ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/821/485/21 Справа № 705/1773/20 Категорія: ст. 170 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 листопада 2021 року м. Черкаси

Черкаський апеляційний суд в складі колегії суддів:

головуючого-суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретарів судового засіданняОСОБА_5
за участю:
підозрюваної захисникаОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Уманської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Уманського міськрайонного суду від 12 жовтня 2021 року про відмову в арешті майна ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и в :

Вказаною ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання ст.слідчого Уманського РУП ГУНП в Черкаській області ОСОБА_10 про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні № 0000333 від 19.03.2020, а саме: на будинок по АДРЕСА_1 , який на праві приватної власності належить ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Ухвала слідчого судді обґрунтована тим, що метою накладення арешту в клопотанні зазначено можливість конфіскації майна в майбутньому та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення. Слідчий суддя виходив з того, що ОСОБА_6 підозрюється в завданні державі шкоди в розмірі 32 859,99 грн., тоді як вартість майна, на яке слідчий просить накласти арешт, вочевидь не є співрозмірним сумі збитку. З огляду на вказане, слідчий суддя дійшов висновку про неспіврозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, прокурором Уманської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_9 подано апеляційну скаргу.

Апеляційна скарга мотивована тим, що відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається, зокрема, з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання та відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов). Кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_6 , передбачене ч. 5 ст. 191 КК України, а санкцією цієї норми визначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатись певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна. Тому, на переконання прокурора, в даному випадку наявні обґрунтовані підстави для накладення арешту на майно ОСОБА_6 .

Посилаючись на такі доводи, прокурор просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати, постановити нову, якою клопотання про арешт майна підозрюваної ОСОБА_6 задовольнити.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку захисника та самої підозрюваної, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла таких висновків.

З наданих апеляційному суду матеріалів справи та зі змісту оскаржуваної ухвали встановлено, що в провадженні Уманського РУП ГУНП в Черкаській області перебуває кримінальне провадження, внесене 19.03.2021 до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000333 за ознаками складу злочинів, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 1 ст. 366, ч. 5 ст. 191 КК України.

ОСОБА_6 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 5 ст. 27 ч. 5 ст. 191 КК України, а саме: пособництво в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинена у великих розмірах, організованою групою.

За матеріалами клопотання кримінальне правопорушення було вчинено за таких обставин. ОСОБА_11 , перебуваючи на посаді головного бухгалтера централізованої бухгалтерії відділу охорони здоров`я Уманської міської ради, будучи службовою особою, і в силу своїх функціональних обов`язків достовірно знаючи про надходження та спрямування бюджетних коштів на забезпечення діяльності відділу охорони здоров`я Уманської міської ради, маючи умисел на розтрату чужого майна бюджетних коштів, шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, діючи умисно та цілеспрямовано, прийняла рішення систематично, тобто кожного місяця з починаючи з січня 2017 року здійснювати злочинну діяльність по розтраті бюджетних коштів, які були виділені на оплату праці відділу охорони здоров`я Уманської ради.

Усвідомлюючи, що самостійно не в змозі реалізувати вказаний злочинний умисел, ОСОБА_11 на початку січня 2017 року, організувала та очолила стійку організовану групу, в яку залучила підпорядкованих собі працівників, а саме керівника розрахункової групи централізованої бухгалтерії ОСОБА_12 та бухгалтерів розрахункової групи централізованої бухгалтерії ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 .

Так, ОСОБА_11 , будучи керівником групи, організатором та безпосереднім співвиконавцем злочину здійснювала загальне керівництво групою та координувала діяльність групи, розробила єдиний план, функції членів групи та розподілила їхні ролі, які були спрямовані на досягнення єдиного злочинного плану, який довівся ОСОБА_11 до учасників організованої злочинної групи через співорганізатора ОСОБА_12 .

Кожен зі співучасників достовірно знав свою роль у зв`язку з розробленим ОСОБА_11 раніше планом, усвідомлював незаконність своїх дій та дій інших співвиконавців, бажав настання злочинних наслідків спричинення матеріальної шкоди місцевому бюджету та своїми діями сприяв їх настанню, тобто діяли з прямим умислом.

Залучаючи до складу організованої групи як співорганізатора керівника розрахункової групи централізованої бухгалтерії ОСОБА_12 , організатор розуміла, що остання, відповідно до своїх службових обов`язків, а саме п.2.3 Посадової інструкції керівника розрахункової групи централізованої бухгалтерії, здійснює формування та відправлення списків для зарахування заробітної плати на карткові рахунки працівникам установ, які входять в структуру відділу охорони здоров`я Уманської міської ради, а тому має фізичну можливість вносити зазначену ОСОБА_11 завідомо неправдиву інформацію у вказані електронні документи. Окрім того, ОСОБА_11 врахувала, що ОСОБА_12 відповідно до своїх службових обов`язків є керівником для ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , а тому користується у них авторитетом, внаслідок чого останні готові будуть виконувати її вказівки, отримані від ОСОБА_11 задля досягнення спільної злочинної мети.

ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , залучаючи до організованої групи бухгалтерів розрахункової групи централізованої бухгалтерії ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , врахували, що для виконання злочинного плану направленого на розтрату бюджетних коштів та особистого збагачення кожного із членів групи, останні зможуть надати власні банківські карткові рахунки для безпідставного незаконного зарахування на них грошових коштів від відділу охорони здоров`я Уманської міської ради.

Розробленим організатором планом, доведеним до всіх членів створеної та керованої ним групи, передбачалось, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , використовуючи своє службове становище всупереч інтересам служби, щомісяця, починаючи з січня 2017 року, вносили завідомо неправдиві відомості до офіційних документів, а саме до платіжних доручень з цільовими платежами по оплаті праці працівникам установ, які входять в структуру відділу охорони здоров`я Уманської міської ради, які подавалися до Уманського Управління Державної казначейської служби України, яке безпосередньо здійснювало перерахування вказаних платежів на рахунки банківських установ - ПАТ КБ «Приватбанк» та АТ «Райффайзен банк Аваль». Після цього ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вносили завідомо неправдиві відомості до офіційних електронних документів, а саме до електронних пофамільних відомостей нарахування коштів, які відправлялися на вищевказані банківські установи, безпідставно зазначаючи суми для зарахування на банківські карткові рахунки працівників ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 у більшому розмірі, ніж зазначено в їх паперових особових рахунках, внаслідок чого відбувалося незаконне зайве перерахування грошових коштів від відділу охорони здоров`я Уманської міської ради та їх зарахування на банківські карткові рахунки вищевказаних осіб.

У подальшому ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , незаконно отримавши зайво перераховані грошові кошти, знімали їх з своїх карткових рахунків готівкою, яку передавали в невстановленій досудовим розслідуванням частині ОСОБА_12 для передачі ОСОБА_11 , а невстановлену досудовим розслідування частину грошових коштів залишали собі.

В свою чергу ОСОБА_12 у в невстановлені досудовим розслідуванням час та місці отримані готівкові кошти від ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 передавала ОСОБА_11 , додаючи до вказаних грошових коштів незаконно отримані нею самою зайво перераховані грошові кошти на її карткові рахунки, залишаючи собі невстановлену досудовим розслідуванням частину грошових коштів.

Отже, злочинна група була створена з метою розтрати бюджетних коштів, розпорядником яких був відділ охорони здоров`я Уманської міської ради, шляхом обернення їх на користь ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 внаслідок незаконного зайвого перерахування на їх банківські карткові рахунки, що в кінцевому випадку забезпечувало збагачення вказаних осіб та організатора групи ОСОБА_11 .

Відповідно до розробленого ОСОБА_11 плану, який схвалили усі учасники організованої групи, розподілено ролі та обов`язки кожного учасника групи.

Крім того, ОСОБА_6 , діючи з прямим умислом, виявивши бажання вчиняти злочини у складі організованої групи разом з ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , добровільно увійшовши у склад цієї організованої групи і будучи її учасником, відповідно з відведеною їй роллю пособника здійснювала наступні функції:

-керуючись вказівками організаторів, надавала в користування для здійснення злочинної діяльності належний їй банківський картковий рахунок, відкрити в банківській установі ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , на який відбувалося безпідставне незаконне зарахування грошових коштів від відділу охорони здоров`я Уманської міської ради;

- отримавши безпідставне незаконне зарахування грошових коштів від відділу охорони здоров`я Уманської міської ради на свій банківський картковий рахунок, визначену ОСОБА_11 та доведену їй через ОСОБА_12 частину грошових коштів готівкою передавала останній для подальшої передачі ОСОБА_11 , іншу частину залишала собі;

- здійснювала приховування злочинної діяльності організованої групи.

Таким чином, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, будучи об`єднаними єдиним злочинним умислом на розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, під час здійснення перерахування грошових коштів з цільовим призначенням щодо оплати праці працівникам установ, які входять в структуру відділу охорони здоров`я Уманської міської ради, на їх банківські карткові рахунки, в проміжок часу з січня 2017 по вересень 2018 року, діючи в складі організованої групи, вчинили розтрату бюджетних коштів шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинену у великих розмірах, при наступних обставинах.

З метою конспірації злочинної діяльності, члени групи забезпечували виготовлення документів, що надавали вигляд законності здійснення витрат державних коштів на оплату праці працівникам установ, які входять в структуру відділу охорони здоров`я Уманської міської ради, зазначаючи достовірні дані в паперові особові рахунки та зведені відомості.

Всього на картковий рахунок НОМЕР_1 , відкритий в АТ КБ «Приватбанк» на ім`я ОСОБА_6 за період з 01.03.2017 до 30.09.2018 зайво перераховано кошти в сумі 32 859, 99 гривень, що підтверджується висновком експерта за результатами проведення додаткової судово-економічної експертизи №СЕ-19/124-21/9133-НК від 31.08.2021.

