ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/196/22 Справа № 705/2187/21 Категорія: ст. 331 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретаря судового засіданняОСОБА_5
за участі:
прокурора в режимі відеоконференції з Уманським міськрайонним судом ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси виділені матеріали кримінального провадження за апеляційними скаргами обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 26 січня 2022 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 28.03.2022 включно, -

в с т а н о в и л а :

В провадженні Черкаського районного суду Черкаської області перебувають матеріали кримінального провадження щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 по обвинуваченню у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 185 КК України.

Прокурор ОСОБА_6 в судовому засіданні заявив клопотання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на 60 днів.

26.01.2022 ухвалою Черкаського районного суду Черкаської області клопотання прокурора задоволено, та продовжено обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 28.03.2022 включно.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи її незаконною, просив скасувати та обрати йому запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування своїх вимог апелянт вказує на недотримання місцевим судом вимог КПК України та практики ЄСПЛ при винесенні оскаржуваної ухвали. Зазначає, що він тривалий час перебуває під вартою, а прокурором не доведено те, що ризики, які існували на час застосування щодо нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не зменшилися або з`явилися нові ризики, а сама лише суворість покарання, яке може бути призначене у разі доведеності його вини у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, не може бути самостійною підставою для продовження йому найбільш суворого запобіжного заходу. Вказує, що він за час перебування у СІЗО не порушував дисципліну, та виконував вимоги співробітників установи.

Не погоджуючись з ухвалою суду, обвинувачена ОСОБА_8 подала апеляційну скаргу в якій, вважаючи її незаконною, просила скасувати та обрати їй запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту.

В обґрунтування своїх апеляційних вимог обвинувачена ОСОБА_8 вказує на те, що вона тривалий час перебуває під вартою. Зазначає, що обов`язок доведеності наявності ризиків у кримінальному провадженні покладено на прокурора, однак останнім не доведено обґрунтованість своєї позиції щодо необхідності продовження їй найбільш суворого запобіжного заходу у виді тримання під вартою. Посилається на те, що пред`явлена їй підозра є необґрунтованою.

Заслухавши доповідь судді, думку обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та їх захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційних скарг та просив ухвалу місцевого суду залишити без змін, вивчивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Зазначених вимог закону судом першої інстанції дотримано.

Відповідно до положень ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч.5 ст. 176 цього Кодексу.

При цьому Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням конкретних обставин. Тримання особи під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які , незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи. При розгляді питання про доцільність тримання особи під вартою судовий орган повинен брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер (обставини) і тяжкість передбачуваного злочину; підвищена суспільна небезпечність інкримінованого обвинуваченому злочину; обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин; покарання, яке можливо буде призначено в результаті засудження; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення особою; характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року, рішення «Лабіта проти Італії» від 06.04.2000 р., рішення «Летельє проти Франції» від 26.06.1991 р.).

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.

Під час розгляду суд першої інстанції встановив, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України, бо є всі підстави вважати, що перебуваючи на волі, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 під впливом тяжкості покарання, що їм загрожує у разі визнання їх винуватими, можуть переховуватися від суду, перешкоджати здійсненню правосуддя, незаконно впливати на потерпілу, свідків.
Так, ОСОБА_7 і ОСОБА_8 згідно обвинувального акту обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.п.6,12 ч.2 ст. 115, ч.3 ст. 185 КК України, один з яких є особливо тяжким, має високий ступінь суспільної небезпеки та за який, в разі визнання їх винуватими, вони можуть бути засудженими до позбавлення волі на тривалий термін.

У рішенні по справі «Wпроти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Доводи апеляційних скарг про недоведеність наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, колегія суддів вважає безпідставними. При апеляційному розгляді встановлено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та встановлена обґрунтована наявність ризиків, визначених п.п.1,3,4 ч.1 ст. 177 КПК України.

Судом першої інстанції перевірена можливість застосування до обвинувачених більш м`якого запобіжного заходу, та зроблено вірний висновок про відсутність таких підстав.

Колегія суддів позбавлена можливості перевіряти фактичні обставини справи та доведеність вини обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм кримінальних правопорушень, оскільки це належить до компетенції місцевого суду під час розгляду кримінального провадження по суті, а тому доводи апелянтів в цій частині є безпідставними.

Належна поведінка ОСОБА_7 під час його перебування у СІЗО, не може слугувати підставою для зміни йому запобіжного заходу.

Враховуючи вищевикладене, суд першої інстанції обґрунтовано продовжив раніше обраний ОСОБА_7 та ОСОБА_8 запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки відсутні підстави вважати, що інші (менш суворі) запобіжні заходи, передбачені ст. 176 КПК України, можуть на даному етапі забезпечити належну процесуальну поведінку обвинувачених.

Апеляційним судом не встановлено істотних порушень положень КПК України, Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод при розгляді судом першої інстанції питання щодо продовження строку тримання під вартою обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

З врахуванням викладеного, колегія суддів не вбачає підстав для скасування чи зміни ухвали суду першої інстанції, та задоволення апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_7 і ОСОБА_8 .

Керуючись ст. 183, 199, 331, 405, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати,-

у х в а л и л а :

Ухвалу Черкаського районного суду Черкаської області від 26 січня 2022 року про продовження обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою строком на 60 днів, тобто до 28.03.2022 включно, залишити без змін, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Головуючий

Судді