Справа № 308/3584/20
Закарпатський апеляційний суд
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05.10.2021 м. Ужгород
Закарпатський апеляційний суд в складі суддів: ОСОБА_1 (головуючого), ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , за участю секретарки судових засідань ОСОБА_4 , прокурорки ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , розглянув у відкритому судовому засіданні в м. Ужгороді кримінальне провадження 11-кп/4806/1090/20, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 на вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02. 11. 2020.
Цим вироком:
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, українець, уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , з середньою освітою, непрацюючий, одружений, судимий: вироком Мелітопольського міського суду Запорізької область від 27. 12. 1982 за ч. 2 ст. 140 КК України до 04 (чотирьох) років позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Мелітопольського міського суду Запорізької область від 02. 10. 1987 за ч. 2 ст. 140 КК України до 04 (чотирьох) років 06 (шість) місяців позбавлення волі; вироком Мелітопольського міського суду Запорізької область від 13. 02. 1995 за ч. 2 ст. 141 КК України, кримінальна справа закрита на підставі ст. 7 КПК України (1960 року); вироком Мелітопольського міського суду Запорізької області від 12. 05. 1997 року за ч. 2 ст. 140 КК України до 04 (чотирьох) років позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Мелітопольського міського суду Запорізької область від 22. 12. 1998 за ч. 2 ст. 141 КК України до 02 (двох) років позбавлення волі з конфіскацією майна; вироком Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 29. 05. 2010 за ч. 3 ст. 185 КК України до 03 (трьох) років 06 (шість) місяців позбавлення волі, на підставі ст. ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 02 (два) роки; вироком Мелітопольського міського суду Запорізької області від 27. 12. 2010 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України до 04 (чотирьох) років позбавлення волі; вироком Рівненського міського суду Рівненської області від 25. 12. 2015 за ч. 3 ст. 185 КК України до 01 ( одного) року 06 (шість) місяців позбавлення волі, 03. 10. 2016 умовно-достроково звільнений з невідбутим строком 01 (один) місяць 01(один) день; вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 05. 04. 2018 за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України до 02 (двох) років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 02 (два) роки, засуджений:
- за ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки;
- за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки;
- за ч. 3 ст. 357 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 01 (один) рік.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю вчинених кримінальних правопорушень шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки.
Відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України за сукупністю вироків, шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 05. 04. 2018 01 (один) місяць позбавлення волі, остаточно до відбування ОСОБА_6 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 04 (чотири) роки 01 (один) місяць.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено рахувати з моменту його фактичного затримання - 06. 03. 2020.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено тримання під вартою.
Речові докази: один відрізок скотча зі слідами папілярних візерунків, який упаковано в паперовий конверт НПУГСУ, що передано на зберігання в кімнату речових доказів Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області ухвалено знищити; мобільний телефон марки «Nokia», який упаковано в паперовий конверт у спеціальний пакет НПУ ГСУ № INZ3007623, що передано на зберігання в кімнату зберігання речових доказів Ужгородського ВП ГУ НП в Закарпатській області повернуто обвинуваченому ОСОБА_6 .
Згідно вироку ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, за таких обставин.
ОСОБА_6 06. 03. 2020 приблизно о 10 год. 10 хв., діючи умисно, повторно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, маючи на меті незаконне заволодіння чужим майном та обернення його на свою користь, увійшовши у довіру до потерпілої ОСОБА_9 , представившись їй працівником комунальної служби водоканалу, увійшов до її квартири АДРЕСА_2 та під приводом придбання лічильника обліку води, незаконно заволодів шляхом обману потерпілої, грошовими коштами у сумі 300 грн., хоча насправді працівником водоканалу не являється, чим самим завдав потерпілій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вищевказану суму.
Крім того, 06. 03. 2020 приблизно о 10 год. 15 хв. ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні наміри, повторно увійшов до квартири АДРЕСА_2 , а потерпіла ОСОБА_9 уже сприйняла його як працівника комунальної служби водоканалу, ввівши останню в оману, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, маючи на меті незаконне збагачення, діючи повторно, не дивлячись на присутність потерпілої ОСОБА_9 , знаючи, де знаходиться гаманець потерпілої з грошовими коштами та паспортом, відкрито заволодів гаманцем із грошовими коштами в сумі 1150 доларів США, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 06. 03. 2020 становить 28 452,49 грн., 1200 євро, що згідно з офіційним курсом НБУ станом на 06. 03. 2020 становить 33 233,04 грн., 13 300 грн., чим самим завдав потерплій ОСОБА_9 матеріальну шкоду на загальну суму 74 985, 53 грн. та, будучи виявленим потерпілою, залишив приміщення квартири.
06. 03. 2020 приблизно о 10 год. 15 хв. ОСОБА_6 , продовжуючи свої злочинні наміри, повторно увійшов до квартири АДРЕСА_2 , а потерпіла ОСОБА_9 уже сприйняла його як працівника комунальної служби водоканалу, ввівши останню в оману, діючи умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та їх караність, маючи на меті незаконне збагачення, діючи повторно, не дивлячись на присутність потерпілої ОСОБА_9 , знаючи де знаходиться гаманець потерпілої з грошовими коштами та паспортом, відкрито заволодів паспортом громадянина України для виїзду за кордон, виданим на прізвище ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , серії НОМЕР_1 .
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи доведеність винуватості у пред`явленому йому обвинуваченні та кваліфікацію його дій, зазначає про незаконність постановленого щодо нього вироку у зв`язку з несправедливістю призначеного покарання внаслідок його суворості. Просить вирок суду від 02. 11. 2020 в частині призначення йому покарання змінити, пом`якшити призначене судом першої інстанції покарання, застосувати ст. 69 КК України та звільнити його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що судом першої інстанції при призначенні йому покарання належно не враховано визнання ним вини, щире каяття, а також те, що на його утриманні перебуває дружина з вродженими вадами зору, неповнолітня дитина, а також матір та теща похилого віку, які хворіють та потребують опіки. Зазначені обставини на його думку, давали підстави суду першої інстанції призначити йому більш м`яке покарання із застосуванням ст. 69 КК України та звільнити його від відбування покарання з випробуванням з покладенням відповідних обов`язків.
В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_7 , не оспорюючи доведеність винуватості ОСОБА_6 у пред`явленому йому обвинуваченні та кваліфікацію його дій, зазначає про незаконність постановленого щодо нього вироку у зв`язку з несправедливістю призначеного покарання внаслідок його суворості. Просить вирок суду від 02. 11. 2020 в частині призначення ОСОБА_6 покарання змінити, пом`якшити призначене судом першої інстанції покарання до двох років позбавлення волі. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання належно не враховано визнання ним вини, активне сприяння у розкритті злочину, відсутність претензій з боку потерпілої, а також те, що ОСОБА_6 характеризується позитивно за місцем проживання, має міцні соціальні зв`язки, проживає разом з дружиною, на обліку у лікаря психіатра та лікаря-нарколога не перебуває.
Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 , які підтримали подані ними апеляційні скарги, доводи прокурорки, яка заперечили проти задоволення апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника, дослідивши доводи апеляційних скарги та матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 задоволенню не підлягають з таких підстав.
Згідно ст. 370 КПК судове рішення у кримінальному провадженні є актом правосуддя, покликаним забезпечити захист гарантованих Конституцією України прав і свобод людини, правопорядку та здійснення проголошеного Конституцією України принципу верховенства права. Тому суду слід неухильно додержуватись вимог про законність, обгрунтованість та вмотивованість вироку і ухвали в кримінальному провадженні.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обгрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Ці вимоги кримінального процесуального закону при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_6 судом першої інстанції дотримані.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованих йому кримінальних правопорушень, викладених у вироку, а саме за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 357 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються перевіреними
судом першої інстанції доказами та учасниками кримінального провадження не оскаржуються, а тому апеляційним судом у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.
Оцінюючи та відхиляючи доводи апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 щодо невідповідності призначеного обвинуваченому покарання внаслідок його надмірної суворості та доводи обвинуваченого ОСОБА_6 щодо наявності підстав для застосування положень ст. 69 КК України при призначенні покарання, колегія суддів виходить з наступного.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду.
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24. 10. 2003 «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Як вбачається з мотивувальної частини вироку суд, призначаючи ОСОБА_6 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України та врахував характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, дані про особу винного, який одружений, проживає разом з сім`єю, за місцем проживання зарекомендував себе добре, не працює та постійного джерела доходу не має, раніше неодноразово судимий.
Суд першої інстанції також врахував обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченому, зокрема: щире каяття у вчиненому, визнання вини. Обставин, що обтяжують покарання, судом першої інстанції не встановлено.
Згідно ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.
Відповідно до вимог чинного законодавства, призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст. 69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.
Проте, обставин, які б суттєво знижували ступінь тяжкості вчинених ОСОБА_6 злочинів та являлись передумовою для застосування щодо нього положень ст. 69 КК України судом першої інстанції не встановлено. Не встановила їх і колегія суддів апеляційного суду при перегляді вироку суду.
За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції відповідної статті закону України про кримінальну відповідальність і підстави для застосування ст. 69 КК України та зменшення обвинуваченому строку призначеного покарання у даному кримінальному провадженні відсутні.
Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Всупереч доводів апеляційної скарги захисника, колегія суддів вважає, що розмір призначеного обвинуваченому ОСОБА_6 покарання відповідає тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та даним про його особи, а також відповідає критерію справедливого покарання, в тому числі вимогам ст. 65 КК України та його меті.
Беручи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 , характеризуються позитивно, за наявності обставин, що пом`якшують покарання, щире каяття у вчиненому, визнання ними своєї вини, відсутність претензій з боку потерпілої ОСОБА_9 , однак враховуючи тяжкість вчинених злочинів, наявність судимості, вчинення злочинів в період іспитового строку, суд дійшов обґрунтованого висновку про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання в межах санкції статті у виді позбавлення волі.
Доказів того, що обвинувачений має на утриманні неповнолітню дитину, а також осіб похилого віку, про що зауважував обвинувачений в апеляційній скарзі, матеріали кримінального провадження не містять і таких суду не надано, більш того, з апеляційної скарги захисника ОСОБА_7 , в якості обґрунтування призначення обвинуваченому більш м`якого розміру покарання, зазначено про факт спільного проживання обвинуваченого тільки з дружиною.
Таким чином, перевіркою матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_6 встановлено, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання зазначених вимог закону дотримався. Колегія суддів вважає, що покарання обвинуваченому ОСОБА_6 судом першої інстанції призначено з врахуванням вимог ст. 65 КК України.
Що стосується апеляційних вимог обвинуваченого ОСОБА_6 щодо наявності підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд зазначає наступне.
За положенням ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24. 10. 2003 зі змінами від 06. 11. 2009, звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному
конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів. У пункті 2 вказаної постанови зазначено, що відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК України суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Згідно з абзацом 7 пункту 26 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24. 10. 2003 у разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (ст. ст. 75, 104 КК України) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (ст. ст. 81, 107 КК України) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.
Враховуючи вищенаведене та конкретні обставини кримінального провадження, за яких вчинено діяння, приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_6 , будучи раніше неодноразово судимий, вчинив нові умисні злочини проти власності у той час, коли був звільнений від відбування призначеного йому покарання за вчинені раніше злочини з іспитовим строком, що свою чергу свідчить про його стійку злочинну поведінку, суд першої інстанції прийшов до обґрунтованого висновку про те, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_6 і попередження вчинення з його боку нових злочинів можливе тільки в умовах ізоляції від суспільства і в цій частині своє рішення належним чином мотивував.
Окрім того, відповідно до ч. 1 ст. 71 КК України, якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.
Як встановлено судом, вироком Октябрського районного суду м. Полтави від 05. 04. 2018 ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України, і на підставі ч. 1 ст. 70 КК України призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 02 (два) роки і на підставі ст. 75 КК України останнього звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 02 (два) роки.
Також враховуючи вимоги ч. 1 ст. 71 КК України, судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 призначено остаточне покарання за сукупністю двох вироків розміром 04 (чотири) роки 01 (один) місяць позбавлення волі, що є більшим від покарання, призначеного за нові кримінальні правопорушення (04 роки позбавлення волі), а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком є правильним, відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність та на думку апеляційного суду є справедливим, адже відповідає принципам індивідуалізації та справедливості, буде необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушення.
Апеляційні доводи обвинуваченого та захисника про зайву суворість призначеного ОСОБА_6 покарання - у виді позбавлення волі на певний строк за вчинення умисного злочину проти власності та пов`язане з цим прохання щодо зміни вироку, шляхом призначення більш м`якого покарання та з урахуванням вимог ст. ст. 69, 75 КК України, на думку колегії суддів - є безпідставними. Згідно даних кримінального провадження та поданих апеляційних скарг, об`єктивно відсутні інші обставини ніж ті, що встановлені судом першої інстанції, які пом`якшують покарання, а твердження обвинуваченого та захисника щодо неналежного їх врахування повністю спростовуються висновками суду зазначеними у оскаржуваному вироку, якими належним чином обґрунтовані вид та міра покарання.
Отже, доводи обвинуваченого та його захисника про пом`якшення призначеного ОСОБА_6 покарання з урахуванням ст. ст. 69, 75 КК України та зміни вироку в цій частині, з урахуванням наведених ними доводів, слід визнати безпідставними, оскільки такі доводи носять суто суб`єктивний характер і не можуть вважатися достатніми підставами для пом`якшення призначеного покарання.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування норм ст. ст. 69, 75 КК України.
Таким чином, призначене судом першої інстанції обвинуваченому ОСОБА_6 покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, оскільки за своїм видом і розміром є справедливим, через що підстав для зміни вироку за доводами апеляційних скарг обвинуваченого і захисника про зайву суворість призначеного ОСОБА_6 покарання, колегія суддів не вбачає.
При прийнятті рішення колегія суддів також враховує вимоги ст. 26 КПК України, зокрема, те, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та в спосіб, передбачених цим Кодексом; ст. 404 цього Кодексу в частині перегляду судового рішення в межах апеляційної скарги; те, що обвинуваченим та його захисником не заявлялось жодних клопотань як в апеляційних скаргах, так і під час їх розгляду, у тому числі клопотань, які би підтверджували обґрунтованість доводів апеляційних скарг.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд,-
П О С Т А Н О В И В:
апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 02. 11. 2020 щодо ОСОБА_6 ,- без змін.
На ухвалу Закарпатського апеляційного суду безпосередньо до Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду може бути подана касаційна скарга протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою,- в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Судді: