УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 лютого 2022 року
м. Київ
справа № 572/3415/15-к
провадження № 51-4018ск18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженої ОСОБА_4 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року у кримінальному провадженні № 0000215 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Кричильськ Сарненського р-ну Рівненської обл., жительки АДРЕСА_1
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 Кримінального кодексу України (далі КК).
Суть питання
Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 366 КК та призначено їй покарання у виді штрафу в розмірі 250 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (4250 грн.), з позбавленням права обіймати посади пов`язані із організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями на строк 2 роки.
Як зазначив суд у вироку, ОСОБА_4 , працюючи на посаді начальника відділення виконавчої дирекції Фонду соціального страхування від нещасних випадків на виробництві та професійних захворювань України у Сарненському районі Рівненської області (далі Фонд), будучи службовою особою, наділеною організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, умисно, діючи в інтересах третьої особи свого зятя ОСОБА_5 , за місцем своєї роботи у березні, квітні, травні та червні 2013 року та в серпні, жовтні, листопаді й грудні 2014 року, перебуваючи у приміщенні Фонду у Сарненському районі, що на вул. Демократичній, 46 в м. Сарни Рівненської обл., склала та видала неправдиві офіційні документи, які є первинними обліковими бухгалтерськими документами і містять відомості про господарську операцію (залучення ОСОБА_5 до виконання робіт по прибиранню службових приміщень Фонду на термін, передбачений у договорах із встановленням вартості виконаних останнім робіт, хоча таких робіт останній не виконував), предметом якого є надання послуг з прибирання приміщень будинку на АДРЕСА_2 , який засвідчила власним підписом.
На підставі вказаних підроблених договорів ОСОБА_4 склала і видала у квітні, травні, червні 2013 року та у вересні, жовтні, листопаді, грудні 2014 року засвідчені її підписом зі сторони замовника завідомо неправдиві офіційні документи акти приймання-передачі наданих послуг згідно з договорами підряду, укладеними у березні, травні, червні 2013 року, а також у серпні, жовтні, листопаді та грудні 2014 року, які є первинними обліковими бухгалтерськими документами і містять відомості про виконання ОСОБА_5 робіт з прибирання службових приміщень Фонду та підтверджують проведення останньому оплати, хоча таких робіт він не виконував.
Внаслідок службового підроблення вказаних документів Управлінням пенсійного фонду в Сарненському районі Рівненської області ОСОБА_5 здійснено незаконне відрахування єдиного соціального внеску та незаконно зараховано дні трудового стажу за квітень 2013 року в кількості 30 днів, за травень 2013 року 31 день, за червень 2013 року 30 днів, за серпень 2014 року 31 день, за жовтень 2014 року 31 день, за листопад 2014 року 30 днів, за грудень 2014 року 31 день.
Волинський апеляційний суд ухвалою від 20 жовтня 2021 року змінив вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року стосовно ОСОБА_4 в частині призначеного покарання та звільнив її на підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК від призначеного покарання за ч. 1 ст. 366 КК у зв`язку із закінченням строків давності.
У касаційній скарзі засуджена ОСОБА_4 просить скасувати вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року, кримінальне провадження закрити у зв`язку із відсутністю події кримінального правопорушення.
Засуджена, обґрунтовуючи вимогу, стверджує, що місцевий та апеляційний суди не врахували, її показання, а також свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , які спростовують версію обвинувачення щодо вчинення кримінального правопорушення. Крім того, на переконання ОСОБА_4 , показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , на які посилались суди попередніх інстанцій, не стосуються обставин складання та видачі нею завідомо неправдивих офіційних документів.
Посилається засуджена і на ту обставину, що стороною обвинувачення не дотримано вимог ч. 2 ст. 100 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) під час здійснення тимчасового доступу до речей і документів 08 квітня 2015 року за місцем її роботи, оскільки вилучені документи не було: поміщено до пакету чи конверту; здійснено огляду; сфотографовано та не описано у протоколі огляду.
