Дата документу 09.12.2021 Справа № 333/2030/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/502/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №333/2030/19Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.1 ст.121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 грудня 2021 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 (з доповненням) та її захисника ОСОБА_7 на вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19 листопада 2020 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку м.Запоріжжя, зареєстровану та проживаючу за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватою і засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_8 визнано винуватою і засуджено за те, що вона 12.02.2019 року приблизно о 18 годині 30 хвилин, знаходячись в будинку АДРЕСА_2 з ОСОБА_9 , маючи умисел, направлений на заподіяння останньому тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, під час виниклого конфлікту на ґрунті особистих неприязних відносин, нанесла йому не менше трьох ударів кухонним ножем в ділянку лівої кисті та живота. Своїми умисними діями ОСОБА_8 спричинила ОСОБА_9 рану тильної поверхні лівої кисті на основі фаланги 3-го пальця, яке кваліфікується як легкі тілесні ушкодження та проникаючі (2) поранення живота з ушкодженням органів черевної порожнини (шлунку, порожньої кишки, брижі ободової кишки), які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.1 ст.121 КК, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння. Їй призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.71 КК шляхом часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 18.08.2017 року остаточно призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Вирішено питання про запобіжний захід, початок строку відбування покарання, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі та доповненні до неї обвинувачена просила вирок скасувати та закрити кримінальне провадження. Свої вимоги мотивувала тим, що потерпілий дав не правдиві покази, які не відповідають дійсним обставинам справи. Вона опинилася у потерпілого на плечі через те, що він вдарив її по голові внаслідок чого вона втратила свідомість. Потерпілий намагався її зґвалтувати. Суд не прийняв до уваги, що свідок ОСОБА_10 є зацікавленою особою і тому надав покази, які необхідні стороні обвинувачення. При цьому суд безпідставно поставився критично до показів свідка сторони захисту. ЇЇ покази про обставини події підтверджуються показами свідків, висновком експертизи та відеозаписом.

В своїй апеляційній скарзі захисник просив вирок скасувати, кримінальне провадження щодо ОСОБА_8 закрити. В обґрунтування своїх вимог зазначив, що покази потерпілого будь-якими іншими доказами не підтверджуються, натомість покази ОСОБА_8 підтверджуються показами свідків, висновками експертів, а також іншими матеріалами кримінального провадження. Суд проігнорував і не надав оцінки відомостям, наявним у відеозаписах огляду місця події від 12.02.2019 року та від 13.02.2019 року, а також роздруківкам цих відеозаписів наданих стороною захисту. Так на відеозаписах чітко видно нижню та спідню білизну обвинуваченої на дивані і які з її показів з неї зняв потерпілий, а згідно показів потерпілого він їх не знімав з обвинуваченої, що також спростовує покази потерпілого та підтверджує покази обвинуваченої. Крім того, суд не дав оцінки долученим стороною захисту відомостям щодо особи потерпілого, який схильний до протиправного насильства щодо жінки. Суд як доказ вини обвинуваченої використав відомості про її попередні судимості за ч.1 ст.121 КК, однак в цьому випадку це навпаки свідчить на її користь. З боку ОСОБА_8 була присутня необхідна оборона, її дії були викликані виключно протиправною поведінкою потерпілого та направлені на самозахист, і після присікання цих дій ОСОБА_8 не намагалась продовжити спричинення потерпілому тілесних ушкоджень, а тому вона діяла в межах необхідної оборони та їх не перевищила.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачену та її захисника, які підтримали апеляційні скарги та наполягали на їх задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційних скарг та просив залишити вирок суду без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що висновки суду про доведеність винуватості обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК, ухвалено відповідно до вимог ст.370 КПК на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджено доказами, дослідженими під час судового розгляду й оціненими згідно з положеннями ст.94 КПК.