У подальшому та ОСОБА_6 , разом з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 незаконно отримавши зайво перераховані грошові кошти, знімали їх з своїх карткових рахунків готівкою, яку передавали в невстановленій досудовим розслідуванням частині ОСОБА_12 для передачі ОСОБА_11 , а невстановлену досудовим розслідування частину грошових коштів залишали собі.

В свою чергу ОСОБА_12 у в невстановлені досудовим розслідуванням час та місці отримані готівкові кошти від ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 передавала ОСОБА_11 , додаючи до вказаних грошових коштів незаконно отримані нею самою зайво перераховані грошові кошти на її карткові рахунки, залишаючи собі невстановлену досудовим розслідуванням частину грошових коштів.

Таким чином, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_6 , діючи умисно та цілеспрямовано, з корисливих мотивів, будучи об`єднаними єдиним злочинним умислом на розтрату чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, під час здійснення перерахування грошових коштів з цільовим призначенням щодо оплати праці працівникам установ, які входять в структуру відділу охорони здоров`я Уманської міської ради, на їх банківські карткові рахунки, в проміжок часу з січня 2017 по вересень 2018 року, діючи в складі організованої групи, вчинили розтрату бюджетних коштів шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, на загальну суму 423 611, 83 гривень що у 529,5 разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян, та є великим розміром.

Сукупність наданих суду матеріалів містить достатньо доказів на підтвердження обґрунтованості підозри ОСОБА_6 за ч. 5 ст. 37, ч. 5 ст. 191 КК України.

Виходячи з практики Європейського суду з прав людини, наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів чи інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

При цьому, на цій стадії провадження суд не вправі перевіряти докази з точки зору належності та допустимості, а також щодо того доводять вони чи ні винуватість особи, а лише встановлює наскільки їх сукупність є достатньою, щоб вважати про ймовірну причетність особи до вчинення кримінального правопорушення.

На думку колегії суддів, такі фактичні дані містяться в доданих до клопотання слідчого матеріалах, в зв`язку з чим, підозра про ймовірну причетність ОСОБА_6 до вчинення інкримінованих йому дій, за викладених у клопотанні обставин, слідчим доведена та сумніву у суду щодо їх достатності не викликала.

Таким чином, органи досудового розслідування кваліфікували дії ОСОБА_6 як пособництво в розтраті чужого майна шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем, вчинена у великих розмірах організованою групою, тобто злочин, передбачений ч. 5 ст. 37, ч. 5 ст. 191 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від семи до дванадцяти років з позбавленням права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю на строк до трьох років та з конфіскацією майна, та який відповідно до ч. 6 ст. 12 КК України є особливо тяжким.

За таких обставин, наявні достатні підстави вважати, що належне ОСОБА_6 майно може бути конфісковане за обвинувальним вироком суду.

При цьому, завдана ОСОБА_6 державі матеріальна шкода становить 32859,99 грн.

Клопотання про арешт майна мотивовано тим, що відповідальність за вчинення інкримінованого злочину передбачено зокрема і у формі конфіскації майна.

Інформацією з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно встановлено, що ОСОБА_6 на праві приватної власності належить будинок за адресою АДРЕСА_1 . У вказаному реєстрі містяться відомості про загальну вартість нерухомого майна в розмірі 109185 грн., вартість самочинно збудованого майна 6676 грн.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти відповідно до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

Згідно усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі «Іатрідіс проти Греції» [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Виходячи зі змісту зазначеної норми закону, накладення арешту на майно з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, передбачає наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою, щодо якої такий захід застосовується, кримінального правопорушення, а у випадку застосування такого запобіжного заходу відносно юридичної особи, то застосування арешту майна з даних підстав вважатиметься законним, якщо відносно вказаної юридичної особи здійснюється кримінальне провадження.

Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Зважаючи на те, що розмір шкоди, в завданні якого підозрюється ОСОБА_6 , значно менший (32859,99 грн.) ніж вартість будинку (109185 грн. + 6676 грн.), тому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що накладення арешту в даному випадку не відповідатиме принципу співрозмірності обмеження права власності ОСОБА_6 завданням кримінального провадження.

За таких обставин, з урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що висновки слідчого судді щодо відсутності підстав для накладення арешту на належне ОСОБА_6 майно, є обґрунтованими, так як такі заходи забезпечення кримінального провадження не виправдовують «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Та як правильно зазначено судом першої інстанції, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. ст. 173 КПК України, не відповідає принципу розумності і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Зважаючи на викладене вище, апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 407, 418, 422 КПК України, апеляційний суд

у х в а л и в :

Ухвалу слідчого судді Уманського міськрайонного суду від 12 жовтня 2021 року про відмову в арешті майна ОСОБА_6 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Уманської окружної прокуратури Черкаської області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді