ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/3054/21 Справа № 202/1367/21 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000112 від 23 січня 2021 року, за апеляційною скаргою представника цивільного відповідача ОСОБА_5 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року, ухвалений щодо
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Пролетарське, Магдалинівського району, Дніпропетровської області, громадянин України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,
за участю:
секретаря ОСОБА_7 ,
прокурора ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_9 ,
потерпілого ОСОБА_10 ,
представника цивільного відповідача ОСОБА_11 -
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді обмеження волі строком на 1 рік, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладено обов`язки, в силу ст. 76 КК України.
Цим вироком задоволено цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 , стягнуто з КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР на користь ОСОБА_10 матеріальної шкоди - 53949,45 грн. та моральної шкоди - 70000 грн.
Окрім того, судом вирішено питання про стягнення процесуальних витрат та долю речових доказів.
ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за таких обставин.
Так, 23 січня 2021 року, приблизно о 07:35 годині, водій ОСОБА_6 , керуючи технічно справним тролейбусом «ПМЗ» інвентарний номер №1529, який належить КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР рухався в Індустріальному районі м. Дніпро по вул. Березинській зі сторони вул. Калинової в напрямку вул. Миколи Міхновського. Під час руху, ОСОБА_6 , проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, виїжджаючи на перехрестя нерівнозначних доріг із другорядної дороги вул. Березинської, на якій встановлено дорожній знак 2.1 «Дати дорогу» ПДР України, не переконався в безпеці маневру, не надав дорогу автомобілю «ЗАЗ 110307» реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався по головній дорозі вул. Донецьке Шосе у м. Дніпро справа наліво по ходу його руху, виїхав на вказане перехрестя, внаслідок чого скоїв зіткнення з автомобілем «ЗАЗ 110307».
Внаслідок дорожньо-транспортної події водію ОСОБА_10 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: тупої травми тіла, закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забійної рани у лівій тім`яно-скроневій області, садна лівої вушної раковини, забійної рани лівого кута роту з переходом на шкіру та слизову оболонку лівої щоки, забійної рани в підщелепній області по центру з переходом ліворуч, синця на нижній повіці правого ока з переходом вниз на проекцію правої гайморової пазухи та частково на праву спинку носа, синця в проекції гребня лівої клубової кістки з переходом в поперекову область, двох синців та саден на внутрішній поверхні правого колінного суглобу, закритої травми лівої нижньої кінцівки: закритого уламкового перелому виростків лівої великогомілкової кістки з відносно задовільним стоянням уламків та явищами гемартрозу лівого колінного суглобу, синців та саден лівої нижньої кінцівки (на зовнішній поверхні лівого стегна від верхньої до нижньої третини з частковим переходом на колінний суглоб, на передній поверхні лівого колінного суглобу з переходом на зовнішню та внутрішню поверхню, а також вгору на стегно та вниз на гомілку, на зовнішній поверхні лівої гомілки від верхньої до нижньої третини), що згідно висновку експерта відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовлюють тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день).

В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача просить вирок в частині вирішення цивільного позову ОСОБА_10 про стягнення матеріальної та моральної шкоди скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Обгрунтовуючи заявлені вимоги представник цивільного відповідача вказує, що не погоджується із сумою витрат понесених потерпілим на лікування, оскільки такі не підтверджуються жодними доказами. Апелянт зазначає, що матеріали гіпсової пов`язки та проведення експертизи взагалі були оплачені іншими особами, а не потерпілим й необхідність проведення комп`ютерної томографії не підтверджується жодними медичними документами, та лікарем такої призначено не було.
На переконання апелянта, суд безпідставно стягнув з цивільного відповідача й витрати на виготовлення копії позовної заяви та додатків до неї, оскільки такі, у відповідності до ст. 118 КПК України, не відносяться до процесуальних витрат.
Разом з цим, апелянт вказує і на необгрунтованість висновку суду щодо стягнення спричиненної матеріальної шкоди, нанесеної власнику авто, пошкодженого внаслідок ДТП, оскільки експертний висновок з цього приводу було зроблено майже через 5 місяців після ДТП, й за такий проміжок часу не зрозуміло чи в належних умовах зберігався автомобіль, та чи відповідали пошкодження на автомобілі, тим які були ним отриманні внаслідок ДТП. При цьому, апелянт звертає увагу на ті обставини, що пошкоджений автомобіль належить ОСОБА_12 й не є об`єктом права спільної сумісної власності, що спростовує висновки суду про стягнення матеріальної шкоди за пошкоджений автомобіль на користь ОСОБА_10 .
Окрім того, апелянт не погоджується і з висновками суду щодо розміру стягнутої моральної шкоди, яка на його переконання, є завищеною, а моральні страждання потерпілого не підтверджуються жодними доказами, зокрема експертизою, тому вирок підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, в цьому кримінальному провадженні суд апеляційної інстанції переглядає вирок в межах апеляційної скарги.
Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, за обставин, викладених у вироку, відповідає фактичним обставинам, та вказані обставини, а також вид і розмір призначеного покарання не оспорюються і в апеляційній скарзі, тому перегляду в апеляційному порядку не підлягають.
Перевіряючи доводи скарги щодо правильності вирішення судом цивільного позову, заявленого потерпілим, колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Згідно ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
За вимогами ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Частиною 1 статті 129 КПК передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
При цьому, суд зобов`язаний всебічно, повно й об`єктивно дослідити обставини справи, з`ясувати характер і розмір витрат, зумовлених злочином, установити злочинний зв`язок між діянням і шкодою, що настала, і дати у вироку належну оцінку таким обставинам.
З матеріалів кримінального провадження видно, що потерпілим ОСОБА_10 було заявлено цивільний позов до КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, який було уточнено під час судового розгляду в суді першої інстанції, про стягнення на його користь у рахунок відшкодування моральної шкоди 200000 грн. та матеріальної шкоди 53 949 грн. 45 коп.
Обґрунтовуючи необхідність задоволення позовних вимог в частині відшкодування завданої матеріальної шкоди, потерпілий посилався на те, що у звязку з вчиненням обвинуваченим злочину поніс витрати на лікування, зокрема відвідування лікарів й купівлю медичних препаратів та відновлення пошкодженого, внаслідок ДТП, автомобіля, необхідністю проведення експертизи, і витрати на виготовлення копій додатків до позовної заяви.
Суд, задовольняючи цивільний позов в цій частині вказав, що оскільки ОСОБА_6 знаходився в трудових відносинах з КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР, й, виконуючи свої трудові обовязки, вчинив злочин, внаслідок чого заподіяв потерпілому ОСОБА_10 шкоду, тому саме КП «Дніпровський електротранспорт» ДМР має нести відповідальність за заподіяну шкоду, як володар джерела підвищеної небезпеки.
До того ж, суд зазначив, що ОСОБА_10 , згідно довіреності №661 від 15.06.2021, уповноважений власником автомобіля ОСОБА_12 - його дружиною, розпоряджатися автомобілем та представляти її інтереси в судах, тому автомобіль є спільною сумісною власністю подружжя, й ОСОБА_10 вправі вимагати відшкодування шкоди за пошкодження автомобілю, внаслідок чого дійшов висновку, що заявлений потерпілим розмір спричиненної матеріальної шкоди є обгрунтованим та таким, що підлягає стягнення з цивільного відповідача.
Разом з цим, суд, задовольняючи цивільний позов в частині стягнення з цивільного відповідача на користь потерпілого матеріальної шкоди за пошкодження автомобіля, належним чином не перевірив та не дослідив докази, які б засвідчували кому на праві власності належить вказаний автомобіль, які саме цивільно-правові відносини породжує довіреність на розпорядження ним, чому з позовом в цій частині не звернулася до суду як позивач ОСОБА_12 та чи має право на звернення з цивільним позовом в цій частині потерпілий ОСОБА_10 .
До того ж, суд не надав належної оцінки тому чи є належним та допустимим доказом висновок експертного дослідження вартості заподіяних збитків, внаслідок пошкодження транспортного засобу.
Також, суд, стягуючи з цивільного відповідача на користь потерпілого витрати, понесені на виготовлення копій додатків до позовної заяви, не надав належної оцінки тому, що у відповідності до ст. 118 КПК України, такі витрати не відносяться до процесуальних витрат, які підлягають стягненню у кримінальному провадженні.
Що стосується вирішення цивільного позову в частині стягнення з цивільного відповідача моральної шкоди, то колегія суддів зауважує, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав саме позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану. При цьому, суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.
Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.
Отже, суд першої інстанції, задовольняючи позовні вимоги потерпілого ОСОБА_10 в цій частині, не перевірив належним чином вищенаведене, а також вимоги ст. 242 КПК України щодо необхідності проведення експертизи щодо визначення розміру спричиненої моральної (немайнової) шкоди.
Отже, суд допустив неповноту судового розгляду, не дослідив усі обставини провадження, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого рішення в частині вирішення цивільного позову, та передчасно дійшов висновку про його задоволення у повному обсязі.
За таких обставин, вирок не можна визнати законним і обґрунтованим, адже вирішення цивільного позову у провадженні відбулося з порушенням вимог закону.
Для повного, об`єктивного і правильного вирішення провадження у частині вирішення цивільного позову необхідно додатково дослідити певні докази, тому вирок в частині вирішення цивільного позову необхідно скасувати.
Виходячи з викладеного та тих обставин, що жодна зі сторін, в суді апеляційної інстанції клопотань про дослідження доказів в частині цивільного позову не заявила, а згідно зі ст.ст. 7, 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачений цим Кодексом, та з урахуванням того, що суд апеляційної інстанції у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, які винесені на його розгляд учасниками судового провадження та віднесені до його повноважень, суд позбавлений можливості постановити кінцеве рішення в частині розв`язання цивільного позову.
Отже, керуючись ч. 6 ст. 9 КПК України, де вказано, що у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч. 1 ст. 7 цього Кодексу, колегія суддів приходить до висновку про необхідність скасування вироку в частині вирішення цивільного позову та призначення нового розгляду провадження в цій частині в порядку цивільного судочинства.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги представника цивільного відповідача частково обґрунтованими, а вирок таким, що підлягає скасуванню в частині вирішення цивільного позову, з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів,-
П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу представника цивільного відповідача ОСОБА_5 задовольнити частково.
Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 08 вересня 2021 року, ухвалений щодо ОСОБА_6 скасувати в частині вирішення цивільного позову та призначити новий розгляд в порядку цивільного судочинства.
В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з моменту вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4