Так, в основу обвинувального вироку суду першої інстанції обґрунтовано покладено покази потерпілого ОСОБА_9 , який під час його допиту пояснив, що 12.02.2019 року приблизно о 16 годині, ідучи по вулиці побачив дівчину, яка лежала в калюжі. На вулиці було ще не темно, була грязь та ожеледь. Дівчина була дуже п`яна, нічого не казала, вирішив не викликати швидку, а забрати додому зігрітися. Ніс її на плечі, що бачив сусід. Принісши дівчину додому він зняв з неї штани та куртку, для того щоб просушити, на ній залишилися светр та колготи. Через деякий час до нього зайшов сусід, разом з сусідом випив горілки, дівчина в цей час спала. Після того як сусід пішов, він почав голитися, коли одягав футболку, стоячи біля дивану в півоберту відчув удар, зрозумів, що удар був ножем під ребро у живіт, другий удар був нанесений у живіт, третій удар зупинив рукою схопивши лезо. Ніж, яким було нанесено удар, лежав на кухні. Як обвинувачена встала не чув та не бачив. Після нанесення йому ударів схопив обвинувачену за шию та кинув на диван, викликав поліцію, швидку та подзвонив сусіду. Від втрати великої кількості крові втратив свідомість, прийшов до тями коли швидка виносила його на двір.

Дані обставини підтвердив і свідок ОСОБА_10 , який також додатково пояснив, що після того, як він покинув дім потерпілого та повернувся додому, приблизно у 18 годині 10 хвилин йому подзвонив потерпілий ОСОБА_9 та повідомив, що обвинувачена порізала його ножем.

Крім того, рішення суду про винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення підтверджується також даними, встановленими із аналізу сукупності зібраних у ході досудового розслідування письмових доказів, наданих стороною обвинувачення і досліджених судом першої інстанції, зокрема: протоколом огляду місця події від 12.02.2019 року, яким зафіксовано обстановку в будинку АДРЕСА_2 ; протоколом огляду місця події від 13.02.2019 року, відповідно до якого під час огляду будинку АДРЕСА_2 в кімнаті було виявлено ніж, на клинку якого наявні нашарування речовини бурого кольору; протоколом слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_9 від 03.04.2019 року, під час якого потерпілий детально та послідовно розповів як обвинувачена спричинила йому тілесні ушкодження за допомогою ножа; висновком експерта №202 від 14.03.2019 року, відповідно до якого в потерпілого ОСОБА_9 було виявлено рану тильної поверхні лівої кисті на основі фаланги 3-го пальця, яке кваліфікується як легкі тілесні ушкодження та проникаючі два поранення живота з ушкодженням органів черевної порожнини (шлунку, порожньої кишки, брижі ободової кишки), які кваліфікуються як тяжкі тілесні ушкодження за ознакою небезпеки для життя; та іншими доказами, зміст яких розкрито у вироку.

Дослідивши у змагальній процедурі й зіставивши зазначені докази, оцінивши їх в аспекті ст.94 КПК з точки зору належності, допустимості й достовірності, а також з`ясувавши передбачені ст.91 вказаного Кодексу обставини, що належать до предмета доказування, районний суд обґрунтовано вирішив, що ці докази в їх сукупності та взаємозв`язку доводять факт вчинення обвинуваченою кримінально-караного діяння, передбаченого ч.1 ст.121 КК і вони в їх сукупності та взаємозв`язку є достатніми для ухвалення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_8 .

В своїй апеляційній скарзі захисник стверджував, що на скріншотах з відеозаписів до протоколів огляду місця події, в самих протоколах огляду місця події та відеозапису до них зафіксовано зображення нижньої білизни (бюстгальтера) та штанів (лосин), які належать обвинуваченій, і які нібито потерпілий зняв з обвинуваченої з метою зґвалтування.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів за клопотанням захисника були досліджені скріншоти з відеозаписів протоколів огляду місця події від 12.02.2019 року та від 13.02.2019 року, самі протоколи огляду місця події від 12.02.2019 року та від 13.02.2019 року, та відеозапис до них.

Між тим із досліджених колегією суддів доказів не можливо достеменно встановити, що це конкретно за речі, а тим більше їх приналежність обвинуваченій. Адже під час огляду місця події зазначені речі не вилучалися та обвинувачена під час досудового розслідування не ставила питання про перевірку та з`ясування даного питання.

Відтак колегія суддів визнає неспроможними доводи сторони захисту в цій частині. При цьому колегія суддів також додатково враховує і ту обставину, що жодних відомостей про вчинення щодо обвинуваченої будь-якого злочину, в тому числі і замаху на її зґвалтування, до ЄРДР внесено не було. Даних про те, що обвинувачена оскаржувала дії чи бездіяльність органу досудового розслідування в цій частині, матеріали кримінального провадження також не містять.

Крім того, за клопотанням захисника під час апеляційного розгляду колегією суддів були досліджені відомості, які характеризують потерпілого ОСОБА_9 , а саме копію обвинувального акта у кримінальному провадженні щодо ОСОБА_9 за ч.1 ст.125 КК та ухвалу Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 05.10.2018 року, якою зазначене кримінальне провадження щодо ОСОБА_9 було закрито у зв`язку з відмовою потерпілої від обвинувачення.

Між тим, такі відомості жодним чином не можуть свідчити про схильність потерпілого до насилля над жінками, про що стверджував захисник в своїй апеляційній скарзі. Адже особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду (ст.62 Конституції України).

Зазначені права і свободи мають своє відображення у загальних засадах кримінального провадження, а саме у презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, яка відповідно до ст.17 ч.1 КПК полягає у тому, що особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Відповідно до ч.5 зазначеної статті поводження з особою, вина якої у вчиненні кримінального правопорушення не встановлена обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили, має відповідати поводженню з невинуватою особою.

Відтак доводи захисника в цій частині не можуть вважатися обґрунтованими.

Сам по собі факт перебування потерпілого ОСОБА_9 у стані алкогольного сп`яніння (1,87 г/л), що вбачається із дослідженої під час апеляційного розгляду медичної довідки, не може автоматично свідчити про вчинення потерпілим по відношенню до обвинуваченої протиправних дій.

Крім того, в своєму клопотанні про дослідження доказів захисник стверджував про те, що суд не надав оцінки усім тілесним ушкодженням, які були виявлені у обвинуваченої під час її судово-медичної експертизи.

Проте такі заперечення захисника повністю спростовуються змістом мотивувальної частини вироку, в якій в повному обсязі відображено зміст висновків експерта №152 та їм надано належну оцінку.

Колегією суддів під час апеляційного розгляду було досліджено висновок експерта №152, відповідно до якого рана в ділянці лівого передпліччя, синець в ділянці лівого ліктьового суглобу, садно в крижовій ділянці праворуч у ОСОБА_8 кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Між тим, у даних висновках експерт зазначила про те, що такі тілесні ушкодження могли бути спричинені власною рукою обвинуваченої, а в судовому засіданні не виключала можливість утворення таких тілесних ушкоджень у обвинуваченої в результаті падіння з висоти власного зросту.

Із висновку судово-психіатричної експертизи №152 вбачається, що під час проведення даної експертизи було отримано дані про те, що ОСОБА_8 схильна до суїциду та заподіяння собі тілесних ушкоджень. Крім того, встановлено, що обвинувачена ОСОБА_8 перебуває на диспансерному обліку в КУ «ОКНД» з 01.06.2012 року з діагнозом: психічні та поведінкові розлади внаслідок поєднаного вживання опіоїдів, алкоголю, психостимуляторів, канабіоїдів, синдром залежності та з 13.02.2013 року по 20.02.2013 року перебувала на стаціонарному лікуванні в КУ «ОКПЛ» ЗОР з діагнозом емоційно-нестійкий розлад особистості, ушкоджений полінаркоманією, демонстрація суїцидальної спроби.

А відтак не виключається можливість того, що такі тілесні ушкодження обвинувачена могла спричинити собі сама.

Не вбачає колегія суддів підстав ставити під сумнів та недовіряти показам потерпілого та свідка ОСОБА_10 , як про це йде мова в апеляційних скаргах. Адже покази даних осіб отримані в порядку, визначеному законом, згідно зі ст.84 КПК ці покази є процесуальними джерелами доказів, а тому правомірно покладені судом в основу вироку. Потерпілий, свідок ОСОБА_10 попереджалися судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показів. Ні потерпілий, ні свідок раніше не знали ОСОБА_8 , а тому підстав для обмови потерпілим та свідком обвинуваченої колегією суддів не встановлено.

Захисник в своїй апеляційній скарзі стверджував також про те, що обвинувачена діяла в стані необхідної оборони і її дії були викликані виключно протиправною поведінкою потерпілого. На підтвердження даної обставини захисник посилався на те, що на місці події були виявлені нижня білизна обвинуваченої та її штани (лосини), потерпілий перебував лише в нижній білизні, а також на наявність у обвинуваченої тілесних ушкоджень.

Проте колегія суддів вважає такі доводи захисника недостатніми. Адже, як зазначалося вище, у справі не було доведено наявність на місці події саме нижньої білизни та штанів (лосин), а тим більше їх приналежність обвинуваченій, а також те, що обвинувачена позбулася даних речей поза її волею. Сама по собі наявність у обвинуваченої легких тілесних ушкоджень не доводить факт їх заподіяння саме потерпілим, оскільки за матеріалами експертизи та показів експерта не виключено можливість спричинення обвинуваченій таких тілесних ушкоджень власною рукою обвинуваченої та внаслідок падіння з висоти власного зросту.

Крім того, відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи №152 ОСОБА_8 під час скоєння кримінального правопорушення не перебувала у стані вираженої емоційної збудженості чи емоційної напруженості та її дії не були викликані станом сильного душевного хвилювання (стресом, образою, гнівом тощо).

Згідно з ч.1 ст.36 КК необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечного посягання шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

Для вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов`язаного із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання.

Проте з обставин даної справи не вбачається, що потерпілий застосував таку фізичну силу або вчинив інші активні агресивні дії, що могли би становити реальну загрозу життю або здоров`ю обвинуваченої. Навпаки за показами свідка ОСОБА_10 встановлено, що обвинувачена ОСОБА_8 добровільно випивала разом з ними спиртне, спілкувалася з ними. Будучи допитаним під час судового розгляду свідок ОСОБА_10 пояснив, що на його питання у будинку, де було вчинено злочин обвинувачена назвалась ОСОБА_11 і повідомила, що нещодавно в неї померла матір. Під час апеляційного розгляду ОСОБА_8 підтвердила факт смерті своєї матері незадовго до вищеописаних подій.

Потерпілий категорично заперечив факт прояву ним будь-яких протиправних дій щодо обвинуваченої.

Отже встановлені судом фактичні обставини свідчать про те, що з боку потерпілого були відсутні будь-які дії, які би за своїми об`єктивними ознаками могли створити реальну та безпосередню загрозу заподіяння шкоди для обвинуваченої, які б у зв`язку з цим викликали невідкладну необхідність у заподіянні шкоди потерпілому. А тому вважати, що обвинувачена, завдаючи удари ножем потерпілому, в тому числі, і в життєво важливий орган, перебувала у стані оборони, підстав немає.

При цьому суд першої інстанції правильно зазначив про те, що з огляду на встановлений нестабільний психічний стан обвинуваченої, остання могла невірно сприйняти події.

Доводи апеляційних скарг сторони захисту про те, що районний суд безпідставно не прийняв до уваги показання свідка ОСОБА_12 є непереконливими, оскільки суд з наведенням обґрунтування, виходячи з принципу внутрішнього переконання з точки зору взаємозв`язку сукупності інших доказів у справі, обґрунтовано критично віднісся до показань даного свідка, оскільки він не міг точно стверджувати про те, що конфлікт потерпілого стався саме з обвинуваченою, оскільки близько він їх не бачив.

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинуваченої ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке її засуджено.

В своєму клопотанні про дослідження доказів захисник вимагав повторно допитати під час апеляційного розгляду свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 .

Між тим з матеріалів кримінального провадження вбачається, що дані свідки були допитані судом першої інстанції та сторона захисту мала можливість допитати даних осіб в судовому засіданні. Захисник зазначив, що покази даних свідків судом правильно і повно викладено в оскарженому вироку. Відтак правових підстав для повторного допиту свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , а також дослідження решти доказів, зазначених в клопотанні, колегією суддів не встановлено і в клопотанні захисником не наведено.

Отже, на переконання колегії суддів, вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст.370 КПК. Переконливих аргументів на спростування висновків районного суду захисник та обвинувачена в своїх апеляційних скаргах не навели. Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, колегією суддів не встановлено. Тому з огляду на вищевказане, відсутні обґрунтовані підстави для задоволення вимог, викладених в апеляційних скаргах.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги обвинуваченої ОСОБА_8 (з доповненням) та її захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м.Запоріжжя від 19 листопада 2020 року щодо ОСОБА_8 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченою, яка тримається під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їй копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4