Справа № 162/353/21
Провадження № 1-кп/162/7/2022
ЛЮБЕШІВСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД ВОЛИНСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року смт Любешів

Любешівський районний суд Волинської області в складі

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000137 від 01.05.2021 року про обвинувачення

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з загальною середньою освітою, офіційно непрацевлаштованого, неодруженого, несудимого,

у вчиненні кримінальних проступків, передбачених ч. 1 ст. 126, ч. 1 ст. 129 Кримінального кодексу України (далі КК України),

ВСТАНОВИВ:

Органами досудового розслідування та згідно обвинувального акту ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 30.04.2021 року близько 19 год 00 хв, знаходячись за місцем свого постійного проживання, а саме в кухні житлового будинку, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, під час словесної сварки та конфлікту із батьком ОСОБА_6 , на грунті особистих неприязних відносин, діючи з прямим умислом, наніс один удар долонею правої руки в лобну ділянку голови останнього, внаслідок чого завдав ОСОБА_6 фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень.

У зв`язку з вказаним ОСОБА_4 інкримінується умисне завдання удару, який завдав фізичного болю і не спричинив тілесних ушкоджень, тобто кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.126 КК України.

Крім цього, ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 30.04.2021 року близько 19 год 05 хв, знаходячись за місцем свого постійного проживання, а саме в дворі домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_1 ,перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, після умисного завдання удару своєму батьку ОСОБА_6 , продовжуючи словесну сварку та конфлікт з останнім, на грунті особистих неприязних відносин, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на погрозу вбивством ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що ця погроза може викликати в останнього побоювання за своє життя та бажаючи цього, тримаючи в руці металевий (кухонний) ніж сірого кольору та демонструючи його на безпосередньо близькій відстані до останнього, притулив кінець леза ножа до горла свого батька ОСОБА_6 , висловлюючи при цьому погрозу його застосування, тобто погрожуючи вбивством, яку останній сприйняв як реальну загрозу його життю та здоров`ю, маючи достатньо підстав для побоювання її виконання.

У зв`язку з вказаним ОСОБА_4 інкримінується погроза вбивством, оскільки були реальні підстави побоюватись здійснення цієї погрози, тобто кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.129 КК України.

Прокурор під час підготовчого судового засідання подав суду витяг з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про смерть № від 24.07.2021 року щодо ОСОБА_6 потерпілого у даному кримінальному провадженні. Відповідно до витягу ОСОБА_6 помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , причина смерті ацинарний рак простати ст. IV кл.гр. IV (С61). (а.с. 15-16)

Свідок ОСОБА_4 (брат обвинуваченого) в судовому засіданні показав, що самої події конфлікту між батьком та братом він не бачив. Просив брата багато разів, щоб він не пив. Коли він п`яний, він не знає, що робить. На запитання свідок відповів, що це були події травня 2021 року під вечір, точної дати не пам`ятає. Коли він приїхав, то на місці був батько і його брат. Видимих тілесних ушкоджень у батька не було. Вказав, що йому передзвонила сестра яка проживає в Харкові, якій зателефонувала сусідка батька, з приводу того, що ОСОБА_7 з ножем кидається на батька. Коли він приїхав до будинку батька, то вже були працівники поліції. Присутності сусідки ОСОБА_8 він не пам`ятає. Зазначив, що батько казав, що ніж, з яким був ОСОБА_7 , був з білою ручкою.

Свідок ОСОБА_8 (сусідка потерпілого) показала, що події були в п`ятницю перед ОСОБА_9 . Вона прийшла до ОСОБА_6 , щоб забрати м`ясо для приготування на свята, яке зберігала в них у морозилці. Проживає через дорогу від будинку ОСОБА_6 . Потерпілий сидів за столом, пив молоко. Станіслав був п`яним та сварився з батьком, через те, що ОСОБА_10 йому не дає хліба їсти. Тоді ОСОБА_7 підійшов до батька та вдарив його по лобі. Вона почала просити, щоб ОСОБА_7 не чіпав батька. Станіслав почав ходити по хаті, шукаючи ножа, казав, що заріже, та вийшов з хати. ОСОБА_10 лишився сидіти за столом, а вона, вийшовши з будинку, побачила, що ОСОБА_7 йшов з літньої кухні з ножем. Бачила лише лезо ножа, ручки не бачила. Того, що відбувалось між ОСОБА_10 та ОСОБА_7 вона не бачила, оскільки направлялася до свого будинку. Обернувшись, побачила, що ОСОБА_10 вийшов з будинку і йде до неї. Запитала, що в них відбулося, ОСОБА_6 відповів, що сказав сину : - «на, ріж». Зі слів ОСОБА_6 . Станіслав після таких слів, не відреагувавши, пішов в хату, а ОСОБА_10 пішов до неї. Тоді вони разом пішли до її будинку і ОСОБА_6 з її телефону викликав поліцію. Через деякий час вони повернулись до хати ОСОБА_10 та сиділи на призьбі. Коли міліція приїхала, вона розповіла все як сьогодні суду і пішла додому. На запитання свідок відповіла, що за час життя між ОСОБА_7 та ОСОБА_10 були часті сварки, але до цього син ніколи не бив батька. Зазначила, що ОСОБА_6 помер на перший день Трійці, тобто після цих подій з бійкою, він 52 дні ще прожив, постійно випивав. Додала, що удар долонею по лобу батька був не сильний, там ні червоного місця не було, і нічого. Не було й чого міліцію викликати.

Обвинувачений ОСОБА_4 у судовому засіданні показав, що не пам`ятає дати, коли саме це було, літо було 2021 року. Вказав, що напився, прийшов до хати, в цей час батько їв. Зазначив, що сестра йому дала буханку хліба, яку він приніс додому, а батько не давав йому їсти того хліба. З цього все й почалося. Обвинувачений вказав, що вдарив батька долонею, при цьому батько не падав та свідомості не втрачав, продовжував їсти, а він вийшов з хати, взяв в літній кухні сірого залізного ножа. Повернувшись до будинку, батько вже був на порозі. Тоді й приставив ножа до горла батька, при цьому, щоб щось говорив, не пам`ятає. Батько йому в цей час сказав: - «на, ріж». Він забрався і пішов в хату, а батько вийшов на подвір`я. Сусідка в цей час вже вийшла з будинку та була далі, за хатою, вона не могла бачити, що відбувалось між ним та батьком. Вказав, що багато не пам`ятає, оскільки був п`яний. Про онкологічну хворобу батька, на той час, не було нікому відомо. Пересувався батько погано через те, що ходив до сусідки по горілку, і постійно пив. Сварки у них були частими, оскільки батько його провокував. Вказав, що повністю визнає вину в тому, що вдарив долонею батька в лоб та приставляв ножа. Однак не хотів його вбивати, хотів, щоб він їсти дав.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, допитавши обвинуваченого та свідків, суд дійшов таких висновків.

Відповідно до вимог ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

За правилами ст. 84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Докази повинні бути належними та допустимими в розумінні ст.ст. 85-86 КПК України.

Згідно з ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другою цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого; обов`язок доказування належності та допустимості доказів, даних щодо розміру процесуальних витрат та обставин, які характеризують обвинуваченого, покладається на сторону, що їх подає.

При вирішенні питання про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.126 КК України, суд виходить з наступного.

Основним безпосереднім об`єктом цього кримінального проступку є здоров`я особи, а об`єктивна сторона полягає, зокрема, в завданні удару, побоїв або вчиненні інших насильницьких дій, які завдали фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень.

Удар - це одноразовий різкий вплив на тіло людини за допомогою певного предмета або частини тіла (руки, ноги, голови), що завдає фізичного болю. При завданні удару не порушуються анатомічна цілісність тканин та нормальне функціонування тканин чи органів людського тіла.

З огляду на те, що в диспозиції ч. 1 ст. 126 КК України не передбачено наслідків у вигляді тілесних ушкоджень, для інкримінування даного злочину значення має саме доведеність факту завдання удару, побоїв або вчинення інших насильницьких дій (постанова колегії суддів Першої судової палати ККС ВС від 31 липня 2018 року у справі № 381/4238/15-к)

Закінченим кримінальний проступок вважається з моменту, коли потерпілому заподіяно фізичного болю. Якщо удар, побої або інші насильницькі дії не завдали потерпілому фізичного болю і не спричинили тілесних ушкоджень, вони не визнаються кримінальним правопорушенням.

Під фізичним болем розуміється такий психічний стан особи, який характеризується стражданнями, спричиненими фізичним впливом на його тіло, а страждання, в свою чергу, це сукупність вкрай неприємних, обтяжливих або болісних відчуттів живої істоти, при яких вона відчуває фізичний і/або емоційний дискомфорт, біль, стрес, нестерпні муки.

Фізичний біль, як ознака, з якою закон пов`язує підставу кримінальної відповідальності, має суб`єктивно-об`єктивний характер. Попри надання переваги першій (суб`єктивній складовій, як відчуття болю потерпілим), ця ознака має оцінюватись у сукупності з іншими ознаками та доказами, які можуть дати змогу оцінити ознаку фізичного болю з об`єктивної (незалежної) точки зору.

Суб`єктивна складова для встановлення ознаки фізичного болю значною мірою залежить від сприйняття певних дій особою, щодо якої вони вчиняються.

Нанесення обвинуваченим одного удару долонею правої руки в лобну ділянку голови, як це інкриміновано обвинуваченням ОСОБА_4 , підтверджено наданими та дослідженими в судовому засіданні доказами. Однак, на думку суду, серед наявних доказів не знаходить свого підтвердження суб`єктивна складова - факт дійсного відчуття фізичного болю потерпілим, завданого діями обвинуваченого ОСОБА_4 , що слідує з наступного.

Так, із показань допитаного у судовому засіданні свідка ОСОБА_4 вбачається, що безпосереднім очевидцем завдання удару він не був, від батька дізнався, що ОСОБА_11 кидався на нього з ножем. З приводу нанесення будь яких ударів вказаний свідок не зазначав в ході допиту під час судового засідання. Свідок ОСОБА_8 , (очевидець нанесення удару) у судовому за сіданні та під час проведення слідчого експерименту (згідно протоколу проведення слідчого експерименту та фото №2, доданого до нього (а.с.80-82) та обвинувачений в судовому засіданні, кожен зокрема, підтвердили завдання одного удару долонею руки в лобну ділянку голови потерпілого. Однак обвинувачений вказав, що після удару потерпілий не падав, свідомості не втрачав, а далі продовжував їсти. Вказану обставину підтвердила і свідок ОСОБА_8 , яка, крім того, зазначила, що удар, нанесений потерпілому, не був сильним, оскільки самопочуття потерпілого після цього ніяк не змінювалось, навіть почервоніння на лобі не було. Разом з тим, матеріали справи не містять жодних підтверджень про звернення потерпілого до медичної установи після вказаних подій, що могло б вказати на ту обставину, що фізичний вплив, спричинений потерпілому, завдав йому певних страждань, неприємних, обтяжливих або болісних відчуттів. Крім того, із висновку експерта № 43 від 12.05.2021 року вбачається, що зовнішніх ознак будь-яких тілесних ушкоджень на представлених для огляду ділянках тіла ОСОБА_6 виявлено не було (а.с. 69). У змісті обставин події, згідно вказаного документу, відсутні відомості про те, чи завдано діями обвинуваченого ОСОБА_4 фізичного болю потерпілому ОСОБА_6 . У протоколі проведення слідчого експерименту за участю потерпілого від 01.06.2021 року останній зазначив, що «син кулаком правої руки завдав одного удару в ділянку голови зліва», що відображено на фото №2, яке додано до протоколу (а.с. 76-78). При цьому, вказане не знайшло свого підтвердження та спростовано сукупністю інших доказів та встановлених під час розгляду справи обставин, про які йдеться вище. Однак, вказаний доказ також не містить інформації, чи зазнав потерпілий болісних відчуттів внаслідок таких дій обвинуваченого.

Отже, оцінюючи досліджені докази у їх сукупності, суд дійшов висновку, що однозначно оцінити наявність у ОСОБА_6 ознаки фізичного болю з об`єктивної (незалежної) точки зору не виявляється можливим. Перевірити таку ознаку в інший спосіб, безпосередньо отримавши пояснення потерпілого, суд позбавлений можливості, оскільки ОСОБА_6 до початку розгляду справи помер.

За встановлених фактичних обставин, суд дійшов висновку про недоведеність наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 126 КК України.

Щодо обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст.129 КК України слід зазначити наступне.

Відповідно до ст. 129 КК України безпосереднім об`єктом злочину є особиста безпека людини.

Для кваліфікації за ст. 129 КК не має значення, чи була така погроза одноразовою або кількаразовою, систематичною, такою, що має характер тероризування. Відповідальність за ст. 129 КК може настати лише за погрозу вбивством. Погроза здійснити інші дії (наприклад, заподіяти тяжкі тілесні ушкодження, знищити майно) за ст. 129 КК кваліфікуватися не може.

Погрозою застосування фізичного насильства, в тому числі і погрозою вбивством, слід вважати залякування особи застосування до неї такого насильства, в тому числі і залякування її вчинити вбивство. Погроза може полягати у висловлюваннях, жестах, демонстрації зброї або предметів, що можуть бути використані для нанесення тілесних ушкоджень, предметів, що імітують зброю, які потерпіла особа приймає за справжню зброю, чи в інших діях. Погроза вбивством, повинна сприйматися потерпілою особою як реальна, тобто у неї має скластися враження, що погроза буде реалізована. Така погроза може сприйматися потерпілою особою як реальна, виходячи з часу, місця та обстановки, що склалася.

Злочин є закінченим в момент сприйняття потерпілим висловленої погрози позбавити його життя як реально існуючої, тобто як такої, що може бути виконана (здійснена).

При цьому треба зазначити, що при вирішенні питання про реальність погроз необхідно враховувати як суб`єктивний критерій ( сприйняття погрози потерпілим) так і об`єктивний ( спосіб та інтенсивність її вираження, особу винного , характер стосунків між обвинуваченим та потерпілим, чи здійснював обвинувачений такі дії, які давали потерпілому підстави побоюватись її здійснення і що поведінка винного, його стосунки з потерпілим об`єктивно свідчили про реальність погрози).

У даному випадку встановити суб`єктивний критерій судом неможливо, у зв`язку зі смертю потерпілого. Об`єктивний критерій суд вважає недоведеним та не підтвердженим у судовому засіданні достатніми та беззаперечними доказами з огляду на наступне. Так, в судовому засіданні обвинувачений вказав, що не мав умислу на реальну погрозу вбивством батьку, оскільки не мав мети позбавити життя останнього. Зазначив, що коли підійшов та підніс ніж до горла батька, останній на такі його дії висловився: -« на ріж». Такі ж пояснення надала свідок ОСОБА_8 в судовому засіданні. та вказала, що безпосередньо не бачила погрози ножем, однак коли ОСОБА_6 після вказаних обставин вийшов на подвір`я, то повідомив, що сказав сину: «на ріж», а останній після цих слів пішов в хату. Очевидців погрози не було.

Отже, оцінивши докази в їх сукупності, суд приходить до висновку, що встановлені обставини не можуть беззаперечно ствердити, що погроза потерпілим була сприйнята реально з огляду на саму поведінку потерпілого. Відповідно і факт піднесення ножа до горла потерпілого не може об`єктивно свідчити про реальність погрози, особливо з врахуванням тієї обставини, що така дія не супроводжувалась будь якими іншими діями, які б давали потерпілому підстави побоюватись в її застосуванні.

Крім того, із матеріалів справи встановлено, що сторона обвинувачення як на доказ винуватості ОСОБА_4 у вчиненні погрози вбивством посилається на протокол проведення слідчого експерименту від 01.06.2021 року (а.с. 76), протокол огляду предмету від 28.05.2021 року з фототаблицею, об`єктом якого є ніж, наданий потерпілим 26.05.2021 року (а.с. 71-73) та постанову про визнання та приєднання до справи речових доказів, а саме ножа (кухонного) від 28.05.2021 року (а.с. 74). Вказані документи, за наслідками проведення слідчих дій та процесуальних рішень, складені до внесення до ЄРДР відомостей про вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України, та в рамках кримінального провадження №0000137 від 01.05.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України.

Суд звертає увагу, що лише 08.06.2021 року від ОСОБА_6 надійшла заява про погрозу вбивством (а.с.67), на підставі якої внесено відомості в ЄРДР за №0000188 від 08.06.2021 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України. Цією ж датою винесено постанову, якою об`єднано в одне провадження за №0000137 матеріали досудового розслідування у кримінальних провадженнях №0000137 від 01.05.2021 року за ч.1 ст. 125 КК України та №0000188 від 08.06.2021 року за ч.1 ст. 129 КК України.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 3 КПК України досудове розслідування - це стадія кримінального провадження, яка починається з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань і закінчується направленням до суду обвинувального акта.

Згідно з ч. 1 с. 219 КПК України строк досудового розслідування обчислюється з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань до дня звернення до суду з обвинувальним актом, клопотанням про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, клопотанням про звільнення особи від кримінальної відповідальності або до дня ухвалення рішення про закриття кримінального провадження.

Відповідно до ч.3 ст.214 КПК України здійснення досудового розслідування, крім випадків, передбачених цією частиною, до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом.

Частиною 1 ст. 223 КПК України встановлено, що слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

Згідно з ч.1, 5 ст. 237 КПК України з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення слідчий, прокурор проводять огляд місцевості, приміщення, речей та документів. При проведенні огляду дозволяється вилучення лише речей і документів, які мають значення для кримінального провадження.

Відповідно до ч.1 ст. 240 КПК України слідчий, прокурор має право провести слідчий експеримент з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань.

З огляду на вказане, суд визнає вище перелічені докази недопустимими в частині обвинувачення ОСОБА_4 за ч.1 ст. 129 КК України.

За таких обставин, суд приходить до висновку про недоведеність наявності в діях обвинуваченого ОСОБА_4 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 129 КК України.

Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 62 Конституції України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

При цьому у відповідності до ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Визнання вини обвинуваченим ОСОБА_4 не може бути беззаперечним доказом і не звільняє слідчого, прокурора, суд від всебічної, повної та неупередженої перевірки та оцінки показань окремо та всієї доказової бази у сукупності. Викладене кореспондується з висновками, зробленими ВС у постанові від 09.12.2021 року у справі №487/4245/18.

Частина 5 ст.9 КПК України передбачає, що кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Зокрема, суд оцінюючи всі докази за даним кримінальним провадженням в їх сукупності, враховує, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення "поза розумним сумнівом". Проте таке доведення може випливати зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростованих презумпцій щодо фактів (п.53 рішення ЄС від 20.09.2012 р. у справі "Федорченко та Лозенко проти України"). Також має враховуватися якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (п.86 рішення ЄС від 11.07.2013 р. у справі "Вєренцов проти України").

Згідно роз`яснень, даних у п.23 Постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 р. "Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку" недопустимим є обвинувальний ухил при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Відповідно до ст.373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення та вчинено ним кримінальне правопорушення. Обвинувальний вирок не може грунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Враховуючи вищевикладене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому досліджені всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, відповідно до ст.. 94 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до переконання, що вину ОСОБА_4 у вчинені кримінальних проступків, передбачених ч.1 ст.126, ч.1 ст.129 КК України, за тих обставин, які зазначені в обвинувальному акті, сторона обвинувачення не довела «поза розумним сумнівом», а тому суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_4 має бути визнаний невинуватим у вчинені інкримінованих йому кримінальних проступків та виправданий на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України у зв`язку з недоведеністю того, що в діяннях обвинуваченого є склад кримінальних правопорушень.

Цивільний позов в рамках кримінального провадження ніким не заявлений.

Процесуальні витрати у кримінальному провадженні відсутні.

Долю речових доказів вирішити відповідно до вимог ст.100 КПК України.

Запобіжний захід обвинуваченому не обирався.

Керуючись ст.ст. 100, 124, 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ :

ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст. 126 КК та виправдати на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа.

ОСОБА_4 визнати невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.129 КК України та виправдати на підставі п. 3 ч.1 ст. 373 КПК України за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення, в якому обвинувачується особа.

Речовий доказ ніж (кухонний), який знаходиться в камері зберігання речових доказів Камінь-Каширського РВП, - знищити.

Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Волинського апеляційного суду через Любешівський районний суд Волинської області протягом 30 (тридцяти днів) з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку, після його проголошення, негайно вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя Любешівського районного суду Волинської області ОСОБА_12