Справа № 463/2995/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1483/19 Доповідач: ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 серпня 2021 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні про обвинувачення ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,раніше судимого 27.12.2006 року вироком Залізничним районного суду м. Львова за ч.4 ст. 187 КК України до 14 років позбавлення волі,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,

за участю:

прокурора - ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_9 ,

встановила:

Прокурор подав апеляційну скаргу на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25.10.2019, яким ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України і призначено покарання у вигляді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом трьох років іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст. 100 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження та кваліфікацію дій обвинуваченого, просить вирок суду першої інстанції скасувати, в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання, та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання у виді 5 років позбавлення волі.

Апелянт вважає, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Свої вимоги мотивує тим, що судом першої інстанції не було не враховано і не надано об`єктивної оцінки всім обставинам, які мають значення для звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, а саме: ступеню тяжкості, обставинам вчинення злочину і даним про особу обвинуваченого, через що прийшов до необґрунтованого висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без відбування покарання, належних і достатніх мотивів прийняття такого рішення не навів. Висновок суду про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання не мотивований, суперечить положенням ст.75 КК України, а також встановленим під час судового провадження даним про особу винного та іншим обставинам справи. Звільняючи обвинуваченого від відбування покарання, судом встановлено, що ОСОБА_7 раніше судимий за вчинення особливо тяжкого злочину проти власності та, маючи непогашену судимість, протягом короткого періоду після звільнення з установи відбування покарання, знову з корисливих мотивів, вчинив тяжкий умисний злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України.

Суд першої інстанції не надав належної оцінки обставинам, які свідчать про стійке небажання ОСОБА_7 виправлятися, та про відсутність підстав для звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Врахувавши щире каяття як обставину, що пом`якшує покарання, суд не мотивував належним чином, у яких саме діях виражалось відповідне ставлення ОСОБА_7 до скоєного. Неодноразове притягнення ОСОБА_7 до кримінальної відповідальності за вчинення особливо тяжких злочинів, вчинення нового тяжкого злочину із застосуванням насилля через незначний термін після звільнення з установи відбування покарання (5 місяців), свідчить про те, що належних висновків він не зробив, виправити ситуацію не бажає, а каяття ним висловлене з метою уникнення покарання.

Зазначає, що у вироку немає даних про наявність у ОСОБА_7 , який є працездатною особою, законних джерел доходів чи хоча б про намір, враховуючи наявність на утриманні неповнолітньої дитини, знайти такі. Відсутність законного заробітку ставить під сумнів перебування на його утриманні неповнолітнього сина. Суд не дав відповідної оцінки, передусім з точки зору суспільної небезпечності винної особи. Звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням не сприятиме досягненню мети покарання, яка також полягає у запобіганні вчиненню нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, виконанню завдань кримінального судочинства щодо захисту прав і свобод людини від злочинних посягань (ст. ст. 1, 50 КК України, ст. ст. 2,9 КПК України).

У запереченнях на апеляційну скаргу прокурора, захисник обвинуваченого. - адвокат ОСОБА_9 зазначив, що судом першої інстанції в достатній мірі глибоко досліджені обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення, які знайшли своє відображення у вироку суду, а доводи апеляційної скарги не спростовують законності вироку. Просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2019 року - без змін.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 13 травня 2017 року приблизно о 04 год. 30 хв. перебуваючи у м. Львові на вул. Рильського 13, маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), діючи з корисливих мотивів та з метою власного безпідставного збагачення, повторно, із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, скориставшись моментом несподіванки, підійшовши до ОСОБА_10 , що в цей момент здійснювала рух по вул. Тершаківців у м. Львові, наніс останній удар двома руками в область лівого плеча, внаслідок чого вона впала на землю. Після чого ОСОБА_7 сів на живіт потерпілої, пригрозивши їй подальшим застосуванням насильства, відкрито викрав шляхом ривка із плеча ОСОБА_10 жіночу сумочку синього кольору, вартістю 150 грн., мобільний телефон марки«Samsung І9300» вартістю 2500 грн., в якому знаходилася сім карта мобільного оператора «Лайфселл» із абонентським номером НОМЕР_1 вартістю 30 грн., на рахунку якої знаходилися кошти в сумі 30 грн., зарядний пристрій «Н Т С », вартістю 80 грн., гаманець вартістю 300 грн., помада вартістю 50 грн., парфуми марки «Імператриця» вартістю 180 грн., грошові кошти в сумі 200 грн., 5 турецьких лір, що згідно курсу Національного Банку України станом на 13.05.2019 року становило 37 гривень, флеш накопичувач пам`яті об`ємом 8 ГБ,вартістю 100 грн., а також ключі у кількості 4 шт. з брелоком, які для потерпілої цінності не становлять. Після чого ОСОБА_7 з викраденим майном із місця події втік. Своїми діями ОСОБА_7 спричинив потерпілій ОСОБА_10 збитків на загальну суму 3807 гривень.

