанського району Дніпропетровської області, де між ним та пасажиром його автомобіля, ОСОБА_13 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин стався конфлікт.
Діставши з шухлядного відділення (бардачка) зазначеного транспортного засобу розкладний ніж по типу «Метелик», ОСОБА_6 , поклавши його до правої бокової кишені штанів, вийшов з автомобіля.

Після того, як ОСОБА_14 також вийшов з автомобіля, між останнім та ОСОБА_15 продовжився словесний конфлікт, який переріс у бійку, в ході якої вони впали на землю, при цьому ОСОБА_14 опинився на ОСОБА_15 у положенні зверху.

ОСОБА_6 , реалізуючи свій умисел спрямований на протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_13 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажаючи їх настання, дістав зі своєї правої кишені штанів розкладний ніж по типу «метелика» та, утримуючи ніж в правій руці з метою заподіяння смерті, наніс ним потерпілому ОСОБА_13 один проникаючий удар у ліве стегно, один удар у грудну клітину ззаду зліва, один удар у праву скроневу область та один удар у праве плече, чим заподіяв проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва з ушкодженням лівої легені, діафрагми, селезінки, колото-різане поранення лівого стегна з ушкодженням глибокої стегнової артерії, які супроводжувались внутрішньо плевральною та зовнішньою кровотечею та відносяться до тяжких тілесних пошкоджень, по ознаці небезпеки для життя, різані лінійні рани в правій скроневій області та на зовнішній поверхні правого плечового суглобу, що відносяться до легких тілесних пошкоджень, які мають незначні скороминущі наслідки та в прямому причинному зв`язку з настанням смерті не знаходяться.

Своїми умисними діями, спрямованими на заподіяння смерті іншій людині, ОСОБА_6 заподіяв ОСОБА_13 тілесні ушкодження у вигляді ножових поранень тіла, які відносяться до тяжких тілесних пошкоджень, по ознаці небезпеки для життя, що викликали смерть потерпілого на місці події.

В апеляції:
- захисник просить вирок змінити, визнавши ОСОБА_6 винним за ознаками ст. 118 КК України та призначити покарання в межах даної статті.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що судовий розгляд щодо обвинуваченого був упередженим, неповним та одностороннім, що призвело до невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, оскільки висновки ґрунтуються на припущеннях та на доказах, які не були досліджені під час судового розгляду і незаконно ґрунтуються на доказах, викладених в обвинувальному акті досудового слідства, тому ця невідповідність істотно вплинула на вирішення питання про винуватість ОСОБА_6 .
Зазначає, що судом першої інстанції покази свідків висвітлені упереджено, неповно та не об`єктивно та жодним чином не відображена інформація про наявність загрози для життя та здоров`я ОСОБА_6 з боку ОСОБА_13 , або навпаки.
Поза увагою залишені покази судово-медичних експертів, які були безпосередньо допитані 05.01.2021 року, та які повідомили, що тілесні ушкодження, які були виявлені у обвинуваченого, характерні саме для ушкоджень при здавлюванні шиї ОСОБА_6 руками або передпліччям та інш. покази, які прямо вказують на явну загрозу його життю та здоров`ю.
Посилається на те, що дії ОСОБА_6 по відношенню до потерпілого були вимушеними і він не мав жодного наміру на позбавлення його життя.
- прокурор просить вирок змінити та доповнити його резолютивну частину та вирішити долю речових доказів: змивів з рук та зрізи нігтьових пластин потерпілого ОСОБА_13 та чохла для ножа, які знаходяться на зберіганні в камері схову ВП № 6 Кам`янського РУП.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що судом безпідставно не вирішено долю частини речових доказів.
- потерпіла просить змінити вирок в частині призначення покарання та призначити обвинуваченому суворіше покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.
В обґрунтування своїх вимог вказує, що вирок є надто м`яким та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.
Зазначає, що з вини засудженого вона залишилась без підтримки свого чоловіка, шлюб з яким укладено у 2008 році, напівсиротами залишились діти 2008 та 2017 року народження.
Посилається на те, що вказуючи та відсутність будь-яких пом`якшуючих покарання обставин та обтяжуючої обставини у вигляді тяжких наслідків, завданих злочином, суд несправедливо призначив ОСОБА_6 занадто м`яке покарання у виді 8 років позбавлення волі.
Заслухавши: захисника та обвинуваченого, які кожен окремо та разом підтримали доводи та вимоги апеляційної скарги захисника, заперечували проти апеляційних скарг потерпілої та прокурора; потерпілу, яка підтримала свою апеляцію, просила її задовольнити, не заперечувала проти апеляції прокурора, однак заперечувала проти апеляції захисника обвинуваченого; прокурора який заперечував проти задоволення вимог апеляційної скарги захисника, підтримав апеляцію прокурора і не підтримав апеляцію потерпілої, перевіривши та обговоривши доводи апеляційних скарг та їх вимоги, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Судове рішення відповідно до ст. 370 КПК повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
За приписами ст. 94 КПК України, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Вказані вимоги закону при ухваленні оскаржуваного вироку судом першої інстанції дотриманні.
Досліджені судом першої інстанції та покладені в основу вироку докази є належними та допустимими, оцінені судом в їх сукупності з точки зору їх достатності і взаємозв`язку, які беззаперечно підтверджують вину ОСОБА_6 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а саме вбивства, тобто умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині.
Доводи сторони захисту щодо неправильного застосування Закону України про кримінальну відповідальність, а саме неправильної кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст. 115 КК України і необхідності кваліфікації його дій за ст. 118 КК України, з посиланням на перебування обвинуваченого в момент нанесення ним ножових поранень потерпілому в стані необхідної оборони є безпідставними, необґрунтованими і такими, що не відповідають встановленим судом першої інстанції обставинам справи.
Так, ствердження в апеляції захисника, в підтвердження своєї позиції на перебування обвинуваченого в момент нанесення ним ножових поранень потерпілому в стані необхідної оборони, останній вказує, що судом першої інстанції у вироку неповно висвітлено покази свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , і ОСОБА_18 , в яких не відображена інформація про наявність загрози життю та здоров`ю ОСОБА_6 , є безпідставними, оскільки жоден із вказаних свідків, які безпосередньо були допитані судом першої інстанції, не вказували і не підтвердили, що в бік обвинуваченого від потерпілого були образи та погрози такого характеру, що реально створювали загрозу життю та здоров`ю обвинуваченому, та які мали би наслідком застосування до нього необхідної оборони.
За наданими у суді першої інстанції показами свідків ОСОБА_18 та ОСОБА_19 , які були безпосередньо в момент події і на місці події, та показів свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які хоча і знаходились на місці події, однак не бачили обставин бійки, слідує, що потерпілий, сідаючи зі всіма свідками в автомобіль до обвинуваченого, знаходився у стані алкогольного сп`яніння. З причин закінчення бензину в автівці потерпілий ОСОБА_14 став ображати обвинуваченого Мригіля, говорячи, що він поганий водій і виражаючись в нецензурній формі, стався між ними конфлікт, в ході якого обвинувачений ОСОБА_15 вимагав вийти з машини потерпілого, а останній відмовився виходити.
За показами свідка ОСОБА_19 , сварка між обвинуваченим та потерпілим дійсно мала місце, однак будь-яких погроз Мригілю, зі сторони ОСОБА_14 він не чув.
Свідок ОСОБА_18 , також вказував, що коли потерпілий і обвинувачений були на вулиці біля автомобіля між ними продовжилася сварка. Через деякий час свідок побачив, що вони були на землі та билися, коли вони зі свідком ОСОБА_19 підійшли до них, щоб розняти, то, ОСОБА_20 вже лежав і гарчав на питання не відповідав, а ОСОБА_15 сказав, що ОСОБА_14 нічим вже не зарадиш, так як він його зарізав.
Свідок ОСОБА_19 також вказував, що коли вони з ОСОБА_18 підійшли до потерпілого та обвинуваченого щоб їх розняти, то потерпілий ОСОБА_14 знаходився зверху на Мригіль на землі та хрипів.
Отже, за такими показами свідків, хоча і встановлено, що ОСОБА_14 ображав обвинуваченого, штовхав нецензурно лаявся, проте не можна дійти висновку, що такі дії та поведінка потерпілого була реальною невідворотною загрозою життю чи здоров`ю обвинуваченому ОСОБА_15 , як на це вказує в апеляції захисник.

Покази свідків узгоджуються між собою та дослідженими судом першої інстанції доказами в їх сукупності та взаємозв`язку, не містять суттєвих протиріч. Підстав вважати їх неправдивими чи наданими як заінтересованими особами не вбачається, у зв`язку з чим ці покази також в сукупності з іншими доказами не підтверджують версію сторони захисту що під час обопільної сварки між потерпілим і обвинуваченим, останній знаходився в стані необхідної оборони.
Згідно правової позиції, викладеної у постанові судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 27.11.2014 року у справі № 5-34кс14, для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.
