Справа № 344/7861/15-к
Провадження № 11-кп/4808/118/22
Категорія ст. 190 ч.4 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 лютого 2022 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано Франківського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_3 ,

суддів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_6 ,

з участю прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченої ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_7 , потерпілого ОСОБА_11 на вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09 грудня 2021 року, відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Петрилів Тлумацького району Івано-Франківської області, жительки АДРЕСА_1 , з вищою освітою, розлученої, непрацюючої, реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 , українки, громадянки України, раніше не судимої,-

в с т а н о в и л а :

Вироком Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2021 року ОСОБА_8 у пред`явленому обвинуваченні за ст. 190 ч.4 КК України визнано невинуватою та виправдано у зв`язку з недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної немайнової шкоди, - завданої вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, залишено без розгляду.

Скасовано арешт накладений на автомобіль марки "Skoda Fabia Combo" 2007 року випуску, д.н.з НОМЕР_2 , кузов № НОМЕР_3 , відповідно до ухвали слідчого судді Івано-Франківського міського суду від 28.04.2015 року.

Вирішено питання речових доказів.

В апеляційній скарзі прокурор не погоджується з висновком суду, вважає, що вирок Івано-Франківського міського суду від 09.12.2021 року є незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Стверджує, що судом першої інстанції у вироку не наведено переконливих підстав, на основі достатніх та об`єктивно встановлених даних, щодо спростування версії органу досудового розслідування. Зокрема, не звертаючи уваги на наявність суперечливих та взаємовиключних за змістом доказів сторони обвинувачення та захисту, досліджених в судовому засіданні, суд належно не мотивував свої висновки щодо незгоди з доказами сторони обвинувачення, а також фактично не взяв їх до уваги і не навів об`єктивних даних на їх спростування. Тобто, оцінка доказів судом першої інстанції, виходячи з їх сукупності, проведена судом без дотримання норм ст.94 КПК України, які передбачають можливість визнання доказів неналежними або недопустимими , згідно вимог ст.ст.84-89 КПК України, чого суд теж не застосував.

Окрім того висновки суду щодо оцінки показань свідків обвинувачення мають викривлений характер, оскільки фактично надані ними показання, щод підтверджують висунуте обвинувачення, нічим не спростовані, а суд послався лише на свою незгоду з цими даними, допустивши таким чином істотне процесуальне порушення, оскільки висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Фактично суд взяв до уваги показання обвинуваченої, які суперечать іншим доказам, проте не взяв до уваги показання потерпілих та свідків, а також письмові докази. Судом невірно оцінені докази, надані у судовому засіданні, а висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Просить скасувати вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.12.2021 року щодо ОСОБА_8 за ч.4 ст.190 КК України з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України та призначити покарання за ч.4 ст.190 КК України 7 років позбавлення волі, з конфіскацією майна.

Потерпілий ОСОБА_11 у поданій апеляційній скарзі вважає, вирок Івано-Франківського міського від 09.12.2021 року відносно ОСОБА_8 таким, що не відповідає нормам матеріального та процесуального права, незаконним та необґрунтованим, що встановлені судом обставини не відповідають фактичним обставинам справи, що не встановлені фактичні обставини, що мають значення для розгляду справи, необґрунтована є відмова у прийнятті доказів, неправильного їх дослідження та оцінки.

Зазначає, що оцінка доказів судом першої інстанції, виходячи з їх сукупності, проведена судом без дотримання норм ст.94 КПК України, норми якої також передбачають можливість визнання доказів належними або недопустимими, згідно вимог ст.ст. 84-89 КПК України.

Просить вирок Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 09.12.2021 року щодо ОСОБА_8 за ч.4 ст.190 КК України скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_8 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Захисник ОСОБА_9 , який діє в інтересах ОСОБА_8 подав суду письмові заперечення на апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_11 ..

Зазначає, що сторона захисту вважає, що вищевказаний вирок суду першої інстанції є законним, повністю обґрунтованим, ухваленим виключно на підставах об`єктивного, всебічного повного і тривалого за процесуальним часом, дослідження всіх фактичних обставинах справи та поданих сторонами процесу доказах у справі, а апеляційні скарги прокурора і потерпілого є безпідставними, необґрунтованими і надуманими, а тому задоволенню не підлягають. Просить вирок суду першої інстанції відносно ОСОБА_8 залишити без змін.

Обвинуваченій ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), в особливо великих розмірах.

Зокрема, згідно даних обвинувального акта, кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин. Так, обвинувачена ОСОБА_8 , перебуваючи у тривалих дружніх відносинах із потерпілими ОСОБА_13 та ОСОБА_11 вчинила продовжуване кримінальне правопорушення, з метою реалізації єдиного кримінального протиправного наміру щодо заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , при наступних обставинах.

Зокрема, реалізуючи свій єдиний неправомірний умисел, ОСОБА_8 наприкінці квітня - на початку травня 2008 року в м. Івано-Франківську, біля ТЦ «Мальва», що по вул. Незалежності, 3, з метою заволодіння чужим майном та переслідуючи корисливі мотиви, зустрілася з ОСОБА_11 . Зловживаючи довірою ОСОБА_11 , під приводом обіцянки у сприянні купівлі двох магазинів ТЦ «Мальва» за адресою: м. Івано-Франківськ, вул. Незалежності, 3, ОСОБА_8 переконала останнього передати грошові кошти в сумі 6 000 тисяч доларів США невстановленій слідством особі на ім`я ОСОБА_14 , у якого попередньо їх отримала у якості завдатку за придбання вищевказаних магазинів. При цьому, ОСОБА_8 зазначила, що надані ОСОБА_11 грошові кошти будуть зараховані як завдаток за обіцяні нею магазини. Після цього, ОСОБА_11 на прохання ОСОБА_8 передав особі на ім`я ОСОБА_14 грошові кошти в сумі 6 600 доларів США, що згідно курсу НБУ на час вчинення злочину становить 33 330,00 грн, при цьому 6 000 доларів США сума боргу та 600 доларів США - відсотки за користування коштами. В подальшому ОСОБА_8 грошові кошти не повернула та обіцянки щодо сприяння у придбанні торгових приміщень не виконала.

Так, з метою доведення свого єдиного неправомірного умислу на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_8 в грудні 2008 року, зустрілась з ОСОБА_13 по місцю проживання останньої за адресою: АДРЕСА_2 . Під час зустрічі, зловживаючи довірою ОСОБА_12 , під приводом сприяння у купівлі ще одного магазину у ТЦ «Мальва», ОСОБА_8 заволоділа грошовими коштами ОСОБА_12 в сумі 5 000 доларів США, що згідно курсу НБУ на час вчинення злочину становить 39 400,00 грн. ОСОБА_8 отриманими грошовими коштами розпорядилась на власний розсуд.

Крім цього, з метою доведення свого єдиного неправомірного умислу, спрямованого на заволодіння грошовими коштами потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_8 в березні 2009 року, зустрілася з ОСОБА_12 в парку культури та відпочинку їм. Т.Г.Шевченка, розташованого по вул. Чорновола в м. Івано-Франківську. Під час зустрічі, зловживаючи довірою ОСОБА_12 , під приводом сприяння у купівлі ще двох магазинів у ТЦ «Мальва», заволоділа грошовими коштами ОСОБА_12 в сумі 10 000 доларів США, що згідно курсу НБУ на час вчинення злочину становить 77 000,00 грн. У подальшому, ОСОБА_8 отриманими грошовими коштами розпорядилась на власний розсуд.

Також, з метою доведення свого єдиного неправомірного умислу, спрямованого на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_8 у серпні 2009 року, зустрілася з ОСОБА_12 біля ринку, що по вул. Станіславська в м. Івано-Франківськ. Під час зустрічі, зловживаючи довірою ОСОБА_12 , під приводом вирішення питань щодо оформлення документів на вказаних вище п`ять торгових приміщень у ТЦ «Мальва», отримала грошові кошти ОСОБА_12 в сумі 3 600,0 грн., якими розпорядилась на власний розсуд. У подальшому, документи для оформлення торгових приміщень ОСОБА_8 не виготовила і не мала наміру їх подавати.

Окрім цього, з метою доведення свого єдиного неправомірного умислу, спрямованого на заволодіння грошовими коштами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , ОСОБА_8 25.02.2010 року, в м.Івано-Франківську, по вул. Тринітарська, 13, у приміщенні кафе «Корал», зловживаючи довірою ОСОБА_12 , під приводом сприяння у оформленні права власності на вказаних вище п`ять магазинів у ТЦ «Мальва», отримала у останньої грошові кошти в сумі 13 825 доларів США, що згідно курсу НБУ на час вчинення злочину становить 110 460,75 грн, надавши при цьому ОСОБА_12 письмову розписку. В подальшому, ОСОБА_8 зобов`язань щодо сприяння у оформленні права власності на торгові приміщення не виконала.

Шахрайськими діями обвинуваченої ОСОБА_8 потерпілим ОСОБА_11 та ОСОБА_12 заподіяно шкоду на загальну суму 263 790,75 грн, що у 607 разів перевищує неоподаткований мінімум доходів громадян станом на 01.01.2010 року та становить особливо великі розміри.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачена ОСОБА_8 та її захисник ОСОБА_9 заперечили з приводу апеляційних скарг, просили їх залишити без задоволення.

- прокурор, представник ОСОБА_10 який діє в інтересах ОСОБА_11 підтримали подані апеляційні скарги просили їх задовольнити.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників апеляційного провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вирок суду, слід залишити без змін, з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно зі ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Зазначена норма закону повністю узгоджується з вимогами ст. 62 Конституції України, відповідно до положень якої обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Проаналізувавши всі наявні в матеріалах кримінального провадження дані, які на думку сторони обвинувачення, є доказами, колегія суддів прийшла до такого висновку.

Статтею 370 КПК України передбачено, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно достатті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення

За змістом п.1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення. За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення і захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК.

Положеннями ст. 91 КПК передбачено, що у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення; вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат; обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою закриття кримінального провадження; обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

З матеріалів провадження вбачається, що суд першої інстанції провів розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_8 , відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК у межах висунутого обвинувачення згідно з обвинувальним актом, дотримуючись принципів диспозитивності, змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.

Перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що суд дотримався зазначених вимог закону під час розгляду справи щодо ОСОБА_8 при цьому виходив із закріпленого в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та вимог ст. 17 КПК про те, що всі сумніви щодо доведеності вини особи мають тлумачитися на користь цієї особи.

Як встановлено в суді першої інстанції, в самій розписці про позику коштів в сумі 13825 доларів США йде мова не про купівлю магазинів до яких обвинувачена не мала жодного відношення, а про позику коштів, які обвинувачена зобовязувалась повернути до 23.06.2010 року. Тобто, суд вважає, що між потерпілою ОСОБА_12 та обвинуваченою ОСОБА_8 мають місце виключно цивільно-правові відносини, які сторонам слід вирішувати в межах цивільно-процесуального законодавства.

Відповідно до ст.1046 ЦК України, за договором позики одна сторона позикодавець передає у власність другій стороні позичальникові грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобовязується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначеними родовими ознаками.

Відповідно до вимог ст.1051 ЦК України, та до практики Верховного суду, якщо договір позики укладений в письмовій формі, рішення суду не може грунтуватися на показаннях свідків.

Слід вказати на те, що самі потерпілі ОСОБА_12 та ОСОБА_11 в своїх позовних заявах ставлять питання про стягнення з обвинуваченої ОСОБА_8 , крім суми основного боргу, ще й 3% річних за прострочення грошового зобов`язання, тим самим додатково визнаючи, що між потерпілими та обвинуваченою існують саме грошові зобов`язання.

Відповідно до ст. 625 ЦК України, боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання ним грошового зобов`язання. Боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.

При цьому, суд виходить з того, що потерпілі та обвинувачені були знайомі протягом тривалого часу, з 2000 року, підтримували дружні відносини. Саме тому, суд не може зробити беззаперечний висновок, що обвинувачена ОСОБА_8 позичаючи кошти в потерпілої 25.02.2010 року не мала намір їх повертати взагалі, а мала намір заволодіти ними шляхом зловживання довірою.

При вказаних обставинах, за наявності лише показань потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , які є добре знайомими з потерпілими, при запереченні обвинуваченою факту отримання від потерпілих коштів та відсутності інших достатніх належних та допустимих доказів, суд не може зробити чітких і беззаперечних висновків про заволодіння ОСОБА_8 в потерпілого ОСОБА_11 грошовими коштами в сумі 6600 доларів США, та в потерпілої ОСОБА_12 грошовими коштами в сумі 5000 доларів США, 10000 доларів США та 3600 грн. відповідно В іншому разі це буде припущенням, що в межах кримінального та кримінально-процесуального закону є неприпустимо.

Допитаний в судовому засіданні у суді першої інстанції свідок ОСОБА_16 зазначив про те, що після отримання коштів в сумі 6000 доларів США ОСОБА_8 написала розписку, яку одразу ж передала потерпілому ОСОБА_11 . Проте, жодної розписки про отримання обвинуваченою таких коштів ні органом обвинувачення ні потерпілим суду представлено не було. Про передачу розписки обвинуваченою ОСОБА_8 не вказував в своїх показаннях навіть потерпілий ОСОБА_11 .

Відповідно до протоколу очної ставки від 22.02.2011 року, що була проведена між потерпілою ОСОБА_12 та обвинуваченою ОСОБА_8 , остання підтвердила факт позичання в потерпілої коштів в сумі 13825 доларів США для власних потреб. Отримання від потерпілої інших коштів обвинувачена категорично заперечила .

Також, суд зауважує, що показання потерпілої ОСОБА_12 в частині того, що оскільки обвинувачена ОСОБА_8 25.02.2010 року повідомила потерпілу, що є проблеми в оформленні магазинів, враховуючи, що приміщення ТЦ відноситься до об`єктів історичної цінності» і потрібно ще кошти, щоб вирішити питання в м.Києві, з метою безпроблемної купівлі вказаних приміщень, не відповідають наявним матеріалам справи, показанням обвинуваченої та даним самої боргової розписки. Якщо дотримуватись версії потерпілої то такі кошти фактично передавались саме з метою надання неправомірної вигоди посадовим особам в м. Києві. Однак, чинний Кримінальний кодекс України передбачає відповідальність не лише за прийняття пропозиції, обіцянки або одержання службовою особою неправомірної вигоди але й за пропозицію чи обіцянку службовій особі надати їй або третій особі неправомірну вигоду, а так само за надання такої вигоди за вчинення чи невчинення службовою особою в інтересах того, хто пропонує, обіцяє чи надає таку вигоду, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища. Вказані обставини орган досудового розслідування та прокурор зобов`язані були перевірити та прийняти відповідне процесуальне рішення з цих підстав. У всякому разі, наведені судом обставини додатково підтверджують безпідставність кваліфікації дій ОСОБА_8 саме за ч.4 ст.190 КК України.

Відповідно до показань обвинуваченої ОСОБА_8 свою вину у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України вона не визнала, та зазначила, що умислу на вчинення шахрайства у неї не було, між нею та потерпілою ОСОБА_12 були лише цивільно-правові відносини. На думку колегії суддів, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу кримінального правопорушення, що підтверджено показами допитаних у судовому засіданні обвинуваченої, свідків, а також дослідженими документами, долученими органами досудового розслідування та не спростовано доказами сторони обвинувачення.

Колегія суддів погоджується із такими висновками суду першої інстанції, оскільки вони є вмотивованими та узгоджуються із положеннями кримінального закону.

