ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/640/22 Справа № 205/2834/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2022 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді-доповідача ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
адвоката ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг, громадянина України, має вищу медичну освіту, здійснює підприємницьку діяльність в ПП «Глай», одружений, неповнолітніх дітей на утриманні не має, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини.
Продовжено термін застосування запобіжного заходу обвинувачуваному ОСОБА_8 , у вигляді тримання під вартою на строк до 24:00 годин 10 березня 2022 року.
Постановляючи своє рішення, суд мотивував його тим, що на теперішній час ризики, передбачені п. 1 та п. 3 ч. 1 ст. 177 КПК України, які встановлені в ході судового провадження, своєї актуальності та значимості не втратили, та, з урахуванням всіх обставин кримінального провадження, обґрунтовують необхідність застосування в якості запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 саме тримання під вартою. Судом першої інстанції в ухвалі суду зазначено, що не встановлено обставин, які б свідчили про те, що необхідність зміни у раніше обраному обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Інші, більш м`які запобіжні заходи, на думку колегії суддів суду першої інстанції не спроможні забезпечити належний розгляд провадження відносно ОСОБА_8 та виконання останнім процесуальних обов`язків обвинуваченого у кримінальному провадженні.
Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 ..
В обґрунтування своєї апеляційної скарги адвокат посилається на те, що вказана ухвала є незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, ігноруванням практики ЄСПЛ. Вважає, що оскаржувана ухвала ґрунтується виключно на припущеннях.
На його думку, в ухвалі суду не зазначено мотивів та обґрунтування неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу. Вказує на те, що суд першої інстанції, зазначаючи в ухвалі про наявність ризиків, передбачених п. п. 1, 3 ст. 177 КПК України, не навів жодного доказу для такого висновку.
Зазначає, що клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо ОСОБА_8 не відповідало вимогам ст.ст. 184, 199 КПК України, остільки, з клопотання прокурора не вбачається якими доказами підтверджується обгрунтованість обвинувачення щодо ОСОБА_8 ..
Посилається на те, що у цьому кримінальному провадженні відсутні дані, які б підтверджували наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.
На думку апелянта, ОСОБА_8 жодного разу не вчиняв дій, які б свідчили про його намір переховуватися від органів слідства чи суду, інші дані, які б свідчили про наявність цього ризику, в матеріалах, доданих до клопотання прокурора, відсутні.
Вважає, що судом належним чином не прийнято до уваги, що ОСОБА_8 має постійне місце проживання, працював приватним підприємцем, має міцні соціальні зв`язки, а саме сім`ю, до складу якої входить його дружина, раніше не судимий, має позитивні характеристики за місцем проживання, хвору матір, також сам обвинувачений має ряд захворювань.
Також на думку адвоката, в матеріалах кримінального провадження не міститься достовірних та перевірених фактів, що обвинувачений буде незаконно впливати на свідків, потерпілу, окрім того потерпіла та більшість свідків вже допитані в судовому засіданні.
Адвокат вважає, що судом не прийнято, що ОСОБА_8 утримується під вартою 1 рік та 10 місяців, що є порушенням розумного строку тримання під вартою у розумінні практики ЄСПЛ.
Позиція учасників апеляційного перегляду.
В апеляційному суді адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 та останній підтримали вимоги апеляційної скарги та просили її задовольнити. Також, адвокат ОСОБА_7 зазначив, що пред`явлена підозра ОСОБА_8 необґрунтована та не має прямих свідків скоєного, та окрім того дружина ОСОБА_8 зазначає, що в день скоєного інкримінованого злочину, останній знаходився вдома. Вважають, що ризики не доведені.
Прокурор в апеляційному суді заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив рішення суду залишити без змін.
Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги, заслухавши думку учасників судового розгляду, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до наступного.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.
Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинуваченого суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 3 ст. 331 КПК України суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Цією ж нормою на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Рішення суду про застосування до особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою/продовження строку дії такого запобіжного заходу буде обґрунтованим не лише, якщо воно відповідає внутрішньому законодавству, але й постановлене з урахуванням положень Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практики ЄСПЛ, що узгоджується з вимогами ч. 5 ст. 9 КПК України.
При вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч. 1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Суд першої інстанції, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою, для прийняття законного та обґрунтованого рішення, в порядку ст. 331 КПК України, повинен з`ясувати всі обставини, які передбачають підстави для застосування цього запобіжного заходу та умови, за яких таке продовження можливе.
В провадженні Ленінського районного суду м. Дніпропетровська перебуває кримінальне провадження №0000578 від 01.03.2020 року за обвинуваченням ОСОБА_8 , за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України КК України.
Апеляційним судом встановлено, що з 01.03.2020 року ОСОБА_8 утримується під вартою, при цьому строк дії запобіжного заходу неодноразово продовжувався.
Обґрунтовуючи рішення про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції в ухвалі зазначив, що розгляд кримінального провадження на даний час не закінчено, а ризики, визначені ст. 177 КПК України не зменшилися.
Вимогами ст. ст. 176, 178, 183 КПК України, визначено що тримання під вартою є виключним запобіжним заходом і застосовується лише, якщо жоден із інших більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам передбаченим ст. 177 КПК України.
Однак, під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання про продовження строків тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 не були дотримані в повному обсязі.
Продовживши обвинуваченому ОСОБА_8 найбільш суворий запобіжний захід, судом не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
При цьому, слід зауважити на позиції Європейського Суду з прав людини, які згідно ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України є частиною національного законодавства, щодо підходу до розгляду доцільності продовження строків тримання особи під вартою як протягом досудового слідства, так і судового розгляду, яке ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Відповідно, наступне рішення про продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються, та їх аналіз як підстави подальшого втручання в право особи на свободу (справа Руденко проти України).
В контексті п. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у п.60 рішення у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч.1 ст.177 КПК України.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Клішин проти України» наявність кожного ризику повинна носити не абстрактний, а конкретний характер та доводитися відповідними доказами.
Отже, наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою має бути ретельно перевірено, існування ризиків негативної поведінки особи чітко наведені та проаналізовано питання щодо можливості застосування альтернативного запобіжного заходу.
Відповідно до рішення ЄСПЛ у справі «Дейнеко проти України», не розглянувши конкретні факти або альтернативні триманню під вартою запобіжні заходи та посилаючись головним чином і постійно на тяжкість обвинувачень, органи влади продовжували строк тримання заявника під вартою до розгляду його справи судом на підставах, які не можуть вважатися достатніми для обґрунтування тривалості тримання під вартою. Отже, це є порушенням пункт 3 статті 5 Конвенції.
Національне законодавство у вигляді змісту положень ч. 3 ст. 199 КПК України і, зокрема п. 1, ст. 331 КПК України накладають на суд обов`язок перевірити усі складові, з якими закон пов`язує вирішення питання про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою.
Натомість суд першої інстанції не дотримався вищенаведених вимог.
Так, при обранні ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою було зазначено про тяжкість інкримінованого обвинувачення та ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, проте з плином часу це обґрунтування не змінилося також при вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 ..
ЄСПЛ неодноразово встановлював порушення пункту 3 статті 5 Конвенції у справах проти України у зв`язку з тим, що навіть тоді, коли йшлося про тривалі строки тримання під вартою, національні суди посилалися на однакові підстави, якщо вони були, упродовж усього періоду тримання заявника під вартою (рішення у справі «Харченко проти України»).
Вважаючи за доцільне продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 суд першої інстанції частково погодився з доводами викладеними в клопотанні прокурора, посилаючись на раніше встановлені під час обрання обвинуваченому запобіжного заходу ризики, навів з цього приводу відповідні обставини, які виправдовують подальше тримання ОСОБА_8 під вартою.
Що стосується ризиків, на які послався суд першої інстанції, передбачені п.п. 1,3 ч.1 ст.177 КПК України, то колегія суддів зазначає наступне.
В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Панченко проти Росії). Ризик втечі має оцінюватись в світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бакчиєв проти Молдови).
Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції в повній мірі не було враховано, що обвинувачений ОСОБА_8 , одружений та має місці соціальні зв`язки, має ряд захворювань, раніше не судимий, має постійне місце проживання, зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , а також в матеріалах провадження відсутні будь-які належні докази, які б могли бути підтвердження, що останній може переховуватися від суду. Адже ОСОБА_8 в день інкримінованого йому злочину знаходився вдома та не втікав.
Так, на переконання колегії суддів ризик, передбачений п.1 ч.1 ст. 177 КПК України є недоведеним.
Що стосується ризику впливу на потерпілу та свідків по даному кримінальному провадженні з метою зміни показань щодо участі та ролі у вчиненні кримінального правопорушення для уникнення ОСОБА_9 кримінальної відповідальності, колегія суддів вважає обґрунтованим, оскільки обвинуваченому відома особа потерпілої ОСОБА_10 та свідків у даному кримінальному провадженні, а також те, що всі докази, в тому числі й письмові матеріали кримінального провадження на теперішній час не досліджені в повному обсязі, в тому числі й протоколи слідчих дій, в яких зазначені свідки брали участь під час досудового розслідування, що може обумовити їх повторний допит у судовому засіданні.
За таких обставин ризик впливу на потерпілу та свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.
Між тим, колегія суддів вважає, що ризик впливу на інших учасників кримінального провадження не може бути самостійною підставою для тримання під вартою обвинуваченого.
Колегія суддів виходить з необхідності застосування до обвинуваченого іншого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, а саме у вигляді домашнього арешту з електронним засобом контролю за постійним місцем проживанням обвинуваченого ОСОБА_8 , адже воно територіально знаходиться на відстані близько 10 (десяти) кілометрів від мешкання потерпілої та свідків. Застосування такого запобіжного заходу буде достатнім для запобігання вказаному ризику.
Крім цього колегія суддів зазначає, що сама по собі тяжкість кримінального правопорушення не може бути підставою для тримання особи під вартою, що слідує із усталеної практики Європейського суду з прав людини.
Суд апеляційної інстанції враховує вимоги ст. 5 Конвенції, правову позицію ЄСПЛ у рішенні від 12.01.2012 р. у справі «Тодоров проти України», відповідно до якої «для продовження тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою протягом досить тривалого строку».
Разом з тим, судом першої інстанції належним чином не з`ясовано та не наведено переконливих аргументів на користь того, що застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_8 не зможе забезпечити його належної процесуальної поведінки та запобігти доведеному ризику, передбаченому п.3 с. ст. 177 КПК України.
Також, апеляційний суд зазначає, що застосування запобіжного заходу у вигляді тримання ОСОБА_8 під вартою перебуває за межами розумних строків, необхідних для подальшого здійснення провадження і забезпечення його належної поведінки на цей період, оскільки до обвинуваченого даний запобіжний захід був застосований ще з 01.03.2020 року. Тобто обвинувачений перебуває під вартою майже протягом 2 років. У зв`язку з чим, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є не співмірним меті заходу. Під час вирішення питання продовження строків тримання під вартою не було забезпечено виконання засад судочинства і змагального процесу відповідно до процедур Глави 18 КПК України, внаслідок чого судове рішення не відповідає вимогам законності, обґрунтованості та вмотивованості.
Не маючи в своєму розпорядженні будь-яких конкретних підтверджень того, яким чином звільнення обвинуваченого з-під варти може бути небезпечним для результатів судового провадження або заподіяння їм шкоди, суд не може і не повинен прийняти як докази лише те, що загальна складність справи і серйозність звинувачень можуть вважатися "достатніми" причинами для утримання його під вартою протягом 2 років.
Суд звертає увагу на рішення у справі Єлоєв проти України від 06 листопада 2008 року, відповідно до якого зі спливом певного часу саме тільки існування обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.
Колегія суддів звертає увагу, що клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою носить шаблонний характер, остільки неодноразово вже було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 за обставинами викладеними в раніше поданих ідентичних клопотаннях прокурора. Зокрема, в поданому клопотання від 15.11.2021 року вбачається невірний статус ОСОБА_8 , який, як зазначено в черговому клопотанні так і є підозрюваним, в той час коли він фактично є обвинуваченою особою.