Крім того, ОСОБА_4 зазначає про допущені, на її думку, порушення стороною обвинувачення під час отримання висновку експерта № 160 від 17 червня 2015 року. Так, на переконання засудженої, під час направлення документів для проведення експертизи порушено пункт 3.4 Інструкції про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, оскільки об`єкти для проведення експертизи були надані без упаковки. Також порушено п. 4.1 указаної вище інструкції з огляду на те, що постанова про призначення почеркознавчої експертизи була адресована не керівникові установи, де проводилася експертиза, а безпосередньо виконавцю, який провів експертизу.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Отже, виходячи з наведених положень процесуального закону суд касаційної інстанції є судом права, а не факту. Неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження не є підставою для перегляду судових рішень у касаційному порядку. Під час перевірки доводів, наведених у касаційній скарзі, Верховний Суд керується фактичними обставинами, установленими місцевим та апеляційним судами.
Відповідно до ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Частиною 1 ст. 438 КПК передбачено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Водночас під час перевірки судового рішення не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновку суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК.
Так, суд обґрунтовано послався, зокрема, на показання свідків:
ОСОБА_8 , яка, серед іншого повідомила, що на підставі договорів підряду, укладених із ОСОБА_5 , та актів виконаних робіт останньому нараховувалася заробітна плата. Також свідок зазначила, що оригінали договорів зберігались у бухгалтерії та на момент її звільнення були в наявності;
ОСОБА_7 , відповідно до яких остання підтвердила, що оригінали договорів підряду мають зберігатись у головного бухгалтера;
ОСОБА_9 , яка зазначила, що договори підряду, як і акти виконаних робіт перебували в бухгалтерії, куди не мали доступу усі працівники, окрім ОСОБА_4 , у якої були ключі від усіх приміщень;
ОСОБА_10 , який, окрім іншого, зауважив, що йому невідомо із ким укладались договори підряду на прибирання приміщення Фонду, але у 2013 році декілька разів бачив, що приміщення прибирала особисто керівник відділення ОСОБА_4 , іноді їй допомагав прибирати ОСОБА_11 , хто займався прибиранням приміщень у 2014 році йому невідомо. Також свідок повідомив, що жодного разу не бачив, щоб прибирання приміщення Фонду здійснював ОСОБА_5 .
Крім того, висновок місцевого суду про винуватість ОСОБА_4 обґрунтований також і тим, що під час проведеного 22 травня 2015 року на підставі ухвали слідчого судді Сарненського районного суду Рівненської області від 20 травня 2015 року обшуку приміщення Фонду виявлено копію договору підряду № 10 від 01 листопада 2014 року, із додатком до нього актом приймання виконаних робіт № 10 від 30 листопада 2014 року за договором № 10 від 01 листопада 2014 року за підписом сторін; договір підряду № 11, строком дії з 01 грудня по 31 грудня 2014 року від 01 грудня 2014 року із додатком до нього актом приймання виконаних робіт № 11 від 01 грудня 2014 року за договором № 11 від 01 грудня 2014 року та проєкти аналогічних договорів.
Суд першої інстанції звернув увагу також і на те, що під час обшуку квартири за місцем проживання ОСОБА_4 22 травня 2015 року (на підставі ухвали слідчого судді Сарненського районного суду Рівненської області від 20 травня 2015 року) виявлено договори підряду: № 10 від 01 листопада 2014 року, № 11 від 01 грудня 2014 року, № 10 від 01 грудня 2014 року, № 9 від 01 жовтня 2014 року, № 08 від 01 серпня 2014 року, № 4 від 01 червня 2013 року, № 3 від 06 травня 2013 року, № 3 від 6 травня 2013 року (друга сторінка), № 2 від 01 березня 2013 року, № 3 від 02 травня 2013 року (перша сторінка) із актами приймання виконаних робіт за цими договорами.
Не залишилась поза увагою місцевого суду і та обставина, що на запити працівників Сарненського РВ УМВС України в Рівненській області від 03 березня 2015 року та від 09 квітня 2015 року відділенням Фонду соціального страхування від нещасних випадків надавались копії договорів підряду № 8 від 1 серпня 2014 року, № 9 від 1 жовтня 2014 року, №10 від 1 листопада 2014 року, які по своїй формі відрізняються від оригіналів цих же договорів, вилучених в житлі обвинуваченої. Указане (а саме наявність декількох різних копій договорів) судом першої інстанції обґрунтовано визнано таким, що додатково доводить, що засуджена мала змогу в будь-який час вносити відомості до бланків договорів підряду на власний розсуд.
Небезпідставно суд послався і на висновок експерта № 160 від 17 червня 2015 року, відповідно до якого проведена судова почеркознавча експертиза, доводить, що підпис в графі «Начальник відділення» перед написом « ОСОБА_4 », що у Договорі підряду № 2 від 01 березня 2013 року та у графі «Від «Замовника»», Акті приймання-передачі наданих послуг згідно з договором підряду № 2 від 01 березня 2013 року; Договорі підряду № 3 від 06 травня 2013 року, додатку 1 до Договору підряду № 3 від 06 травня 2013 року та у графі «Від «Замовника»», Акті приймання-передачі наданих послуг згідно договору підряду № 3 від 06 травня 2013 року; Договорі підряду № 4 від 01 червня 2013 року, додатку 1 до Договору підряду № 4 від 01 червня 2013 року та у графі «Від «Замовника»», Акті приймання-передачі наданих послуг згідно з договором підряду № 4 від 01 червня 2013 року; Договорі підряду № 8 від 01 серпня 2014 року, додатку № 10 до облікової політики Виконавчої дирекції фонду кошторисна вартість виконаних робіт за результатами виконання договору від 01 серпня № 08 та Акті № 08 від 30 вересня 2014 року приймання-передачі наданих послуг за договором № 08 від 01 серпня 2014 року; Договорі підряду № 09 від 01 жовтня 2014 року, додатку № 10 до облікової політики Виконавчої дирекції фонду кошторисна вартість виконаних робіт за результатами виконання договору від 01 жовтня № 09 та Акті № 09 від 31 жовтня 2014 року приймання-передачі наданих послуг за договором №09 від 01 жовтня 2014 року; Договорі підряду № 10 від 01 листопада 2014 року, додатку № 10 до облікової політики Виконавчої дирекції фонду кошторисна вартість виконаних робіт за результатами виконання договору від 01 листопада № 10 та Акті № 10 від 30 листопада 2014 року приймання-передачі наданих послуг за договором № 10 від 01 листопада 2014 року; Договорі підряду № 11 від 01 грудня 2014 року, додатку № 10 до облікової політики Виконавчої дирекції фонду кошторисна вартість виконаних робіт за результатами виконання договору від 01 грудня № 11 та Акті № 11 від 01 грудня 2014 року приймання-передачі наданих послуг за договором № 11 від 01 грудня 2014 року виконані ОСОБА_4 . Вказаний висновок здійснено із використанням відібраних у обвинуваченої експериментальних зразків підпису.
Також суд обґрунтовано послався на те, що наданий стороною обвинувачення витяг з бази даних «Відомості про осіб, які перетнули державний кордон України», який надійшов від ІНФОРМАЦІЯ_2 , доводить, що ОСОБА_12 перетинав Державний кордон України на виїзд з України 17 травня 2013 року, 19 лютого 2014 року, 29 квітня 2014 року, 02 жовтня 2014 року, 29 липня 2014 року, 6 грудня 2014 року та на в`їзд в Україну 23 червня 2013 року, 27 березня 2014 року, 25 червня 2014 року, 28 липня 2014 року, 26 серпня 2014 року, 27 грудня 2014 року. Як слушно зауважив місцевий суд, систематичність виїзду ОСОБА_5 за межі держави свідчить про те, що він не мав наміру виконувати роботи згідно з договором підряду.
Водночас суд зауважив, що засудженій було достовірно відомо про відсутність ОСОБА_5 на момент укладення договорів підряду та невиконання останнім робіт за вказаними договорами, оскільки кошти, нараховані за цими договорами, отримувала особисто ОСОБА_4 на підставі довіреності від 16 вересня 2013 року.
Крім того, обґрунтовуючи вину ОСОБА_4 послався суд і на повідомлення УПФ України в Сарненському районі Рівненської області від 11 березня 2015 року, відповідно до якого ОСОБА_5 зараховано дні трудового стажу у відповідних місяцях, на період яких він укладав договори підряду, у зв`язку з чим були спростовані аргументи сторони захисту стосовно того, що вказані в обвинуваченні договори не мають жодних правових наслідків.
Зазначені у вироку докази є логічними, послідовними, узгоджуються між собою та не викликають сумнівів у їх належності, допустимості й достовірності.
Апеляційний суд під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку перевірив усі посилання й доводи захисника і вмотивовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.
З висновками апеляційного суду погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Водночас Верховний Суд відхиляє доводи засудженої в касаційній скарзі про те, що суди попередніх інстанцій не врахували показання свідків ОСОБА_5 та ОСОБА_11 з огляду на таке.
Місцевим судом небезпідставно поставлено під сумнів достовірність показань свідків ОСОБА_5 , який є зятем обвинуваченої, та ОСОБА_11 , який перебуває у фактичних шлюбних відносинах із засудженою, а тому ці особи зацікавлені в результатах розгляду кримінального провадження стосовно ОСОБА_4 .
Стосовно показань засудженої, яка хоча і заперечувала свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, однак показання інших свідків, а також письмові докази, на які послався місцевий суд, оцінені судом у взаємозв`язку та визнані такими, що доводять вину ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК.
Посилання ОСОБА_4 на недотримання стороною обвинувачення ч. 2 ст. 100 КПК під час вилучення 08 квітня 2015 року документів за місцем її роботи, оскільки їх не було: поміщено до пакету чи конверту; здійснено огляду; сфотографовано та не описано у протоколі огляду не є слушними, з огляду на те, що, як встановлено місцевим судом та не заперечується засудженою у касаційній скарзі 08 квітня 2015 року було вилучено: підписаний сторонами договір підряду № 7, укладений між ОСОБА_4 та ОСОБА_5 ; кошторисну вартість робіт за договором № 7 від 01 липня 2014 року та акт приймання-передачі послуг за договором № 7 від 01 липня 2014 року, підписаний замовником. Інші договори підряду та акти виконаних робіт на момент проведення вказаних дій у відділенні були відсутні.
Водночас із формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, вбачається, що ОСОБА_4 не було інкриміновано вчинення діяння щодо підписання договору підряду № 7 від 01 липня 2014 року та акту приймання-передачі послуг за цим договором і зазначені вище документи не зазначались судом, як докази, що підтверджують саме встановлені обставини.
Стосовно посилань засудженої на порушення пунктів 3.4 та 4.1 Інструкції про призначення і проведення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 08 жовтня 1998 року № 53/5, які фактично стосуються недотримання порядку направлення об`єктів на дослідження, то вони, з урахуванням обставин цього кримінального провадження, на переконання колегії суддів Верховного Суду, не є слушними, адже зміст касаційної скарги не свідчить, що недотримання цих приписів перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, а тому наведене не є істотним порушенням у значенні положень ст. 412 КПК.
Отже, наведені в касаційній скарзі засудженої твердження не спростовують правильності висновків, викладених у оскаржуваних судових рішеннях, у зв`язку з чим немає підстав для сумнівів у їх законності та обґрунтованості, закон України про кримінальну відповідальність застосований правильно, а істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, що були б безумовними підставами для скасування чи зміни судових рішень, не встановлено.
Пунктом 2 ч. 2 ст. 428 КПК передбачено, що суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для її задоволення немає.
Ураховуючи викладене, Верховний Суд згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК відмовляє у відкритті касаційного провадження.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженої ОСОБА_4 на вирок Сарненського районного суду Рівненської області від 15 квітня 2016 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 20 жовтня 2021 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3