Справа № 1-17/04
Номер провадження 1-в/585/6/21
У Х В А Л А
І М Е Н ЕМ У К Р АЇ Н И

01 листопада 2021 року м.Ромни

Роменський міськрайонний суд Сумської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2 ,

прокурора - ОСОБА_3 ,

захисника - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Ромни матеріали до заяви засудженого ОСОБА_5 про застосування відносно нього ч.5 ст. 80 КК України,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням про застосування відносно нього ч.5 ст.80 КК України. В обґрунтування клопотання зазначає, що упродовж відбування довічного позбавлення волі законодавством установлені конкретні часові показники, сплив яких змінює правовий статус засудженого до покарання, починаючи з поліпшення умов утримання і до можливості зміни виду покарання, або звільнення від його відбування покарання. Також зазначає, що встановлення різних правил щодо осіб, засуджених до позбавлення волі, які відбувають покарання та які не відбувають покарання (але не ухиляються від відбування) є дискримінаційним заходом у розумінні Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод. Просить визнати за можливе застосування щодо нього давності та звільнити його від відбування покарання за вироком Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року, постановленого без дотримання норм матеріального права і істотними порушеннями вимог КПК у зв`язку з закінченням строку давності його виконання, станом на 15.02.2020 року. Очевидною незаконністю вироку Апеляційного суду Сумської області від 11.10.2004 року вважає те, що вступна його частина, містить у собі неіснуючу судимість за вироком Охтирського міського суду Сумської області від 15.12.1988 року за ч.1 ст. 196 КК України 1960 року, а мотивувальна частина містить всупереч забороні частин 3,4 ст. 676 КК України - дві обтяжуючі обставини. Крім цього посилається на ст. 49 КК України та на постанову Верховного Суду України від 26 жовтня 2017 року, справа № 344/7495/16-к. Зазначає, що для вирішення його заяви мають значення достовірні дані про день набрання вироком законної сили, факти про ухилення від відбування покарання або вчинення нового злочину. Вважає, що не має значення, чи звернуто вирок до виконання, виконується вирок чи ні. Головною умовою є те, щоб на день спливу 15 річного строку давності вирок не було виконано повністю. Тому станом на 15.02.2020 року, окрім закінчення перебігу строку давності виконання вироку, він - безумовно відбув вже мінімальний строк довічного позбавлення волі 15 років і навіть більше. Зазначає, що суд повинен встановити суть вироку, щоб розуміти взагалі про що йде мова та підстави, на яких був призначений вид покарання довічне позбавлення волі. Якщо суд встановить наявність очевидних ознак незаконності вироку, це має слугувати додатковою підставою на користь застосування давності та звільнення від відбування покарання. Тому просить звільнити його від відбування покарання в залі суду негайно після проголошення ухвали.

У судовому засіданні в режимі відеоконференції ОСОБА_5 приймати участі не побажав. Раніше у судовому засіданні 20.09.2020 року в режимі відеоконференції, підтримав заявлене клопотання, посилаючись на обставини, викладені в ньому. Зазначив, що звільнення від відбування покарання у зв`язку зі закінченням строків давності виконання вироку є обов`язком суду. Також вважає, що такий строк рахується з дня набрання вироком законної сили, але він утримується в СІЗО за незаконним вироком. При цьому звернення чи не звернення до виконання вироку суду не вимагається. Він відбув більше 15 років позбавлення волі, строки давності виконання вироку закінчилися 15.01.2020 року. Тому просив звільнити його в залі суду негайно після проголошення ухвали. На запитання головуючого також пояснив, що можливо вважати, що вирок відносно нього виконується, але не виконаний. При цьому він від виконання вироку не ухилявся, до кримінальної відповідальності за цей час не притягувався.

Суд вислухавши учасників процесу, вважає за можливе продовжувати розгляд справи за відсутності ОСОБА_5 , оскільки його небажання приймати участь в судовому засіданні в режимі відеоконференції не є перешкодою для вирішення клопотання, яке розглядається в порядку визначеному для вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку. При цьому суд також бере до уваги, що під час попередніх засідань засудженим надано пояснення з приводу заявленого ним клопотання.

