Справа 369/6165/17 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадження 11-кп/824/4637/2021 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2
КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

20 грудня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду в складі суддів:
ОСОБА_2 (головуючий), ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5
учасників судового провадження:
прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
представника потерпілого ОСОБА_8 ,
захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
обвинуваченого ОСОБА_11 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_9 на ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2021 року, -
в с т а н о в и л а :
Ухвалою Києво - Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2021 року продовжено строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 до 08 січня 2022 року включно, залишивши раніше визначений розмір застави у розмірі 700 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.
Дане рішення суд першої інстанції мотивував тим, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, а також існуванням ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Суд врахував те, що наразі існують ризики ухилення ОСОБА_11 від суду, а також перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого злочину. На підтвердження існування ризику переховування останнього, суд звернув увагу на те, що ОСОБА_11 здійснив втечу з під варти у даному кримінальному провадженні та перебував у розшуку. Суд врахував також і те, що ОСОБА_11 є громадянином іншої держави Канади, що також свідчить про можливість його переховування від суду. Крім цього суд врахував те, що у даному кримінальному провадженні не закінчене дослідження доказів, що свідчить про наявність ризику впливу на потерпілих та свідків.
В апеляційній скарзі захисника указано на незаконність та необґрунтованість ухвали суду першої інстанції. В обґрунтування доводів апеляційної скарги указав, що у порушення вимог ст.ст. 184, 199 КПК України стороною обвинувачення не було подане письмове клопотання про продовження строку тримання під вартою, яке належало вручити стороні захисту не пізніше 3-х годин до початку його розгляду. Наведене, призвело до порушення права ОСОБА_11 на захист. Крім цього, на думку захисту судом першої інстанції було формально зазначено про існування ризиків, з огляду лише на усні пояснення сторони обвинувачення, яка в свою чергу, не довела їх існування. Також апелянт звернув увагу на те, що ОСОБА_11 перебуває під вартою у вказаному кримінальному провадженні понад строк, передбачений п.2 ч.3 ст. 197 КПК України та має бути негайно звільнений з під варти. Сукупний строк перебування ОСОБА_11 під вартою, із урахуванням положень ч.5 ст.72 КК України, у редакції Закону № 838-VIII, наразі становить більше 10 років, що більше від максимального строку покарання, яке йому загрожує у випадку доведеності вини у пред`явленому обвинуваченні. Крім цього, захисник вказав на те, що продовжуючи строк тримання ОСОБА_11 під вартою суд не врахував, що стан здоров`я ОСОБА_11 не задовільний, та умови перебування в ізоляції не дозволяють йому отримувати належне лікування. Просив скасувати ухвалу суду та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_11 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту, особистого зобов`язання чи зменшення розміру застави.
Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення:
обвинуваченого та захисників, які апеляційну скаргу підтримали, підтвердили доводи апеляційної скарги і просили її задовольнити;
представника потерпілого, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги;
прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив залишити її без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції без змін;
вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає з огляду на таке.
За змістом ч.2 ст. 177, ст. 197 КПК України підставою як застосування запобіжного заходу, у тому числі і у виді тримання під вартою, так і продовження строків тримання під вартою є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України. Частиною першою ст. 194 КПК України визначений обов`язок суду встановити чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 КПК України, на які вказує слідчий, прокурор;
недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Як вбачається із матеріалів провадження питання про продовження строку тримання обвинувачених під вартою було вирішена на етапі судового розгляду. Тобто це питання вирішувалось на етапі який унеможливлює перевірку обґрунтованості підозри, оскільки остання перестала існувати і на заміну якої висунуте обвинувачення. Обґрунтованість же обвинувачення перевіряється судом який здійснює судовий розгляд на підставі обвинувального акта шляхом дослідження наданих сторонами кримінального провадження доказів і може бути вирішене шляхом ухвалення остаточного рішення у даному кримінальному провадженні. Таким чином, при вирішенні питання про продовження строків тримання під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду та при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України.
Рішення про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд першої інстанції мотивував доведенням існування ризиків: переховування обвинуваченого від суду, впливу на потерпілих та свідків, вчинення іншого злочину, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином. При цьому судом зроблений висновок про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не в змозі запобігти зазначеним ризикам.
Ці висновки суду першої інстанції колегія суддів вважає такими, які ґрунтуються на вимогах закону, відповідають матеріалам кримінального провадження у зв`язку із чим із цими висновками колегія суддів погоджується.
Матеріали кримінального провадження указують на те, що ОСОБА_11 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який йому може бути призначене покарання у виді позбавлення волі на тривалий строк. У даному кримінальному провадженні ОСОБА_11 вчиняв дії, направлені на переховування від слідства та суду, зокрема здійснив втечу із-під варти, переховувався, був оголошений у міжнародний розшук. Ці обставини указують на існування високого ступеню ризику переховування обвинуваченого від суду. Колегія суддів при цьому звертає увагу на те, що за фактом втечі обвинуваченого із-під варти існує кримінальне провадження, по якому вирок не набрав законної сили. Не даючи оцінки доведеності обвинувачення у вчиненні втечі із-під варти, колегія суддів звертає увагу на фактичні обставини, які є предметом розгляду у тому кримінальному провадженні, що безумовно указують на існування ризику переховування обвинуваченого від суду.
При оцінці ризику переховування від суду колегія суддів зважає на положення п.2 ч.1 ст. 178 КПК України відповідно до яких тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання її винуватою у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого вона обвинувачується враховується судом при вирішенні питання про запобіжний захід. Тяжкість покарання, що загрожує обвинуваченому ОСОБА_11 у випадку визнання його винуватим у вчиненні інкримінованого йому злочину, підтверджують існування ризику переховування обвинуваченого від суду.
Обставини вчинення інкримінованого злочину, у тому числі і мотиви вчинення злочину, які поставлені у вину обвинуваченому дають підстави стверджувати про існування ризику незаконного впливу на потерпілих та свідків.
Наведене у своїй сукупності указує на обґрунтованість висновків суду першої інстанції про існування ризиків переховування від суду, та незаконного впливу на потерпілих та свідків, що указує на наявність підстав для застосування щодо обвинуваченого запобіжного заходу та продовження строку тримання його під вартою.
Зважаючи на спосіб, у який обвинувачений ухилявся від суду, що був пов`язаний із втечею із-під варти та подальшим переховуванням обвинуваченого на території іншої держави, колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та запобігти існуючим ризикам. Врахувавши тяжкість вчиненого злочину, обставини його вчинення, суспільну небезпечність цього злочину та існуючі ризики, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, належним чином мотивувавши свої рішення.
Апеляційна скарга захисника не містить доводів, які би указували на незаконність ухваленого судом першої інстанції рішення.
Доводи апеляційної скарги про відсутність ризиків та формальність рішення суду першої інстанції у цій частині не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки наявність ризиків стверджується матеріалами кримінального провадження, про що зазначено вище, а висновки суду у цій частині є обґрунтованими і мотивованими.
Доводи апеляційної скарги та пояснення захисника у суді щодо необхідності врахування при вирішенні питання про строки тримання під вартою положень ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону № 838-VIII колегія суддів вважає не обґрунтованими, оскільки положення цієї норми закону застосовуються лише при ухваленні вироку, вирішення питання про зарахування чи не зарахування певного виду строків у строк відбутого покарання відноситься виключно до компетенції суду, який ухвалює вирок, а тому застосування цих положень закону та застосування їх на даному етапі судового провадження колегія суддів вважає передчасним та не обґрунтованим.
Матеріали кримінального провадження не містять даних про незадовільний стан здоров`я обвинуваченого, який би перешкоджав перебуванню обвинуваченого під вартою, загрожував би його життю ? призводив до погіршення стану здоров`я або даних про те, що лікування від наявних у ОСОБА_11 захворювань йому не може бути надане в умовах тримання під вартою.
Посилання сторони захисту на те, що місцем тримання обвинуваченого незаконно був визначений ІТТ ГУ НП у м. Києві, на думку суду не може бути підставою для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції. Відповідно до матеріалів кримінального провадження це місце утримання обвинуваченого визначене у зв`язку із застосуванням щодо обвинуваченого заходів безпеки. Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що за змістом рішення Конституційного Суду України від 13.06.2019 року №4-р/2019 предметом перевірки судом апеляційної інстанції рішення суду першої інстанції про продовження строку тримання особи під вартою є лише наявність підстав для такого продовження, у тому числі і існування ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КПК України. У зв`язку із цим, підстав для втручання у рішення суду першої інстанції в частині визначення місця утримання обвинуваченого під вартою колегія суддів не вбачає.
Щодо доводів апеляційної скарги про відсутність письмового клопотання прокурора про продовження строк тримання під вартою та вручення копії цього клопотання стороні захисту, то колегія суддів звертає увагу на те, що положення КПК України, які зобов`язують вручити клопотання про продовження строків тримання під вартою стороні захисту (ч.2 ст. 184, ч.4 ст. 199 КПК України) направленні на забезпечення права обвинуваченого на захист шляхом надання йому часу для ознайомлення із мотивами клопотання та підготовки до захисту. Між тим, із матеріалів кримінального провадження вбачається, що після порушення питання про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою жоден із представників сторони захисту не заявив вимог про вручення обвинуваченому письмового клопотання прокурора чи надання часу для підготовки для захисту. Як обвинувачений, так і захисники давали пояснення по суті вирішуваного питання, висловлюючи аргументи на користь обвинуваченого проти необхідності продовження строку тримання його під варто. Наведене дає підстави стверджувати про те, що сторона захисту була готова до розгляду питання про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, а тому порушення вимог ч.2 ст. 184 КПК України, яке проявилося у неврученні обвинуваченому копії клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою колегія суддів не визнає істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке могло стати підставою для скасування ухвали суду першої інстанції.
Ухвала Києво-Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 до 08 січня 2022 року відповідає вимогам закону, підстав для її зміни чи скасування колегія суддів не вбачає у зв`язку із чим залишає цю ухвалу без змін,, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.
Ухвалу Києво - Святошинського районного суду Київської області від 09 листопада 2021 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_11 до 08 січня 2022 року включно залишити без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

СУДДІ

_____________ ________________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4