Справа № 438/702/21
Провадження № 1-кп/438/74/2021
В И Р О К
іменем України

21 вересня 2021 року Бориславський міський суд Львівської області в складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Бориславі кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000010 від 05 лютого 2021 року,

стосовно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Борислава Львівської області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , одруженого, має на утриманні двох неповнолітніх дітей ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , працюючого охоронцем ПАТ «Укрнафта», раніш не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

за участі сторін судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , потерпілого ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_3 , -

в с т а н о в и в :

Обвинувачений ОСОБА_3 04 лютого 2021 року приблизно о 19 год 00 хв на вул. Шевченка у м. Бориславі, навпроти подвір`я будинку №216, керуючи автомобілем марки RENAULT моделі KANGOО реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Шевченка в напрямку центру міста, всупереч вимог Правил Дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме: п.1.5 «згідно якого - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків», п.12.3 «згідно якого - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», під час проїзду прямою ділянкою дороги, не маючи перешкоди у видимості проїзної частини дороги по напрямку руху, не оцінив та проявив неуважність до дорожньої обстановки і з моменту виявлення перешкоди для руху, а саме пішохода, яка сиділа на смузі руху автомобіля марки RENAULT моделі KANGOO, не вжив заходів для зупинення транспортного засобу або її безпечного об`їзду, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода - потерпілу ОСОБА_8 .

Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_8 отримала тілесні ушкодження - закриті переломи першого ребра справа по білягрудинній лінії, другого ребра справа по білягрудинній та середньо-ключичній лініях, третього, четвертого, п`ятого ребер справа по лопатковій та передньо-підпахвовій лініях, шостого, сьомого, восьмого, дев`ятого, десятого ребер справа по білягрудинній та середньопідпахвовій лініях, в проекціях переломів п`ятого - восьмого ребер з пошкодження пристінкової плеври по лопатковій та середньо-підпахвовій лініях, першого ребра зліва по лопатковій лінії, другого ребра зліва по середньо-підпахвовій лінії; закритий багатоуламковий перелом лівої плечової кістки у верхній третині; закритий косо-поперечний перелом правої стегнової кістки у верхній третині; закриті переломи кісток тазу в ділянці клубових кісток справа і зліва з переходом лінії перелому на ділянку кульшових суглобових западин; закритий перелом поперечного відростка першого грудного хребця; рана на чолі справа; садна на спинці носа, в ділянці вилиці справа, на чолі зліва, в ділянці пахової складки справа; синці на передніх поверхнях обох плечей, на зовнішній та задній поверхнях лівого плечового суглобу, на внутрішній поверхні лівого плеча та передпліччя, на правому передпліччі по зовнішній поверхні, на передній черевній стінці справа, на передній поверхні грудної клітки посередині, на передній поверхні лівого стегна, в ділянці пахової складки справа, на передній поверхні лівого колінного суглобу, на передньо-внутрішній поверхні правого стегна, на передній поверхні правого колінного суглобу, в ділянці попереку посередині, в ділянці попереку справа. В подальшому внаслідок важкої тупої травми у вигляді множинних переломів ребер з обох сторін з крововиливом в плевральну порожнину, закритих переломів кісток тазу, лівої плечової кістки та правої стегнової кістки, яка призвела до розвитку легенево-серцевої недостатності та настанню ІНФОРМАЦІЯ_4 смерті ОСОБА_8 .

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 286 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому. Пояснив, що цього дня, а саме 04 лютого 2021 року близько 19 години їхав на своєму автомобілі вулицею Шевченка в напрямку центру міста. На проїзній частині, фактично на осьовій лінії побачив скупчення не менше чотирьох собак, пригальмував, намагався їх об`їхати, проте відчув удар. Проїхавши близько десяти метрів, зупинився. Вийшов із автомобіля та побачив, що збив людину. Відразу викликав медичну допомогу та повідомив поліцію про дорожньо-транспортну подію. Намагався надати допомогу потерпілій. Повністю відшкодував медичному закладу понесені витрати на лікування потерпілої. Також відшкодував витрати родичам на поховання загиблої ОСОБА_8 . Крім цього, домовився із родичами загиблої про встановлення у подальшому пам`ятника загиблій.

Щиро просить вибачення у родини загиблої. Зазначив, що відшкодував шкоду родині загиблої. Просить суд його суворо не карати, обрати покарання не пов`язане із реальним позбавленням волі.

Заслухавши показання обвинуваченого ОСОБА_3 , що відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, враховуючи те, що обвинувачений та інші учасники процесу не оспорюють фактичні обставини справи, і судом встановлено, що обвинувачений правильно розуміє зміст цих обставин, відсутні будь-які сумніви у добровільності та істинності його позиції, суд, роз`яснивши учасникам процесу положення ст. 349 КПК України, провів судове слідство у справі щодо встановлення фактичних обставин із застосуванням правил ч. 3 ст. 349 КПК України, оскільки учасники судового провадження не заперечують проти цього, визнавши недоцільним дослідження в цій частині інших доказів у справі.