Закріплене в ст. 36 КК право кожної особи на необхідну оборону є важливою гарантією реалізації конституційного положення про те, що кожний має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань (ч. 3 ст. 27 Конституції України).
Згідно із ч. 1 ст. 36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, тяжкої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту (ч. 3 ст. 36 КК України).
Отже право на необхідну оборону виникає лише тоді, коли суспільно небезпечне посягання викликає у того, хто захищається, невідкладну необхідність в заподіянні шкоди тому, хто посягає, для негайного відвернення або припинення його суспільно небезпечного посягання.
Втім, стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди. При з`ясуванні наявності такої загрози необхідно враховувати поведінку нападника, зокрема, спрямованість умислу, інтенсивність і характер його дій, що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну.
Відповідно до оскаржуваного вироку, судом першої інстанції ретельно дослідженні ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони, характерних як для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (ст. 118 КК України), так і для умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, які були співставлені з фактичними обставинами вчиненого злочину, висновками судово-медичних експертиз, показами свідків в їх взаємозв`язку привели місцевий суд до вмотивованого висновку про те, що умисні дії обвинуваченого ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 115 КК України як умисне протиправне заподіяння смерті (вбивство) іншій людині, оскільки досліджені під час судового розгляду справи докази свідчать про направленість умислу обвинуваченого саме на вбивство потерпілого, з чим погоджується й колегія суддів.
Так, оскільки стан необхідної оборони виникає не лише в момент вчинення суспільно небезпечного посягання, а й у разі створення реальної загрози заподіяння шкоди, суд першої інстанції при з`ясуванні наявності такої загрози об`єктивно враховував поведінку як потерпілого ОСОБА_14 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, ображав обвинуваченого, лаявся нецензурною лайкою, так і обвинуваченого Мригіля, зокрема, перебування їх в обопільному конфлікті, можливість Мригіля вийти із конфлікту чи завадити йому, покладення напередодні бійки ним ножа до кишені свої штанів.
А тому, враховуючи спрямованість умислу, інтенсивність і характер дій потерпілого ОСОБА_14 , що дають особі, яка захищається, підстави сприймати загрозу як реальну, співставивши їх з фактичними обставинами вчиненого злочину, суд першої інстанції дійшов виваженого висновку про те, що ОСОБА_6 на момент вчинення злочину, наслідком якого є смерть потерпілого, у стані необхідної чи уявної оборони не перебував, з чим погоджується і колегія суддів, так як поведінка і дії ОСОБА_14 не дають підстави сприймати їх як реальну загрозу для життя чи здоров`я Мригіль.
Посилання сторони захисту в апеляції на залишення поза увагою суду такого речового доказу як ніж та показів судово-медичних експертів, є безпідставними.
Судом першої інстанції покладені в основу вироку і належним чином досліджені судово-медичні висновки, та були допитані експерти, які тільки підтвердили зазначене у цих висновках.
Зокрема, за результатами судово-медичної експертизи за № 252-Е від 12.03.2020 року, встановлено, що враховуючи характер синців на шиї по боковій поверхні шиї ліворуч та по задньо-боковій поверхні праворуч, розміром 8,5х1см та 3х0,5 см, більш ймовірний механізм їх утворення внаслідок стискання твердим предметом(ми). Враховуючи характер та форму садна, експерт вважає, що воно виникло внаслідок дій твердого предмета з обмеженою контактуючою поверхнею під гострим кутом. Експерт також при відповіді на питання судової колегії місцевого суду щодо ймовірного настання смерті ОСОБА_6 в результаті асфіксії (странгуляційної асфіксії) при тривалому здавлені потерпілим ОСОБА_13 руками ділянки шиї обвинуваченого по нижньому краю підборіддя ліворуч більш ніж 5 хвилин, повідомив, що при натисканні по нижньому краю підборіддя ліворуч настання асфіксії неможливе.
Згідно висновку експерта № 1321-Е від 14.11.2017 року виявлені тілесні ушкодження у ОСОБА_6 за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминучі наслідки.
Між тим, ставлячи в співвідношення з тілесними ушкодженнями виявлених у потерпілого ОСОБА_13 , якому ОСОБА_6 наніс чотири удари ножем, за висновком експерта № 1340-Е від 30.11.2017 року є колото-різані поранення (проникаюче колото-різане поранення грудної клітки зліва з ушкодженням лівої легені, діафрагми, селезінки, колото-різане поранення лівого стегна з ушкодженням глибокої стегнової артерії), які супроводжувались внутрішньо плевральною та зовнішньою кровотечею, що призвело до гострої крововтрати, за своїм характером як кожне окремо так і в сукупності відносяться до категорії тяжкої ступені тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя та знаходяться в прямому причинному зв`язку з настанням смерті.
Враховуючи спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію ударів, який обвинувачений наносив ножем потерпілому ОСОБА_13 , вважати, що обвинувачений при нанесенні ударів ножем в життєво важливі органи потерпілого не мав умислу на вбивство потерпілого, як на це вказує захисник в апеляції, є неспроможним.
Так, такий висновок також співвідноситься з результатами висновку судово-криміналістичної експертизи № 51-МК від 21 грудня 2017 року, згідно якого пошкодження на шматку шкіри з передньої поверхні лівого стегна від потерпілого громадянина ОСОБА_13 являється колото-різаною раною, заподіяне плоским колючо-ріжучим предметом з шириною клинка нарівні поринулої частини не більше 14,0 мм, який мав гостре лез та обух, товщиною біля 2,5 мм. Пошкодження на шматку шкіри з передньої поверхні лівого стегна від потерпілого ОСОБА_13 могло бути заподіяно клинком представленого на експертизу ножа. Представлений ніж має довжину клинка 105 мм., у розкладеному стані довжина ножа становить 230 мм.
Наведене свідчить про надмірну силу удару, не характерну для особи, яка не бажає та не має умислу на спричинення смерті іншій особі, а тим паче на хаотичні, некеровані махання ножем в стані втрати свідомості, як на це вказує обвинувачений.
Також слід врахувати, що обвинувачений ОСОБА_6 в силу свого віку та розвитку згідно з висновком судово-психіатричного експерта № 309 від 24.11.2017 року, дослідженого судом першої інстанції, в період інкримінованого йому діяння на хронічне психічне захворювання, тимчасовий хворобливий розлад психічної діяльності, недоумство або інший хворобливий стан психіки не страждав і в теперішній час не страждає. Під час інкримінованого йому діяння міг усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та керувати ними.
Колегія суддів, також звертає увагу на те, що за результатами проведеного 07 грудня 2017 року слідчого експерименту, протокол якого був досліджений у суді першої інстанції, ОСОБА_6 відтворював обставини бійки з потерпілим, показував механізм і спосіб спричинення останньому тілесних ушкоджень ножем, на демонстрацію якого у судовому засіданні стороні захисту було відмовлено, на що вказує захисник в апеляції в підтвердження позиції- що ніж сам відкрився у вигляді метелика, що на його думку не враховано судом.
Проте, характер та локалізація цих пошкоджень, напрямок раньових каналів, виявлених при дослідженні трупу ОСОБА_13 , згідно з проведеною додатковою судово-медичною експертизою № 1340-Е-Д від 19.12.2017 року, не відповідає механізму і способу спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, яка була вказана обвинуваченим при проведенні слідчого експерименту, спростовує ствердження сторони захисту про некерованість розкриття ножа метелик з приведенням в небезпечний стан.
За наведеного ствердження захисника в апеляції, що суд допустив припущення, що розкриття і приведення ножа в небезпечний стан однією рукою неможливо є безпідставним.
Посилання в апеляції захисника, що суд послався у вироку на речовий доказ відеодиск слідчого експерименту, який не був відтворений, хоча і має місце, проте сам факт того, що даний диск в судовому засіданні не був відтворений з технічних несправностей, і неможливості його перегляду, що зафіксовано в журналі судового засідання від 23.03.2021 року, не може бути підставою для визнання недопустимим доказом самого слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 .
Отже, доводи щодо реальності посягання в стані оборони та співставляючи їх з тілесними ушкодженнями, отриманими ОСОБА_6 , які згідно висновку експерта № 1321-Е від 14.11.2017 року за своїм характером відносяться до легких тілесних ушкоджень, які мають незначні скороминучі наслідки, та експертизи ножа, не свідчать про загрозу життю останнього.
Покази свідків, висновки судово-медичних експертиз, досліджених судом першої інстанції та обґрунтовано покладених в основу вироку, переконливо свідчать про те, що застосований ОСОБА_6 засіб захисту та заподіяння шкоди у вигляді позбавлення життя ОСОБА_13 за даних конкретних обставин справи не відповідали небезпечності посягання потерпілого та обстановці захисту обвинуваченого, а відтак ОСОБА_6 усвідомлював суспільно-небезпечний характер своїх дій та бажав настання суспільно-небезпечних наслідків у виді смерті потерпілого ОСОБА_13 , у зв`язку з чим висунута версія сторони захисту про відвернення нападу та захист від суспільно небезпечного посягання зі сторони потерпілого є неспроможною.