Захисник ОСОБА_4 підтримала клопотання свого підзахисного, просила його задовольнити.

Прокурор вважав, що клопотання не підлягає задоволенню. При цьому зазначив, що судом вже розглядалися аналогічні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ухвалами Роменського міськрайонного суду ОСОБА_5 було відмовлено в їх задоволенні. На даний час судові рішення Роменського міськрайонного суду оскаржені і перебувають на розгляді в апеляційній інстанції.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали справи, прийшов до висновку, що клопотання не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.

В судовому засіданні встановлено, що вироком Апеляційного суду Сумської області від 11 жовтня 2004 року ОСОБА_5 засуджений за п. 13 ч. 2 ст. 115, ч. 3 ст. 296, ч. 1 ст. 122, ч. 1 ст. 162, ч. 1 ст. 70 КК України до покарання у виді довічного позбавлення волі (том 1, а.с.7-12).

З супровідного листа про направлення заяви ОСОБА_5 до Зарічного районного суду від 24.07.2020 року вбачається, що указаний вирок набрав законної сили 15.02.2005 (том 1, а.с.1).

Вказана обставина також стверджується довідкою про судимість ОСОБА_5 (том 1, а.с.75-76).

Відповідно до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

01 вересня 2001 року набув чинності, діючий Кримінальний Кодекс України, стаття 64 якого встановлює відповідальність за вчинення особливо тяжких злочинів. Також в даній нормі визначено, що довічне позбавлення волі застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом.

З вироку Апеляційного суду Сумської області від 11 жовтня 2004 року відносно ОСОБА_5 вбачається, що злочин за який він засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, кваліфікований за п. 13.ч 2 ст. 115 КК України, вчинений в період дії КК України 2001 року. Санкція ч. 2 ст. 115 КК України передбачає застосування покарання у виді довічного позбавлення волі.

Отже при постановленні вироку щодо ОСОБА_5 , суд призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного Кримінального Кодексу України. На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_5 не усунута.

Відповідно до ст. 152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду; закон України про амністію; акт про помилування; скасування вироку суду і закриття кримінального провадження; закінчення строків давності виконання обвинувального вироку; умовно-дострокове звільнення від відбування покарання; хвороба; інші підстави, передбачені законом.

Що ж стосується посилання засудженого на ст. 80 КК України, виходячи з чого він вважає, що строк відбування ним покарання минув, то суд зазначає наступне.

Відповідно до положень статті 80 КК України особа звільняється від відбування покарання,якщо з дня набрання чинності обвинувальним вироком його не було виконано в такі строки: 1) два роки-у разі засудження до покарання менш суворого, ніж обмеження волі; 2) три роки - у разі засудження до покарання у виді обмеження волі; 3) п`ять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі за нетяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше п`яти років затяжкий злочин; 4) десять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років за тяжкий злочин, а також при засудженні до позбавлення волі на строк не більше десяти років за особливо тяжкий злочин; 5) п`ятнадцять років - у разі засудження до покарання у виді позбавлення волі на строк більше десяти років за особливо тяжкий злочин. Перебіг давності зупиняється, якщо засуджений ухиляється від відбування покарання. У цих випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення засудженого для відбування покарання або з дня його затримання. У цьому разі строки давності, передбачені пунктами 1-3 частини першої цієї статті, подвоюються. Перебіг давності переривається, якщо до закінчення строків, зазначених у частинах першій та третій цієї статті, засуджений вчинить новий злочин. Обчислення давності в цьому випадку починається з дня вчинення нового злочину. Питання про застосування давності до особи, засудженої до довічного позбавлення волі, вирішується судом. Якщо суд не визнає за можливе застосувати давність, довічне позбавлення волі заміняється позбавленням волі.

У даному випадку зміст клопотання та досліджені судом докази не свідчать про те, що закінчився строк давності виконання вироку суду, яким ОСОБА_5 засуджений до довічного позбавлення волі.

Натомість встановлено, що вирок суду виконується, оскільки саме на його виконання ОСОБА_5 відбуває покарання.

Оскільки стаття 80 КК України застосовується, якщо обвинувальний вирок не виконується, а судом з`ясовано, що вирок Апеляційного суду Сумської області від 11 жовтня 2004 року відносно ОСОБА_5 , набув законної сили та почав виконуватись з моменту набрання ним законної сили, суд не вбачає підстав для застосування строку давності.

Таким чином у задоволенні клопотання ОСОБА_5 слід відмовити.

Крім того, суд враховує, що засуджений ОСОБА_5 неодноразово звертався до суду з аналогічними клопотаннями.

Так, 14 квітня 2020 року засуджений ОСОБА_5 звернувся до Роменського міськрайонного суду з клопотанням в якому просив звільнити його від відбування покарання за вироком Апеляційного суду Сумської області від 11.04.2004 у зв`язку із закінченням строків давності виконання указаного вироку.

Ухвалою Роменського міськрайонного суду від 08.07.2020 в задоволенні клопотання про звільнення від відбування покарання ОСОБА_5 відмовлено. Засудженим на дану ухвалу подано апеляційну скаргу (том. 2, а.с. 17-18).

Станом на 01.11.2021 року зазначені матеріали провадження після розгляду з Сумського апеляційного суду до Роменського міськрайонного суду не надходили (том 2, а.с. 19).

Крім того, ухвалою Роменського міськрайонного суду Сумської області від 19 лютого 2021 року ОСОБА_5 відмовлено в задоволенні клопотання про звільнення від покарання в порядку ст. 152 КВК України та ст. 80 КК України (том 2, а.с. 20-21).

Засудженим ОСОБА_5 на дану ухвалу подано апеляційну скаргу.

Станом на 01.11.2021 року зазначені матеріали провадження після розгляду з Сумського апеляційного суду до Роменського міськрайонного суду не надходили (а.с. том 2, а.с. 22).

Як зазначено в Постанові Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 6 від 03 червня 2016 року право доступу до суду не є абсолютним, воно може бути обмеженим. Ці обмеження повинні мати законну мету та бути пропорційними між використаними засобами та досягнутими цілями.

Аналогічна правова позиція викладена в рішенні Європейського Суду з прав людини у справі «Мельник проти України» від 28 березня 2006 року.

Згідно Рішення Європейського суду з прав людини «Желтяков проти України» від 09 вересня 2011 року вбачається, що одним із основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, який вимагає, щоб коли суди остаточно вирішили питання, їхнє рішення не ставиться під сумнів. Цей принцип передбачає повагу до остаточності і полягає в тому, щоб жодна сторона не могла вимагати перегляду остаточного та обов`язкового судового рішення задля нового розгляду та постановлення нового рішення у справі.

Оскільки засуджений ОСОБА_5 вже звертався з аналогічними клопотаннями до суду, доводи, викладені в його клопотанні вже були предметом судових досліджень, на підставі яких судом було винесено ухвали про відмову в задоволенні його клопотань, які в даний час перебувають на розгляді в Сумському апеляційному суд, він реалізував своє право на звернення до суду із заявою про звільнення його від відбування покарання.

Тому повторне звернення засудженого ОСОБА_5 з аналогічним клопотанням, яке вже було предметом судового розгляду та є предметом апеляційного перегляду, є зловживанням правом.

Керуючись 80 ч.5 КК України, ст.ст.537, 539 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви ОСОБА_5 про застосування відносно нього ч.5 ст. 80 КК України, відмовити.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку до Сумського апеляційного суду через Роменський міськрайонний суд шляхом подачі апеляційної скарги протягом 7 днів з дня складення повного тексту ухвали суду, засудженим - з дня отримання копії повного тексту ухвали.

Повний текст ухвали суду виготовлено та проголошено 05 листопада 2021 року об 11 год. 00 хв.

СУДДЯ РОМЕНСЬКОГО МІСЬКРАЙОННОГО СУДУ ОСОБА_1