Справа № 462/6253/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/280/21 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 вересня 2021 року м. Львів

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду у складі:

Головуючої-судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження №0002436 від 03.08.2019 року про обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дрогобич Львівської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_6

за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2021 року,-

встановила:

вироком Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2021 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 (п`ятдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.

Згідно вироку суду, ОСОБА_6 близько 15.45 год. 2 серпня 2019 року, перебуваючи неподалік головного залізничного вокзалу м. Львова, що на площі Двірцевій, 1 у м. Львові, на ґрунті раптово виниклого конфлікту із потерпілим ОСОБА_9 , який стосувався місця паркування транспортних засобів, маючи умисел на заподіяння шкоди здоров`ю, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, умисно наніс ОСОБА_9 правою рукою удар в грудину, внаслідок чого потерпілий отримав згідно з висновком судово-медичної експертизи № 717 від 12 серпня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці грудини, що відносяться до легкого тілесного ушкодження.

На вирок суду адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 виправдати у зв`язку з недоведеністю інкримінованого йому діяння та/або на підставі ч. 1 ст. 36 КК України (необхідна оборона, що виключає злочинність діяння).

В обґрунтування вказує, що з вказаним вироком категорично не погоджується, вважає такий незаконним та необгрунтованим у зв`язку з неправильним застосуванням норм матеріального права, а викладені у ньому висновки про доведеність його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України не відповідають дійсності.

Вважає, що у межах пред`явленого обвинувачення його вина недоведена, про що засудженим та захисником надано суду достатні і переконливі показання, а зібрані обвинуваченням докази в дійсності підтверджують його невинуватість в інкримінованому кримінальному правопорушенні.

Так, ухвалюючи вирок щодо ОСОБА_6 , судом не правильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, а саме положення ч. 1 ст. 36 КК України при юридичній оцінці діяння з огляду на встановлені фактичні обставини справи, а також на оцінку діяння, що виключає кримінальну відповідальність.

Зазначає, що захистом заявлялося письмове клопотання про застосування положень ст. 36 КК України з детальним обґрунтуванням. Проте суд у своєму вироку обмежився лише однією немотивованою фразою щодо такого клопотання, а саме: «Судом не встановлено, що ОСОБА_6 діяв в стані необхідної оборони».
На думку апелянта, досліджені в судовому засіданні докази, показання свідків, вказують, що у ОСОБА_6 відсутній склад злочину, зважаючи на обставину, яка його виключає (необхідну оборону), а тому керуючись ч. 1 ст. 36 КК України вважає, що ОСОБА_6 підлягає виправданню.

Звертає увагу, що суд невірно зазначив у вироку анкетні дані ОСОБА_6 , такі як освіта та місце праці, оскільки він не працює на жодній з посад в Концерн «Хлібпром» та має вищу медичну, а не середню спеціальну освіту.

На переконання апелянта, з показань потерпілого, обвинуваченого та свідків слідує, що ОСОБА_6 , можливо спричинив тілесне ушкодження в ділянці грудини у виді синця потерпілому в момент шарпанини, що він не виключає, тобто після того, як потерпілий наніс йому удари по голові та обличчі, а не під час поштовху, який кваліфікують як удар, тримаючи в руці запалену сигарету, тобто суд засудив ОСОБА_6 поза межами пред`явленого йому обвинувачення, про що наголошував захист в судових дебатах та своєму клопотанні, проте суд все одно ці доводи не врахував, не оцінив, натомість неправильно встановив та оцінив фактичні обставини справи.
Потерпілий в судове засідання апеляційного суду не з`явився про час і місце розгляду справи був повідомлений належним чином, тому колегія суддів ухвалила проводити розгляд апеляційної скарги у його відсутності.
Заслухавши доповідь головуючого, думку обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, прокурора, який апеляційну скаргу заперечив, обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи та дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає до задоволення, виходячи із наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 370 КК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та мотивованим.
Як вбачається з матеріалів справи, незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення повністю і об`єктивно стверджується зібраними в ході досудового розслідування, судового розгляду та перевіреними в судовому засіданні апеляційного суду доказами. Зокрема, даними, що містяться у показаннях потерпілого ОСОБА_9 ; свідка ОСОБА_10 ; свідка ОСОБА_11 ; свідка ОСОБА_12 ; витязі з Єдиного реєстру досудових розслідувань, згідно якого 02.08.2019 у Залізничний ВП ГУНП у Львівській області ОСОБА_9 звернувся із заявою про нанесення йому невідомою особою тілесних ушкоджень; протоколом прийняття заяви про вчинення кримінального правопорушення та іншу подію від 02.08.2019; протоколом одночасного допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_11 від 19.08.2019, протоколом одночасного допиту свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_10 від 19.08.2019; витягом Укртрансбезпеки, згідно якого 04.04.2017 ОСОБА_9 отримав ліцензію на здійснення внутрішніх перевезень пасажирів на таксі; висновком експерта №717 від 12.08.2019; протоколом проведення слідчого експерименту від 23.09.2019 та відеозаписом до цього протоколу; протоколом проведення слідчого експерименту від 23.09.2019 та відеозаписом до цього протоколу.
Дані докази судом першої інстанції повно та всебічно досліджені, є допустимими та належними і жодних зауважень щодо їх допустимості та належності сторони кримінального провадження на досудовому слідстві не висловлювали.
Як встановлено, вироком Залізничного районного суду м.Львова від 07.10.2019 року ОСОБА_13 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 гривень.
Даним вироком встановлено, що 02 серпня 2019 року, приблизно о 15 год. 45 хв., ОСОБА_9 , перебуваючи неподалік головного залізничного вокзалу м. Львова, що на пл. Двірцевій,1 у м. Львові, на ґрунті раптово виниклого конфлікту з потерпілим ОСОБА_6 , який стосувався місця паркування транспортних засобів, умисно наніс ОСОБА_6 удари рукою в обличчя та голову, внаслідок чого потерпілий отримав згідно з висновком судово-медичної експертизи №714 від 12 серпня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді: синців у лівій завушній ділянці на обличчі з лівої сторони, рубця, який є слідок загоєної рани на слизовій оболонці верхньої губи, що відносяться до легкого тілесного ушкодження.
Відтак, достовірно встановлено, що ОСОБА_6 близько 15.45 год. 2 серпня 2019 року, перебуваючи неподалік головного залізничного вокзалу м. Львова, що на площі Двірцевій, 1 у м. Львові, на ґрунті раптово виниклого конфлікту із потерпілим ОСОБА_9 , який стосувався місця паркування транспортних засобів, маючи умисел на заподіяння шкоди здоров`ю, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, умисно наніс ОСОБА_9 правою рукою удар в грудину, внаслідок чого потерпілий отримав згідно з висновком судово-медичної експертизи № 717 від 12 серпня 2019 року тілесні ушкодження у вигляді синця в ділянці грудини, що відносяться до легкого тілесного ушкодження.

Оцінюючи зібрані в кримінальному провадженні докази, в тому числі і покази потерпілого та свідків, в їх сукупності, суд першої інстанції дійшов до вірного висновку, що винуватість обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення доведено повністю, а його дії вірно кваліфіковано за ч.1 ст.125 КК України.
Так, фактично обвинуваченим ОСОБА_6 не заперечується факт нанесення ним потерпілому тілесних ушкоджень, однак він вважає, що тілесні ушкодження були нанесені ним під час необхідної оборони, однак такі показання обвинуваченого ОСОБА_6 спростовується дослідженими судом доказами.
Так, за змістом ст.36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.
Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановці захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118, та 124 цього Кодексу.
Між тим, доказів застосування потерпілим щодо обвинуваченого дій, які б свідчили про реальне посягання на його життя, внаслідок яких ОСОБА_6 перебував у стані необхідної оборони чи міг перевищувати межі необхідної оборони, матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не здобуто ні судом першої інстанції, ні при апеляційному розгляді справи.
Зокрема, до такого висновку суд першої інстанції дійшов, виходячи із встановлених судом обставин вчинення злочину, крім цього суд першої інстанції у вироку зазначив, що не приймає до уваги покликання обвинуваченого та його захисника, про недоведеність вини ОСОБА_6 у скоєнні інкримінованого йому кримінального правопорушення, так як обвинувачений першим не наносив удару кулаком в груди потерпілого, а лише відштовхнув останнього рукою в груди, оскільки таке спростовуються показами потерпілого, свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які в суді ствердили, що під час конфлікту між ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , що виник з приводу місця паркування автомобіля, ОСОБА_6 перший наніс удар кулаком в груди потерпілого, після чого між ним виникла шарпанина і бійка, а також даними слідчих експериментів та висновком судово-медичної експертизи. Крім цього, підстав недовіряти показам потерпілого ОСОБА_9 та вказаних свідків у суду немає, оскільки вони є послідовними, детальними, не містять суперечностей щодо обставин, локалізації та механізму спричинення тілесних ушкоджень та співвідносяться з аналізом досліджених під час судового розгляду доказів.
Колегія суддів погоджується з таким твердженням суду першої інстанції.
Підстав для закриття кримінального провадження відповідно до п.2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв`язку з відсутністю в діянні ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 125 КК України немає.
Таким чином, стороною захисту не доведено порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального Закону при винесенні вироку, а також відсутні об`єктивні аргументи неповноти судового розгляду та невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження.
Суд першої інстанції належно та повно оцінив і перевірив усі зібрані по справі докази.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили прийняттю у даному кримінальному провадженні законного та обґрунтованого рішення не встановлено.
Відтак вирок суду першої інстанції слід залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника обвинуваченого, як необґрунтовану, без задоволення.
Разом з тим, колегія суддів, перевіривши обставини, які дають підстави для звільнення обвинуваченого ОСОБА_6 від призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності, вважає за необхідне звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання виходячи з наступного.
Згідно з матеріалами кримінального провадження подія кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_6 , мала місце 02 серпня 2019 року, тобто на даний час минуло більше двох років з дня вчинення злочину. Крім того злочин, передбачений ч.1 ст.125 КК України відповідно до ст.12 КК України є злочином нетяжким та на даний час у зв`язку із апеляційним оскарженням вирок місцевого суду не набрав законної сили.
Отже щодо ОСОБА_6 , слід застосувати вимоги п.1 ч.1 ст. 49 КК України та звільнити його від призначеного покарання, оскільки з дня вчинення особою не тяжкого злочину і до дня набрання вироком законної сили минуло два роки.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Залізничного районного суду м. Львова від 08 лютого 2021 року щодо ОСОБА_6 - без змін.

Звільнити ОСОБА_6 від призначеного покарання відповідно до ст.ст. 49, 74 КК України.

Ухвала набирає законної сили з дня її оголошення та може бути оскаржена до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4