Так, кримінальна відповідальність за ч.4 ст. 190 КК України настає у разі заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою (Шахрайство) вчинене в особливо великих розмірах або організованою групою.

Кримінальній відповідальності і покаранню підлягає лише особа, винна у вчиненні злочину, тобто така, що навмисно або з необережності скоїла діяння, визначене кримінальним законом як суспільно небезпечне, тобто однією з необхідних ознак злочину є винність особи, яка вчинила його.

Згідно з ст. .23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

Відповідно до ст. 24 КК України умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Зі змісту ч.2 ст.8 та ч.5 ст.9 КПК України випливає, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні та кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Рішення Європейського суду з прав людини у справі Бочаров проти України (п.45) передбачено, що суд, оцінюючи докази, керується критерієм доведення поза розумним сумнівом. Таке доведення може походити зі співіснування достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою висновків або подібних неспростовних презумпцій щодо фактів. З урахуванням викладеного, оцінивши кожен поданий сторонами доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, місцевий суд прийшов до вірного висновку, що стороною обвинувачення не доведено обвинувачення ОСОБА_8 , сформульоване в обвинувальному акті прокурора за ч.4 ст.190 КК України. За викладених вище обставин, в їх сукупності, судом першої інстанції було прийнято правильне рішення про визнання невинуватою у пред`явленому обвинуваченні за ч.4 ст.190 КК України та виправданні обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні даного кримінального правопорушенні, у зв`язку з недоведеністю в діях обвинуваченої складу цього злочину.

Згідно ч.1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення обвинуваченим, а також якщо в діянні обвинуваченого, в якому обвинувачується особа є склад кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. .6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір.

Обов`язок суду щодо забезпечення презумпції невинуватості і права на справедливий судовий розгляд, які передбачені ст. 62 Конституції України, поєднуються з такими ж положеннями 4.2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 р. Статтею 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" від 23.02.2006 р. передбачено, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права. Так, у справі «Barbera, Messegu and Jabardo v.Spain" від 06.12.1998 Європейський суд з прав людини встановив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали свої справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться у вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного (Barbera, Messegu and Jabardo v. Spain, judgmentof 6 December 1988, Series Ano. 146, p.33, & 77").

Колегія суддів погоджується з правильністю висновку суду першої інстанції щодо сумнівного характеру вчинення ОСОБА_8 інкримінованого їй кримінального правопорушення, що не узгоджується із стандартом доказування "поза розумним сумнівом", який знайшов свій вияв як в положенні ст. 17 КПК України, з якого випливає, що ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має право бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом, а усі сумніви щодо доведеності вини такої особи тлумачаться на її користь. У практиці Європейського суду з прав людини, зокрема рішенні від 21.07.2011 у справі «Коробов проти України» зазначалося, що суд при оцінці доказів, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», проте така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.

Доводи прокурора та потерпілого в апеляційнійних скаргах про незаконність вироку суду з підстав невідповідності висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процессуального закону, а також неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки не відповідають дійсності.

Розгляд кримінального провадження здійснювався судом першої інстанції відповідно до обвинувального акта у кримінальному провадженні.

З огляду на це, на думку колегії суддів, суд першої інстанції розглянувши справу, прийшов до правильного висновку про виправдання ОСОБА_8 у зв`язку з недоведеністю у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.4 ст. 190 КК України.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування вироку суду чи вплинули на законність постановленого рішення суду, прокурор та потерпілий в апеляційних скаргах не навели, а колегія суддів під час апеляційного перегляду їх не встановила.

За наведених обставин, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому подані апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_11 у кримінальному провадженні слід залишити без задоволення.

Керуючись ст. ст.ст. 404, 405, 407, 418,419 КПК України, колегія суддів, -

постановила:

Апеляційні скарги прокурора та потерпілого ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Івано-Франківського міського суду від 09 грудня 2021 року, яким ОСОБА_8 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України, та виправдано,- залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців з дня її проголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Головуючий ОСОБА_3

Судді: ОСОБА_4

ОСОБА_5