Кримінальна відповідальність за дане кримінальне правопорушення передбачене ч.2 ст. 186 КК України. ОСОБА_7 вчинив відкрите викрадення чужого майна(грабіж) вчинене повторно, яке поєднане із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Заслухавши доповідача, міркування прокурора про задоволення апеляційної скарги, думку обвинуваченого ОСОБА_7 , підтриману його захисником, про залишення вироку суду першої інстанції без змін, а апеляційної скарги без задоволення, вивчивши матеріали кримінального провадження, переглянувши судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення виходячи з наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції, про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні зазначених у вироку злочинних дій, є обґрунтованим і в апеляційній скарзі не оспорюються. Фактичні обставини справи учасниками судового провадження також не оспорюються.

Правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_7 , за ч.2 ст. 186 КК України не оспорюється в апеляційній скарзі прокурора та, на думку колегії суддів, є вірною.

Що стосується апеляційної скарги прокурора у справі про неправильне застосування судом положень ст.75 КК України щодо призначеного судом покарання, то колегія суддів приходить до висновку про обґрунтованість апеляційної скарги прокурора в цій частині.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням.

Так, при звільненні ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням суд враховував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставини, при яких його вчинено та особу обвинуваченого. Зокрема те, що вчинене обвинуваченим ОСОБА_7 кримінальне правопорушення відноситься до тяжкого злочину, ОСОБА_7 щиро розкаявся у вчиненому, активно сприяв розкриттю злочину. Крім того судом першої інстанції було враховано, що в обвинуваченого на утриманні перебуває малолітня дитина - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.с.66). Обставин, які відповідно до ст.67 КК України обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.

Відповідно до ст.414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

З врахуванням матеріалів справи, суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікував його дії за ч.2 ст.186 КК України оскільки останній вчинив (грабіж) відкрите викрадення чужого майна вчинене повторно, яке поєднане із застосуванням насильства,яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Однак колегія суддів вважає, що судом першої інстанції при звільненні ОСОБА_7 від призначеного покарання, за ч.2 ст. 186 КК України, з випробуванням належним чином не було наведено та обґрунтовано переконливі мотиви на підставі яких суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання у виді позбавлення волі. Крім того, поза увагою суду першої інстанції залишилось те, що ОСОБА_7 на шлях виправлення не став так, як скоїв злочин у даному кримінальному провадженні через незначний час після звільнення від відбування попереднього покарання у виді позбавлення волі і знову, з корисливих мотивів, вчинив тяжкий злочин.

Покликання прокурора зазначені в апеляційній скарзі знайшли своє підтвердження, зокрема про те, що ОСОБА_7 не працевлаштований, відповідно не має постійного доходу, а відтак засобів для утримання неповнолітньої дитини. Відповідно наявність дитини на утриманні не може слугувати обставиною для пом`якшення покарання.

Таким чином, з урахуванням вказаних обставин, на думку колегії суддів, застосування щодо ОСОБА_7 положень ст. 75 КК України є неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, оскільки не сприяє меті покарання виправленню засудженого і попередженню вчинення нових злочинів. А тому, колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги прокурора про безпідставне застосування судом положень ст. 75 КК України щодо призначеного покарання.

У зв`язку з необхідністю погіршення становища обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вирок в частині призначення покарання підлягає скасуванню із постановленням вироку апеляційним судом.

Призначаючи покарання, колегія суддів враховує вимоги ст. 65 КК України та обставини, встановлені судом першої інстанції при призначенні покарання, які в апеляційній скарзі не оспорюються.

Аналізуючи викладене, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_7 підлягає скасуванню в частині, яка стосується покарання з постановленням нового вироку в апеляційному порядку.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 414, 420 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Львівської області ОСОБА_6 задовольнити.
Вирок Личаківського районного суду м. Львова від 25 жовтня 2019 року у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Вважати ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, та призначити покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі.

Строк відбуття покарання обчислювати з дня звернення вироку до виконання.

У решті вирок залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий:

Судді: