18.11.21№ 336/8068/20
Пр. № 1-кс/336/360/2021
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 листопада 2021 року Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника - адвоката ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та захисника про зміну запобіжного заходу відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 186 КК України,

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Шевченківського районного суду м. Запоріжжя перебуває кримінальна справа щодо ОСОБА_5 , обвинуваченого у вчиненні злочину, що передбачений ч. 2 ст. 186 КК України.

Відносно обвинуваченого на стадії досудового розслідування застосований запобіжний захід у виді тримання під вартою, строк дії якого продовжений ухвалою суду від 21.09.2021 року до 22 листопада 2021 року включно.

В судовому засіданні прокурор заявив клопотання, проти задоволення якого заперечує сторона захисту, про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою до двох місяців, мотивуючи його наявністю ризиків ухилення обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків і потерпілих в кримінальному провадженні, продовження вчинення інших кримінальних правопорушень.

Обвинувачений і захисник заперечують проти продовження дії запобіжного заходу, заявивши, що менш суворий запобіжний захід, такий, як цілодобовий домашній арешт, здатен забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та ефективність кримінального провадження.

Сторона захисту звернулась із самостійним клопотанням про зміну запобіжного заходу щодо обвинуваченого з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

В клопотанні зазначено, що наведені прокурором ризики є невиправданими, так як не містять під собою жодного фактичного підґрунтя.

Що стосується ризику ухилення від суду, його наявність буде зведена до мінімуму через застосування цілодобового домашнього арешту з використанням засобу електронного контролю, а сам ОСОБА_5 , який майже рік утримується під вартою, повною мірою усвідомив наслідки неналежної процесуальної поведінки та не допустить порушення покладених на нього обов`язків в подальшому.

Ризик незаконного впливу на свідків та потерпілих також породжений безпідставним припущенням; і хоча й є недоведеним, тому не повинен враховуватися, проте фактичні обставини є такими, що навіть за бажання обвинуваченого вплинути на потерпілого реалізація такого бажання позбавлена здорового глузду, оскільки потерпілий на стадії досудового розслідування послідовно заявляв, що не бачив зловмисника, який заволодів його майном; в судові засідання потерпілий не з`являється, що дає підстави зробити висновок про відсутність для нього актуальності цього провадження, тим більш, з урахуванням повернення йому предмету викрадення.

У зв`язку з викладеним впливати на показання потерпілого немає сенсу.

Ризик продовження вчинення кримінальних правопорушень заявлений у відсутність усіх обставин, що характеризують обвинуваченого, тому також у значному ступені ґрунтується на припущеннях. Сама ж по собі наявність судимостей у обвинуваченого не є абсолютним чинником, що характеризує вказаний ризик.

Проте в усякому випадку, реалізації цього ризику перешкоджатиме застосування цілодобового домашнього арешту, який передбачає неможливість обвинуваченого протягом доби залишати житло.

Поряд з цим обвинувачений має міцну сім`ю, проживає в одній садибі разом з матір`ю та бабкою, з якими його пов`язують теплі стосунки і чия присутність посилить контроль за його поведінкою в допомогу співробітникам поліції, уповноваженим на здійснення нагляду за дотриманням обвинуваченим його процесуальних обов`язків під час застосування запобіжного заходу.

Застосування ж найбільш суворого запобіжного заходу повинно ґрунтуватись на міркуваннях доцільності та виваженості, принципу індивідуалізації заходів забезпечення кримінального провадження та не може бути зумовлено лише інтересами тяжкості інкримінованих кримінально караних дій та суворості припустимого покарання.

Вислухавши думку учасників кримінального провадження, суд вважає, що клопотання прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з такого.

В силу ч. 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду за клопотанням сторони обвинувачення або захисту суд має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Процесуальні питання, пов`язані з застосуванням такого заходу забезпечення кримінального провадження, як запобіжний захід, внормовані главою 18 КПК України.

Зокрема, згідно із ч. 2 ст. 177 КПК України підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, а саме: переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищити, сховати або спотворити речі чи документи, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення.

За змістом ст. 178 КПК України при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винною, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.

Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

В силу ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 КПК.

Як випливає із п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України, запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не може бути застосований, окрім як, до раніше не судимої особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до п`яти років, - виключно у разі, якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених статтею 177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа переховувалася від органу досудового розслідування, перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Наданими суду доказами, якими є протоколи слідчих дій, доведено обґрунтованість підозри у вчиненні ОСОБА_5 кримінального правопорушення, яке передбачене ч. 2 ст. 186 КК України.

При вирішенні клопотання суддя враховує, що наявність обгрунтованої підозри у вчиненні кримінально караного правопорушення може бути підставою для обрання запобіжного заходу лише у сукупності з наявністю ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПУ України, і вважає що прокурор не довів наявність ризиків вчинення обвинуваченим дій, спробам вчинення яких в силу закону призвані перешкоджати запобіжні заходи.

Твердження сторони обвинувачення про ризик ухилення від суду спростовується поясненнями підозрюваного, а також показаннями матері, з якою він проживає, про те, що обвинувачений постійно проживає з сім`єю за певною адресою, тривале працевлаштування обвинуваченого хоча у відсутність офіційного оформлення, яке припинилось у зв`язку з застосуванням до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Таким чином, суддя не погоджується з обґрунтованістю цього побоювання.

Суворість передбаченого покарання дійсно є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування особи, як випливає з висновків Європейського суду з прав людини в окремих справах, проте Європейський суд неодноразово зазначав, що лише суворість покарання, що припускається, не може зумовити застосування найбільш суворого заходу державного примусу (рішення ЄСПЛ "Ідалов проти Росії", "Гарицький проти Польщі", "Храїді проти Німеччини", "Ілійков проти Болгарії").

Побоювання прокурора, що обвинувачений зможе впливати на потерпілого або в інший спосіб перешкоджати здійсненню кримінального провадження взагалі не мають під собою жодних фактичних даних і наповнені лише формальним змістом.

Ризик продовження вчинення кримінально караних діянь, з високим ступенем вірогідності якого погоджується суд, буде зведений нанівець застосуванням цілодобового домашнього арешту з використанням електронного засобу контролю.

Відмовляючи в застосуванні найбільш суворого заходу забезпечення належної процесуальної поведінки особи, що піддана кримінальному переслідуванню, суд приймає до уваги тяжкість інкримінованих обвинуваченому дій, які Законом про кримінальну відповідальність віднесені до категорії тяжких злочинів, і знаходить за необхідне вжиття заходів забезпечення кримінального провадження з метою забезпечення його ефективності.

У зв`язку з викладеним суд вважає, що обов`язкове застосування менш суворого запобіжного заходу, такого, як цілодобовий домашній арешт, зумовлено сукупністю наведених матеріальних і процесуальних передумов, необхідністю забезпечення охорони загальносуспільних прав та інтересів.

Підсумовуючи викладене, суд вважає, що означений запобіжний захід забезпечить належну процесуальну поведінку підозрюваного і виконання ним покладених законом процесуальних обов`язків в подальшому, у зв`язку з обранням якого покладає на обвинуваченого відповідно до ст. 194 КПК України обов`язки прибувати в суд за кожним викликом, не відлучатися за межі населеного пункту без дозволу суду, повідомляти суду про зміну місця проживання та роботи.

Керуючись ст. ст. 177, 178, 179, 181, 183, 184,193, 194-196, 395 КПК України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання прокурора залишити без задоволення.

Клопотання сторони захисту задовольнити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, заборонивши обвинуваченому в період дії запобіжного заходу залишати місце свого постійного проживання, а саме: будинок АДРЕСА_1 .

Застосувати до підозрюваного в період дії запобіжного заходу електронний засіб контролю.

Покласти на обвинуваченого обов`язки:

1)прибувати в суд за першим викликом;

2)не відлучатися за межі м. Запоріжжя без дозволу суду;

3)повідомляти суду про зміну свого місця проживання;

Роз`яснити обвинуваченому його обов`язки та наслідки їх невиконання.

Ухвала про застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту діє до 17 січня 2022 року включно.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1