КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 лютого 2022 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного судув складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4
прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду в режимі відеоконференції з ДУ «Кивський слідчий ізолятор» та ДУ «Житомирська виправна колонія №4» кримінальне провадження №0002111 стосовно -

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чорнобиль, Київської обл., громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не працюючого, неодруженого, маючого на утриманні трьох малолітніх дітей, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого;
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,за апеляційною скаргою заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року,-

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком обвинуваченого ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 4 (чотири) роки.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 1 (один) рік 6 місяців та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України.
Також цим вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Згідно вироку, суд визнав доведеним, що 29.02.2020 року близько 21 год. 50 хв. ОСОБА_8 , керуючи автомобілем марки «SKODA FABIA», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Харківське шосе у м. Києві в напрямку станції метро «Дарниця», підвозив раніше незнайомих пасажирів ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Під час вказаної поїздки ОСОБА_8 здійснив заздалегідь непогоджену з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 зупинку, та до салону автомобіля сіло ще двоє чоловіків.
Під час поїздки між водієм ОСОБА_8 та пасажирами ОСОБА_10 і ОСОБА_11 виник словесний конфлікт, після чого, реалізуючи свій злочинний умисел направлений на відкрите викрадення чужого майна, поєданий з насильством, ОСОБА_8 вийшов із салону автомобіля та продовжуючи словесний конфлікт, підійшов до ОСОБА_10 і ОСОБА_11 та застосовував в область обличчя останніх кілька струмів балончика з невідомою речовиною, після чого, помістивши руку до кишені куртки ОСОБА_10 , незаконно заволодів наступними речами: мобільним телефоном «Хіаоmі Redmi 7A», IMEI 1: НОМЕР_2 та IMEI 2: НОМЕР_3 , вартістю 2499 гривень, який знаходився у чорному чохлі - книжці вартістю 349 гривень, та з захисним склом вартістю 249 гривень, з сім-картами оператора мобільного зв`язку «Лайфселл» та «Водафон, банківськими картками банку «ПриватБанк» та банківською карткою банку «А-Банк», документами на ім`я ОСОБА_12 , що для потерпілого матеріальної цінності не представляють.
Після цього, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник на вказаному автомобілі, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд.
Крім того, цього ж дня, близько 22 години, здійснивши оплату товарів банківською карткою ОСОБА_10 у магазині «Варус», за адресою: м. Київ, бульвар Перова, 36 на суму 131 гривень 90 копійок, чим заподіяв ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 3228 гривень 90 копійок.

На вказаний вирок заступник керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи фактичні обставини вчинення кримінального правопорушення та правильність правової кваліфікації дій обвинуваченого, просить скасувати вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21.04.2021 року в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 за ч.2 ст.186 КК України покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки, а в іншій частині вирок залишити без зміни.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що суд першої інстанції дійшов до необгрунованого, помилкового висновку про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції його від суспільства, внаслідок чого незаконно звільнив останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням, на підставі ст.75 КК України.
Крім того, апелянт вказує на безпідставність посилання суду першої інстанції в оскаржуваному вироку на щире каяття обвинуваченого та зазначає, що судом першої інстанції проігноровано дані, які вказують на підвищену суспільну небезпечність, як вчиненого діяння, так і особи обвинуваченого. Також зазначає, що суд, достовірно знаючи, що ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні інших корисливих кримінальних правопорушень, з огляду на спосіб вчинення ним даного кримінального правопорушення із застосуванням до потерпілих газового балончика з невідомою речовиною, яка має подразнювальну дію, що злочин, передбачений ч.2 ст.186 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, всупереч вимогам закону незаконно і невмотивовано застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України, яка не підлягала застосуванню, тобто неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, внаслідок чого обвинуваченому призначено несправедливе та невиправдано м`яке покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 , пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення поданої апеляційної скарги, дослідивши матеріали, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_8 , провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження №0002111 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню з наступних підстав.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, за згодою учасників судового розгляду, після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованих йому дій, за обставин, викладених в обвинувальному акті та погодився з фактичними обставинами справи, керуючись вимогами ст. 349 КПК України суд першої інстанції дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Порушень вимог закону при вирішенні судом першої інстанції питання щодо недоцільності дослідження доказів відносно тих обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним, відповідно до положень ч.3 ст. 349 КПК України, колегія суддів не вбачає, не посилається на них і прокурор в апеляційній скарзі, а тому ці обставини, як і юридична кваліфікація вчиненого ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, колегією суддів не перевіряються.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, його щире каяття та добровільне відшкодування завданої шкоди, що суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання та за відсутності обтяжуючих обставин, дійшов висновку, що виправлення та перевиховання ОСОБА_8 можливе без ізоляції від суспільства, тобто без реального відбування покарання, а тому призначив йому покарання у виді позбавлення волі із застосуванням вимог ст. 75 КК України, звільнивши останнього від відбування призначеного покарання з випробуванням та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.1,2 ч.1, п.2 ч.3 ст. 76 КК України.

Переглядаючи в порядку ч.1 ст. 404 КПК України вирок в межах доводів поданої прокурором апеляційної скарги, колегія суддів вважає слушними її доводи про те, що приймаючи рішення про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд першої інстанції, всупереч роз`яснень, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення кримінального покарання», не навів у своєму рішенні достатніх приводів і підстав для застосування положень ст. 75 КК України та безпідставно звільнив обвинуваченого ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, а висновки суду про можливість виправлення ОСОБА_8 без ізоляції від суспільства суперечать принципу справедливості покарання і не відповідають його меті.

Так, згідно ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

За приписами ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті( санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. При цьому особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Цих вимог закону про кримінальну відповідальність суд першої інстанції не порушив та призначив обвинуваченому ОСОБА_8 покарання в межах санкції ч.2 ст. 186 КК України, вид і розмір якого відповідає ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень та його особі, яке на переконання колегії суддів є необхідним й достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Разом з тим, на думку колегії суддів, висновок суду про можливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України та звільнення його від призначеного покарання з випробуванням не можна вважати обґрунтованим і вмотивованим, а тому доводи прокурора щодо безпідставного звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України підлягають задоволенню.

Згідно положень ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення його від відбування покарання з випробуванням. При цьому, стаття 75 КК України застосовується лише у тому разі, коли для цього є достатні умови і підстави. Рішення суду щодо звільнення від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.

Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок стосовно ОСОБА_8 та приймаючи рішення про звільнення його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, вказаних вимог закону не дотримався і не навів у вироку обґрунтованих підстав, за наявності яких суд дійшов висновку про можливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання та не мотивував свого рішення про його звільнення від відбування покарання з випробуванням, а лише зазначив, що визначена даним вироком міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не надав належної оцінки конкретним обставинам події, способу та характеру вчинення кримінального правопорушення, аналізу даних про особу винного, як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки. Крім того, не надано належної оцінки і тій обставині, що ОСОБА_8 , достовірно знаючи про те, що 15.11.2018 року до Печерського районного суду м. Києва направлено обвинувальний акт за його обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України з угодою про примирення, що 08.01.2019 року Шевченківським УП ГУНП у м. Києві йому вручено повідомлення про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України, що 12.03.2019 року Солом`янським УП ГУНП у м. Києві йому вручено повідомлення по підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України, знову вчинив нове кримінальне правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК України відноситься до тяжких злочинів, що свідчить про його наполегливе бажання вести злочинний спосіб життя, а отже підвищену суспільну небезпечність його особи та спростовує висновок суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, оскільки рішення про застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 положень ст. 75 КК України є невиправдано м`яким заходом примусу і не сприятиме меті покарання.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_8 неможливе без ізоляції його від суспільства та приходить до висновку про відсутність підстав для його звільнення від відбування покарання з випробуванням, а тому вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_8 в частині застосування положень ст. 75 КК України та звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням підлягає скасуванню, з постановленням апеляційним судом нового вироку у відповідності з вимогами п.3 ч.1 ст. 407 та правилами ст. 420 КПК України, за яким ОСОБА_8 повинен реально відбувати покарання у виді позбавлення волі в розмірі, визначеному йому судом першої інстанції за вчинене кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 186 КК України, оскільки саме таке покарання, яке полягає в ізоляції його від суспільства та поміщенні до кримінально-виконавчої установи, буде відповідати загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, необхідним й достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,-

З А С У Д И Л А:

Апеляційну скаргу заступника керівника Київської міської прокуратури ОСОБА_9 задовольнити.

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 21 квітня 2021 року у кримінальному провадженні №0002111 стосовно обвинуваченого ОСОБА_8 в частині звільнення його на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням скасувати та вважати ОСОБА_8 засудженим за ч.2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з моменту його затримання в порядку виконання даного вироку.

Вирок апеляційного суду набирає законної сили з дня його проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3