Належність та допустимість покладених в основу вироку доказів сумнівів не викликає, висновки суду та оцінка доказів по справі, викладенні в оскаржуваному вироку з достатньою повнотою, не містять протиріч та не викликають сумнівів щодо правильності таких висновків, їх сукупність у взаємозв`язку є достатньою для висновку про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, а тому суд першої інстанції зробив правильний висновок про винуватість обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого за ст. 118 КК України, не вбачається.
Таким чином, при розгляді кримінального провадження судом першої інстанції були встановлені та досліджені всі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи, висновки суду про винність обвинуваченого за ч. 1 ст. 115 КК України у вироку належним чином мотивовані, ґрунтуються на сукупності зібраних та всебічно оцінених доказах. Рішення прийнято згідно з критерієм доведеності «поза розумним сумнівом», який застосовується Європейським судом з прав людини (рішення «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18 січня 1978 року, «Коробов проти України» від 21 жовтня 2011 року).
Щодо вимог апеляційної скарги потерпілої про зміну вироку і призначення обвинуваченому ОСОБА_21 більш суворого покарання чим визначено у вироку через його м`якість, то такі вимоги потерпілої не можуть бути задоволенні, оскільки апеляційний суд позбавлений можливості погіршення становища обвинуваченого шляхом зміни вироку.
Окрім того, перевіряючи доводи потерпілої, колегія суддів зважає на те, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції дотримався вимог ст. ст. 50 і 65 КК, якими передбачено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як слідує з вироку, суд при призначенні покарання ОСОБА_6 врахував, що конфлікт між обвинуваченим та потерпілим був ініційований останнім, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке є особливо тяжким, незворотність наслідків, що настали у вигляді смерті потерпілого, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, військовозобов`язаний, за місцем роботи та місцем проживання характеризується позитивно, а також те, що обвинувачений фактично вину свою не визнав, у скоєному щиро не розкаявся, не усвідомив неправомірності своїх дій та не осудив свою протиправну поведінку, позицію щодо міри покарання, висловленою прокурором та потерпілою. Обставин, що пом`якшують чи обтяжують покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено.
Підстав для застосування ст. 69 КК України судом не встановлено, з чим погоджується і колегія суддів.
З урахування наведених обставин в їх сукупності суд першої інстанції призначив покарання в межах санкції інкримінованої обвинуваченому статті наближене більш до мінімального розміру.
Таким чином, суд першої інстанції врахував всі обставини по справі, поведінку потерпілого, тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та призначив покарання, яке відповідає особі винного, та яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Колегія суддів, також зважає на дотримання судом першої інстанції при призначенні покарання практики Європейського суду з прав людини відповідно до якої, складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним (справа «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 року). Для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не ставити особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії» від 16.10.2008 року).
Щодо апеляції прокурора на істотність порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального законодавства під час ухвалення вироку, через невирішення долі окремих речових доказів колегія суддів вважає такими, що не заслуговують на увагу.
Так, підставою для скасування чи зміни судового рішення згідно з ч. 1 ст. 409 КПК України є, у тому числі і через істотні порушення вимог кримінального процесуального закону.
Однак за приписами ч.1 ст. 412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

У даному випадку, а саме невирішення вироком долі речових доказів - змивів з рук та зрізи нігтьових пластин потерпілого та чохла для ножа, не є таким порушенням вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Крім того, відповідно до вимог п. 14 ч. 1 ст. 537, ст. 539 КПК України за клопотанням учасника судового провадження суд вправі вирішити питання про всякого роду сумніви і протиріччя, в тому числі і про долю речових доказів, якщо вони не були вирішені вироком суду.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає необхідності у зміні судового рішення за апеляційною скаргою прокурора.
З огляду на разом вищенаведене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування чи зміни вироку з тих мотивів, які наведені в апеляційних скаргах сторін кримінального провадження, оскільки судом ухвалено вирок, який є законним, обґрунтованим, з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону та на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, в їх сукупності, взаємозв`язку і достатності, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав, а тому в задоволенні апеляційних скарг слід відмовити.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційні скарги прокурора Криничанського відділу Жовтоводської окружної прокуратури ОСОБА_5 , захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 , потерпілої ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Вирок Заводського районного суду м. Дніпродзержинська Дніпропетровської області від 13 липня 2021 року щодо ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 115 КК України, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - у той же строк з моменту вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4