Справа № 739/728/21 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/540/21
Категорія - про заміну невідбутої частини покарання більш м"яким. Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 вересня 2021 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

сторін кримінального провадження:

засудженого ОСОБА_6

його захисника адвоката ОСОБА_7

прокурора ОСОБА_8

Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові в режимі відео конференції з Новгород-Сіверською установою виконання покарань № 31 матеріали судового провадження за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_7 на ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 03 червня 2021 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цією ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про заміну невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням на певний строк.

Відмовляючи засудженому у задоволенні клопотання, суд вказав на те, що призначене ОСОБА_6 покарання у виді довічного позбавлення волі відповідало положенням КК України, які діяли на час вчинення ним інкримінованих злочинів. Положеннями ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи, актом про помилування яким може бути здійснена заміна призначеного засудженому міра покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, що у повній мірі відповідає вимогам міжнародного законодавства.

Засуджений ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить ухвалу суду скасувати, як незаконну, постановити нову, якою визнати порушення права ОСОБА_6 , закріплене у ст. 28 Конституції України та ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав та основоположних свобод людини. Звільнити його від відбування довічного позбавлення волі достроково або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким, оскільки відсутні обґрунтовані підстави для подальшого його тримання під вартою.

Мотивує тим, що не зважаючи на те, що він є громадянином Російської Федерації, суд не забезпечив участь перекладача під час судового розгляду та надіслав копію судового рішення українською мовою без перекладу на зрозумілу для нього рідну мову.

Звертає увагу, що відмовляючи у задоволенні клопотання суд фактично відмовився виконувати норми міжнародного права. Так, суд відмовився визначити рішення ЄСПЛ в тій частині, що засуджений до довічного позбавлення волі має право знати, коли його строк може бути переглянутий та на підставі яких критеріїв. Крім того, засуджений не має і надалі відбувати покарання, якщо відповідні «пенологічні обставини» перестали бути актуальними, в тому числі, і з врахуванням стану здоров`я засудженого.

Наголошує на тому, що рішення ЄСПЛ та положення Конвенції складають невід`ємну частину національного законодавства та вважаються джерелом права та мають більш значущу юридичну силу ніж національний Закону. Крім того, на виконання рішень ЄСПЛ, держава не обов`язково має приймати закони, оскільки відповідно до вимог ст. 27 Венської Конвенції Україна не може використовувати внутрішнє (національне) право для обґрунтовування неможливості виконання міжнародних договорів.

Відмовляючи у застосуванні Конвенції та відповідної практики ЄСПЛ, посилаючись на відсутність механізму звільнення від довічного позбавлення волі, місцевим судом було порушено не тільки міжнародну угоду, але і його право гарантоване ст. 28 Конституції України. Фактично судом були проігноровані всі аргументовані доводи сторони захисту. Судом не застосований Закон, який підлягав застосуванню.

В апеляційній скарзі захисник засудженого адвокат ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову, якою вирішити питання заміни покарання ОСОБА_6 з довічного позбавлення волі на покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк (максимальний строк, передбачений Кримінальним кодексом України), оскільки рішенням Європейського Суду з прав людини визначено, що застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі без можливості умовно-дострокового звільнення є катуванням, тобто порушенням прав особи, які гарантовані ст. 28 Конституції України, яка забороняє катування та нелюдське поводження.

Наголошує, що суд не вправі посилатись на відсутність в Кримінальному Кодексі відповідних положень, оскільки, в разі порушення прав людини, з метою поновлення порушених прав можуть бути застосовані безпосередньо конституційні норми.

Вказує на те, що рішення ЄСПЛ зобов`язує національні органи вирішити проблеми осіб, які перебувають в однаковому з особою, на користь якого Європейським Судом ухвалено рішення, становищі. При цьому, не лише шляхом здійснення загальних заходів, якими є внесення змін до законодавства, але і шляхом здійснення індивідуальних заходів стосовно осіб щодо яких має місце порушення ст. 3 Конвенції.

Вважає, що ухвала суду у будь-якому разі підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення, оскільки рішення суду першої інстанції засноване на невизнанні та ігноруванні правових висновків ЄСПЛ.

