Справа № 522/1192/19
Провадження № 1-кс/522/5583/21
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 вересня 2021 року Слідчий суддя місцевого Приморського районного суду м. Одеси ОСОБА_1 , розглянувши клопотання адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року у кримінальному провадженні № 0008384, -

ВСТАНОВИВ:

Адвокат ОСОБА_4 в інтересах ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням про скасування арешту майна, у якому просить скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , який накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року у справі № 522/1192/19.
Заявник в судове засідання не з`явився, надіслав на адресу суду заяву, у якій вказав, що підтримує клопотання та просить розглянути за його відсутності.

З клопотання вбачається, що ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року у справі № 522/1192/19 задоволено клопотання потерпілого та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .
Відповідно до фактичних обставин справи 19.12.2018 року ОСОБА_3 набув право власності на квартиру АДРЕСА_1 . Право власності набуте на підставі іпотечного договору та договору про задоволення вимог іпотекодержателя.
З метою ухилення від виконання зобов`язання з боку потерпілої ОСОБА_5 та її сина, ОСОБА_6 , були вчинені ряд заходів протиправного характеру, в тому числі, незаконно ініційовано кримінальне провадження № 0008384.
20.03.2013 року між ОСОБА_5 та ОСОБА_3 був укладений іпотечний договір р.№789, предметом якого є спірна квартира.
02.01.2017 року ОСОБА_5 , отримавши заочне рішення Приморського районного суду м. Одеси від 02.01.2017 року у справі № 522/24406/16-ц, звернулася до державного реєстратора та скасувала записи про іпотеку ОСОБА_3 .
Після цього, квартира була передана в іпотеку іншому кредитору, ТОВ «Лідер консалт груп» на підставі договору іпотеки р.№270 від 16.02.2017 року.
Дізнавшись про зазначене заочне рішення, ОСОБА_3 звернувся із заявою про перегляд заочного рішення, яке ухвалою від 13.10.2017 року було скасоване. При цьому, ОСОБА_3 звернувся із зустрічним позовом, в якому просив визнати недійсним договір іпотеки р.№270 від 16.02.2017 року.
Постановою Одеського апеляційного суду від 22.12.2020 року було визнано недійсним договір іпотеки р.№270 від 16.02.2017 року та скасовано заборону на відчуження квартири.
Після того, як у встановленому законом порядку ОСОБА_3 набув право власності на квартиру, за заявою ОСОБА_5 було розпочате досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0008384 від 29.12.2018 року.
Станом на теперішній час ОСОБА_3 навіть не був допитаний в якості свідка щодо обставин кримінального правопорушення. Починаючи з 30.06.2020 року строки досудового розслідування неодноразово продовжуються. Так, ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 30.06.2020 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008384 був продовжений до 29.12.2020 року.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 29.12.2020 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008384 був продовжений до 29.02.2021 року. Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.02.2021 року строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008384 був продовжений до 29.04.2021 року, а ухвалою Приморського районного суду м. Одеси від 26.04.2021 строк досудового розслідування у кримінальному провадженні № 0008384 був продовжений до 29.06.2021 року.
Таким чином, досудове розслідування у вказаному кримінальному провадженні неодноразово продовжується в порядку ст.ст. 219, 294 КПК України.
Отже, на даний час виникла ситуація, за якої ОСОБА_3 є власником квартири АДРЕСА_1 . ОСОБА_5 шляхом використання заочного судового рішення, яке в подальшому скасоване, намагалася уникнути відповідальність за допомогою обтяження спірного майна іншою іпотекою. Починаючи з 06.02.2019 року на квартиру, яка належить ОСОБА_3 , накладений арешт. ОСОБА_3 підозра не пред`явлена, цивільний позов в рамках кримінального провадження не пред`явлений. Досудове розслідування триває більше 2-х з половиною років, при цьому із червня 2020 року неодноразово продовжується.
У зв`язку із тривалим досудовим розслідуванням ОСОБА_3 обмежений у реалізації його права власності на спірне майно, обмежений у праві вільного розпорядження його майном без достатніх правових підстав. Такий стан речей порушує майнові права власника об`єкту нерухомого майна.
Відповідно до положень ст. 178 КПК України, підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необгрунтовано.
Критерії обґрунтованості арешту майна КПК України прямо не визначає, однак практика судів зводиться до того, що обґрунтованість арешту обумовлюється: наявністю підстав для накладення арешту; дотриманням законодавчих приписів при вирішенні питання про арешт; співвідношенням майна, на яке накладено арешт, з заявленою у клопотанні метою; зв`язком майна з обставинами, що розслідуються (крім конфіскації та відшкодування шкоди); обґрунтованістю належності майна певній особі (особливо після обшуку); належним мотивуванням застосованого заходу забезпечення кримінального провадження в ухвалі слідчого судді про накладенні арешту; розумністю і співмірністю арешту.
Прокурор та слідчий в судове засідання не з`явились.

Розглянувши клопотання, приходжу до висновку, що клопотання підлягає задоволенню.

Згідно п. 15 ч. 1 ст. 7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких відноситься змагальність сторін.

Відповідно до ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Захист здійснюється підозрюваним або обвинуваченим, його захисником або законним представником. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Майнові права захищаються в Україні, як Конституцією, так і іншими нормативно-правовими актами, зокрема статтею 41 Конституції України, якими передбачено, що кожен має право володіти користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути позбавлений права власності. Право власності є непорушним.
Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.
До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.
Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.
Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.
Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004 р.).
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного
суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
Питання тривалості обмеження права на мирне володіння майном, оцінюється слідчим суддею з урахуванням практики ЄСПЛ. Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23 вересня 1982 року у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див, рішення від 21 лютого 1986 року у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства» п. 50, Series A N).
Відповідно до ст. 321 Цивільного кодексу України, право власності є непорушним. Ніхто не може бути протиправно позбавлений цього права чи обмежений у його здійсненні. Особа може бути позбавлена права власності або обмежена у його здійсненні лише у випадках і в порядку, встановлених законом.
Частиною 2 ст. 131 КПК України передбачено, що арешт майна є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, який застосовується з метою досягнення його дієвості.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.
У відповідності до ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Положеннями ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 10 згаданої статті, арешт може бути накладений на нерухоме майно.

Згідно із ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку передбаченому пунктом першим частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Частиною 2 ст. 173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, зокрема: розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Керуючись ст.ст. 2, 7, 22, 98, 131-132, 170, 173-174, 318-380 КПК України, -

УХВАЛИВ:

Клопотання адвоката ОСОБА_2 в інтересах ОСОБА_3 про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року у кримінальному провадженні № 0008384 задовольнити.

Скасувати арешт на квартиру АДРЕСА_1 , який накладений ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 06.02.2019 року у справі № 522/1192/19.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя:

07.09.2021