Учасникам розгляду справи роз`яснено, що вони позбавлені права оспорювати обставини, які не оспорювались ними під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним згідно з положеннями ч.3 ст.349 КПК України.

Суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, враховуючи покази обвинуваченого про визнання вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, доведеною повністю і вважає, що його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху, якщо вони спричинили смерть потерпілого.

Суд звертає увагу, що диспозиція ст. 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна.

Злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень правил дорожнього руху, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, зокрема порушення правил дорожнього руху, які є причиною настання цих наслідків та перебувають із ними у причинно-наслідковому зв`язку.

Відповідно, об`єктивна сторона вчиненого обвинуваченим складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (смерть потерпілого - ч. 2), причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.

Протиправне діяння обвинуваченого полягає в порушенні правил дорожнього руху, зокрема вчинено шляхом у вчиненні дій, заборонених правилами ( керування транспортним засобом у стані сп`яніння, перевищення швидкості руху транспорту) та у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки та ).

Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.

Причинно-наслідковий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.

Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного суду від 21.08.2019 у справі № 682/956/17.

За змістом закону порушення Правил безпеки руху та експлуатації транспорту полягає в дії або бездіяльності, пов`язаній з невиконанням однієї чи кількох вимог Правил дорожнього руху або інших нормативних актів, що регламентують безпеку руху та експлуатацію транспорту, з боку особи, яка керує транспортним засобом. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, полягає в: а) порушенні Правил безпеки руху чи експлуатації транспорту, тобто в порушенні конкретного правила, передбаченого конкретним пунктом правил; б) настанні суспільне небезпечних наслідків - заподіяння смерті чи тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху і в) причинному зв`язку між порушенням правил безпеки руху чи експлуатації транспорту та спричиненими наслідками.

Суб`єктивна сторона злочину характеризується необережною формою вини, що визначається характером ставлення до наслідків. Сама ж дія або бездіяльність при порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту можуть бути як умисними, так і вчиненими з необережності.

Показами обвинуваченого ОСОБА_3 під час судового розгляду встановлено, що 04 лютого 2021 року приблизно о 19 год. 00 хв. на вул. Шевченка у м. Бориславі, навпроти подвір`я будинку №216, останній, керуючи автомобілем марки RENAULT моделі KANGOО реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись вулицею Шевченка в напрямку центру міста, порушив чинні вимоги Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10 жовтня 2001 року, а саме: п.1.5 «згідно якого - дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків», п.12.3 «згідно якого - у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди», під час проїзду прямою ділянкою дороги, не маючи перешкоди у видимості проїзної частини дороги по напрямку руху, не оцінив та проявив неуважність до дорожньої обстановки і з моменту виявлення перешкоди для руху, а саме пішохода, яка сиділа на смузі руху автомобіля марки RENAULT моделі KANGOO, не вжив заходів для зупинення транспортного засобу або її безпечного об`їзду, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода - потерпілу ОСОБА_8 . В подальшому внаслідок важкої тупої травми у вигляді множинних переломів ребер з обох сторін з крововиливом в плевральну порожнину, закритих переломів кісток тазу, лівої плечової кістки та правої стегнової кістки, яка призвела до розвитку легенево-серцевої недостатності та настанню ІНФОРМАЦІЯ_4 смерті ОСОБА_8 .

Таким чином, з урахуванням показів обвинуваченого ОСОБА_3 , який вину у вчиненому злочині визнав повністю, суд вважає доведеним факт порушення ОСОБА_3 вимог Р.1 п.п. 1.5; Р.12 п.п.12.3 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої наступила смерть потерпілої ОСОБА_8 , тобто вчинення ОСОБА_3 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.

При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування тільки тоді, коли в суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.

За змістом п.п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.

У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.

Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 66 КК України, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, є щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, добровільне відшкодування заподіяної шкоди.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_3 , відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Обираючи покарання обвинуваченому суд враховує характер та тяжкість вчиненого злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, а також те, що обвинувачений повністю визнав вину у вчиненні злочину, раніше не судимий, за місцем реєстрації та проживання характеризується позитивно, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, шкоду потерпілому (родині загиблої) відшкодував, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.

Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, суд приходить до висновку про можливість виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

До вказаних висновків суд прийшов, зокрема, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У кримінальних провадженнях № 205/7091/16-к у постанові від 17 жовтня 2019 року, № 206/5073/15-к у постанові від 12 вересня 2018 року, Верховний Суд наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У кримінальному провадженні № 167/341/16-к у постанові від від 24 травня 2018 року, Верховний суд вказав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК.

Слід також вказати, що у кримінальних провадженнях №654/763/17 у постанові від 24 жовтня 2018 року, №346/356/18 у постанові від 12 лютого 2019 року, №166/937/16-к у постанові від 26 квітня 2018 року, №125/1133/17 у постанові від 29 січня 2019 року, Верховний суд дійшов висновку, що навіть за умови вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у судів були підстави для застосування правових приписів ст.75 КК України та звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.

Судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_3 на час розгляду кримінального провадження добровільно відшкодував шкоду родині загиблої, потерпілий у справі ОСОБА_7 претензій майнового та морального характеру до обвинуваченого не має. Крім цього, потерпілий ОСОБА_7 під час судового розгляду наполягав на застосуванні стосовно обвинуваченого ОСОБА_3 правових приписів ст.75 КК України, тобто наполягав на звільненні ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, покликаючись на його вік та наявність в останнього двох неповнолітніх дітей.

Посткримінальна поведінка обвинуваченого є виключно позитивною. Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_3 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував завдану шкоду.

На підставі наведеного, а також враховуючи характеризуючі дані особи винного, який на час розгляду справи повністю визнав свою вину, а, отже, готовий нести кримінальну відповідальність, з урахуванням пом`якшуючих обставин у вигляді щирого каяття, відшкодування шкоди, а також позицію прокурора щодо обрання міри покарання у виді позбавлення волі та звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а також думку потерпілого, який настоює щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а також беручи до відома досудову доповідь Дрогобицького МРВ з питань пробації філії державної установи «Центр пробації» у Львівській області про те, що результати оцінки правопорушника ОСОБА_3 показали низьку ймовірність вчинення повторного правопорушення, суд вважає можливим виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.

При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_3 у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд враховує думку прокурора та потерпілого, які просили не застосовувати до обвинуваченого додаткове покарання, суд приходить до висновку про недоцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, з наступних підстав.

Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.

Так, з аналізу характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху, враховуючи обставини кримінального правопорушення, а також той факт, що діяльність обвинуваченого, не пов`язана з керуванням транспортним засобом, проте для нього та його сім`ї наявність права керування транспортним засобом є необхідним для отримання додаткового джерела доходу, суд приходить до висновку про можливість не застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.

Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_3 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Цивільний позов у справі не заявлено.

Процесуальні витрати в кримінальному провадженні слід вирішити в порядку ст. 124 КПК України.

Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.

Питання про скасування арешту майна слід вирішити в порядку ст. 174 КПК України.

Запобіжний захід стосовно обвинуваченого не обирався.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373-376 КПК України, суд,

у х в а л и в :

Визнати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Борислава Львівської області винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначити йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, без позбавленням права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Борислава Львівської області звільнити від відбування даного покарання з випробуванням, якщо він протягом 3 (трьох) років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Борислава Львівської області періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_3 на користь держави витрати за проведення судової інженерно-транспортної експертизи №СЕ-19/Є114-21/4987-ІТ від 23.04.2021 1634,50 грн, інженерно-транспортної експертизи №1062 від 31.03.2021 3088,98 грн, висновок експерта №1399/1557 від 28.05.2021 5 148,30 грн, висновок експерта №1063/1064 від 25.05.2021 4805,08 грн, та висновок експерта №№1558/1559/1560 від 28.05.2021 9 610,16 грн., всього 24 287,02 грн.

Скасувати арешт майна, накладений на автомобіль марки RENAULT моделі KANGOО реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , відповідно до ухвали слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 30 березня 2021 року у справі №442/1044/21.

Скасувати арешт майна, накладений на пару чобіт сірого відтінку, жіночі штани чорного кольору з маркуванням на етикетці «4301370», підштаники темно-синього кольору, жіночий продовжений (кардиган), жіночий светр чорного кольору, жіночий светр білого кольору, жіночий светр чорного кольору, які належали ОСОБА_8 , відповідно до ухвали слідчого судді Дрогобицького міськрайонного суду Львівської області від 24 лютого 2021 року у справі №442/1044/21.

Речові докази: автомобіль марки RENAULT моделі KANGOО реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 , переданий останньому на відповідальне зберігання повернути власнику майна.

Речові докази: пару чобіт сірого відтінку, жіночі штани чорного кольору з маркуванням на етикетці « НОМЕР_2 », підштаники темно-синього кольору, жіночий продовжений (кардиган), жіночий светр чорного кольору, жіночий светр білого кольору, жіночий светр чорного кольору, які належали ОСОБА_8 , - повернути потерпілому ОСОБА_7 .

Вирок суду може бути оскаржений до Львівського апеляційного суду через Бориславський міський суд Львівської області протягом 30 днів з моменту проголошення.
Вирок не може бути оскаржений з підстав заперечення обставин, які не оспорювалися обвинуваченим та іншими учасниками судового процесу під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст.349 КПК України.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору. Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Головуючий суддя ОСОБА_1