На думку колегії суддів, зазначене є неприйнятним підходом як в поданні прокурором клопотання так і при розгляді вказаного клопотання судом першої інстанції.
Вищевказане, в свою чергу, порушує принцип верховенства права та забезпечення права на свободу та особисту недоторканність.
Апеляційний суд вважає, що тривалість судового розгляду, за відсутності відомостей щодо явного зловживання стороною захисту процесуальними правами, не може перекладатися на обвинуваченого шляхом обмеження права на свободу, що відносно ОСОБА_8 носить довготривалий характер, навіть за наявності обґрунтованого обвинувачення і при цьому очікуване покарання не слід ототожнювати із застосуванням запобіжного заходу.
Таким чином, колегія суддів зауважує, що суд має виходити виключно з конкретної оцінки фактів, сукупність яких може доводити або спростовувати вірогідність вчинення обвинуваченим негативних дій щодо впливу на інших учасників кримінального провадження, але на даний час ризик передбачений п.3 ч.1 ст.177 КПК України, який існував тривалий час, є недоведеним та спростованим.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на положеннях ч. 1 ст. 318 КПК України, п. 3 ст. 5 Конвенції, яка визначає право заарештованого на розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження, при цьому таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання.
У даному кримінальному провадженні, зваживши всі обставини у їх сукупності, в тому числі і відомості щодо особистості ОСОБА_8 , який має ряд захворювань, працював приватним підприємцем, має міцні соціальні зв`язки, одружений, постійне місце проживання, раніше не судимий, має позитивні характеристики за місцем проживання, колегія суддів прийшла до висновку, що запобігти ризику, передбаченому п.3 ч. 1 ст. 177 КПК України, можливо шляхом застосування до останнього альтернативного запобіжного заходу, а саме у вигляді цілодобового домашнього арешту, що передбачено ст. 181 КПК України, з покладенням на нього обов`язків відповідно до вимог ст. 194 КПК України, а саме: прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю; цілодобово не відлучатися з місця фактичного проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду; повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання; утримуватися від спілкування з потерпілою, свідками та з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з ними із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом; здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої паспорти для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну; носити електронний засіб контролю. В такому разі контроль за виконанням зазначених обов`язків покладається на відділ поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 , а саме Новокодацького ВП ДВП ГУ Національної поліції України в Дніпропетровській області, та на відповідного процесуального керівника.
Таким чином, апеляційна скарга захисника обвинуваченого підлягає задоволенню, а ухвала суду про продовження застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою - скасуванню з постановленням нової ухвали апеляційного суду про часткове задоволення клопотання прокурора та застосування у даному кримінальному провадженні щодо ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Керуючись ст.ст. 303, 304, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_7 , який діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , - задовольнити.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Дніпропетровська від 10 січня 2022 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого п.4 ч.2 ст.115 КК України, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання прокурора ОСОБА_6 про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_8 - задовольнити частково.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід, застосувавши до нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту із застосуванням електронних засобів контролю, за місцем його мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , строком до 24 години 00 хвилин 10 березня 2022 року включно.
Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на обвинуваченого ОСОБА_8 наступні обов`язки:
- прибувати до визначеної службової особи із встановленою періодичністю;
- цілодобово не відлучатися з місця фактичного проживання без дозволу слідчого, прокурора або суду;
- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання;
- утримуватися від спілкування з потерпілими, свідками та з будь-якою особою, визначеною слідчим суддею, судом, або спілкуватися з ними із дотриманням умов, визначених слідчим суддею, судом;
- здати на зберігання до відповідних органів державної влади свої паспорти для виїзду за кордон та інші документи, що дають право на виїзд з України та в`їзд в Україну;
- носити електронний засіб контролю.
Звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 з-під варти негайно.
Контроль за виконанням ухвали покласти на відділ поліції за місцем проживання обвинуваченого ОСОБА_8 .

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:
_____________ ____________ _____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4