Заслухавши доповідача, засудженого та його захисника адвоката, які підтримали доводи апеляційних скарг та просили про постановлення нової ухвали,якою клопотання засудженого задовольнити, прокурора, який вважав рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає апеляційні скарги засудженого та його захисника залишити без задоволення.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_6 був засуджений вироком апеляційного суду Одеської області від 14 грудня 2009 року за п. п. 5, 6, 11, 12 ч. 2 ст. 115, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 309, ч. 2,3 ст. 358, ч. 2 ст. 27 ч. 3 ст. 364, ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 366 та ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

01 жовтня 2013 року ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ вирок апеляційного суду Одеської області від 14.12.2009 щодо ОСОБА_6 змінено.

Виключено з вироку обвинувачення про вчинення ОСОБА_6 та ОСОБА_9 умисного вбивства потерпілого ОСОБА_10 способом небезпечним для життя багатьох осіб, та рішення про кваліфікацію їх дій за п.5 ч.2 ст.115 КК України.

Постановлено вважати ОСОБА_6 засудженим за пунктами 6,11,12, ч.2 ст.115 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, і на підставі ст.70 КК України за сукупністю злочинів, передбачених ч.5 ст.27 та ч.3 ст.364 КК України і пунктами 6,11,12, ч.2 ст.115 КК України ОСОБА_6 вважати засудженим до остаточного покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю.

Вирок суду щодо визначення остаточної міри покарання для ОСОБА_6 змінений не був, 10 липня 2012 року набув законної сили та був звернутий до виконання.

Аргументи сторони захисту про те, що по відношенню до ОСОБА_6 судом були порушені вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод є безпідставними та не відповідають дійсності.

У рішенні «Пєтухов проти України» від 12 березня 2019 року, на яке посилається апелянт та просить суд діяти з урахуванням принципів у ньому зазначених, Європейський суд з прав людини саму систему призначення покарань та види покарання, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, не вважав такими, що суперечать положенням Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Проте, акцентував увагу на необхідності розроблення процедури періодичного перегляду доцільності відбування засудженими особами призначених покарань у виді довічного позбавлення волі, на предмет, чи не відпали чинники суспільної небезпечності вказаних осіб і, за наявності певних умов та з`ясування можливості звільнення такої особи від подальшого відбування такого покарання.

Кримінальним кодексом України визначено два види покарання у виді позбавлення волі, а саме позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі, тобто альтернативне покарання, що визначається судом.

Такі положення кримінального закону узгоджуються і з практикою Європейського суду з прав людини, який у рішенні по справі «Скополла проти Італії» від 17 вересня 2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

Можливість заміни судом невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, передбачена ст. 82 КК України, дійсно поширюється лише на осіб, засуджених у тому числі до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Застосування заміни судом невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачено.

В той же час, реалізацією права засудженого до довічного позбавлення волі на пом`якшення призначеного покарання, є передбачений ст. 87 КК України акт про помилування, яким засудженому до покарання у виді довічного позбавлення волі може бути замінене на покарання на строк не менше 25 років позбавлення волі.

Вимоги апеляційних скарг засудженого та його захисника з посиланням на рішення Європейського суду з прав людини, як на підставу для застосування до ОСОБА_6 заміни покарання невідбутої частини покарання більш м`яким у виді визначення певного строку покарання, задоволенню не підлягають зважаючи на те, що у своїх рішеннях Європейський Суд хоча і визнав порушення ст. 3 Конвенції, проте не зобов`язав країну-відповідача звільнити засуджених до довічного позбавлення волі від подальшого відбування покарання, забезпечивши таким чином виконання обов`язку держави щодо захисту населення від небезпечних осіб та зазначивши при цьому, що для забезпечення такого права засудженого, на державному рівні повинні бути проведені реформи на законодавчому рівні і розроблений механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно зі ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Суд першої інстанції, здійснюючи судовий розгляд за клопотанням ОСОБА_6 , як особи, засудженої до довічного позбавлення волі та відмовляючи в його задоволенні, прийняв рішення в межах своїх повноважень, встановлених кримінальним процесуальним законом України та законом України про кримінальну відповідальність.

Крім того, як на день постановлення судом рішення, так і на час апеляційного розгляду засуджений ОСОБА_6 відбув покарання тільки 13 років позбавлення волі, а з урахуванням подвійного зарахування строку попереднього ув`язнення в строк відбування покарання 18 років позбавлення волі. Максимальний строк покарання у виді позбавлення волі складає 15 років, що передбачено ч.2 ст 63 КК України. Помилування осіб, засуджених до довічного позбавлення волі відповідно до ч. 2 ст. 87 КК України.

Критикуючи інститут помилування президента засуджений та його захисник, не звернули уваги, що ОСОБА_6 відбув 18 років позбавлення волі, тоді як помилування і заміна покарання строковим, або звільнення від покарання внаслідок виправлення передбачені не раніше як через 25 років після відбування покарання, визначеного як довічне позбавлення волі, що не є катуванням та не бажанням прямого застосування норм міжнародного права, які мають пріоритет над нормами національного законодавства..

Порушуючи питання про скасування ухвали місцевого суду, засудженим та його захисником не було наведено конкретних фактів порушення судом прав та законних інтересів саме ОСОБА_6 , зміст апеляційних скарг містить виключно перерахування та декларування норм права, в тому числі міжнародного. Такі твердження носять абстрактний характер, а тому підлягають відхиленню.

Твердження ОСОБА_6 про порушення його права на захист через те, що він, як громадянин Російської Федерації, не був забезпечений перекладачем, не є підставою для скасування ухвали суду та не вказує на порушення прав засудженого.

У відповідності до ст. 29 КПК України, особа повідомляється про підозру у вчиненні кримінального правопорушення державною мовою або будь-якою іншою мовою, якою вона достатньо володіє для розуміння суті підозри у вчиненні кримінального правопорушення. Судові рішення, якими суд закінчує судовий розгляд по суті, надаються сторонам кримінального провадження або особі, стосовно якої вирішено питання щодо застосування примусових заходів виховного або медичного характеру, а також представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, у перекладі на їхню рідну або іншу мову, якою вони володіють.

Як видно із змісту ст. 29 КПК України, обов`язковим є переклад лише судових рішень, якими суд закінчує судовий розгляд по суті. Загалом це не суперечить Конвенції та практиці ЄСПЛ, яка не гарантує перекладу, у тому числі письмового, усіх матеріалів провадження, що визнано у практиці ЄСПЛ: пункт 3 «е» статті 6 також охоплює переклад деяких матеріалів, але не всієї відповідної документації; він стосується перекладу лише документів і заяв (як-от обвинувачення, обвинувального акта, показань ключових свідків тощо), які необхідні відповідачеві для справедливого суду.

Судовий розгляд завершений багато років тому, копію вироку засуджений отримав рідною мовою.

Вирішення питання, ініційованого самим засудженим про заміну довічного позбавлення волі на певний строк позбавлення волі, є зрозумілим для засудженого, який користувався правовою допомогою кваліфікованого адвоката, самостійно від якого написав апеляційну скаргу. Вимоги в апеляційній інстанції формулював таким чином, якщо апеляційний суд задовольнить його клопотання про заміну довічного позбавлення волі на строкове позбавлення волі то просить ухвалу суду змінити, якщо суд не може цього зробити, то просить скасувати судове рішення і призначити судовий розгляд через відсутність у нього перекладача та перекладу рішення на російську мову.

Засуджений ОСОБА_6 , громадянин Росії, перебуває в Україні протягом 13 років, самостійно звертається до суду і власноручно складає клопотання, апеляційні скарги і під час апеляційного розгляду вільно відстоював свої інтереси мовою судочинства, а тому його заяви про відсутність у нього перекладача та порушення його права на захист, є зловживанням наданими правами.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які б ставили під сумнів висновки суду першої інстанції та були безумовною підставою для скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 404-405, 407, 537-539 КПК України колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_6 та його захисника адвоката ОСОБА_11 залишити без задоволення, а ухвалу Новгород-Сіверського районного суду Чернігівської області від 03 червня 2021 року, без змін.

Ухвала набирає законної сили після її проголошення й касаційному оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14