УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
20 січня 2022 року

м. Київ
справа №481/1128/20
провадження № 51-208ск22
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 березня 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року щодо
ОСОБА_4 ,ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Кам`янівка Овруцького району Житомирської області, громадянина України, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, і

ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 березня 2021 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК ОСОБА_4 до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року та остаточно призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Миколаївського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року вказаний вирок місцевого суду залишено без змін.
Судовими рішеннями встановлено, що ОСОБА_4 23 липня 2020 близько 02:10, перебуваючи неподалік від клубу ПОП «Лан», який розташований на вул. Валерія Бойченка, 1 в м. Новий Буг Миколаївської області, таємно викрав 5 профільних труб, які належали потерпілій ОСОБА_5 , склав їх на багажне відділення велосипеду та перевіз до свого домоволодіння в АДРЕСА_1 ), чим спричинив останній матеріальну шкоду в розмірі 503, 36 грн.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, просить скасувати судові рішення і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Свої вимоги мотивує тим, що суд першої інстанції під час призначення йому покарання не врахував того, що засуджений добровільно повернув власниці викрадене майно, є інвалідом ІІ групи, на його утриманні перебувають двоє малолітніх дітей. На його думку, під час призначення покарання суд безпідставно не застосував положень ст. 69 КК, оскільки не врахував наявності ще однієї обставини, яка пом`якшує покарання, а саме вчинення кримінального правопорушення внаслідок збігу тяжких особистих обставин - скрутного матеріального становища. Зазначає, що під час досудового розслідування та в судовому засіданні суду першої інстанції йому не було роз`яснено право на захист та відповідно до п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК не було залучено захисника.
Мотиви Суду
Колегія суддів перевірила доводи касаційної скарги, додані до неї судові рішення та дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому він перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При перевірці доводів, наведених у касаційній скарзі, колегія суддів виходить із фактичних обставин, установлених місцевим та апеляційним судами.
Висновок суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 185 КК в касаційній скарзі не оспорюються.
Аргументи, наведені у касаційній скарзі засудженого, щодо порушення його права на захист були предметом оцінки апеляційного суду і обґрунтовано ним відхилені.
Так, п. 3 ч. 2 ст. 52 КПК визначено, що захисник забезпечується в обов`язковому порядку у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних чи фізичних вад (німі, глухі, сліпі тощо) не здатні повною мірою реалізувати свої права, з моменту встановлення таких вад.
Як вбачається зі змісту оскаржуваної ухвали апеляційного суду, на підставі довідки медичного закладу цим судом було встановлено, що ОСОБА_4 перебував на стаціонарному лікуванні і йому проведено ампутацію правої та лівої стопи. Хоча наявність фізичних вад у засудженого з урахуванням медичних документів була констатована, однак апеляційний суд правильно зазначив про те, що через ці вади ОСОБА_4 не може самостійно пересуватися та користується візком, проте вони не перешкоджають реалізації ним своїх процесуальних прав.
Колегія суддів також вважає, що характер фізичних вад, наявних у засудженого, не зумовлював неможливості чи обмеженої можливості у реалізації ним своїх процесуальних прав, визначених КПК, а тому висновок апеляційного суду про те, що у даному випадку участь захисника не була обов`язковою є обґрунтованим.
Крім того, апеляційний суд в ході перевірки матеріалів провадження встановив, що засудженому під час судового розгляду 18 листопада 2020 року була вручена пам`ятка про права та обов`язки, які йому були зрозумілі, а клопотання про призначення захисника ОСОБА_4 не заявляв.
Наведене свідчить про те, що судом апеляційної інстанції було належним чином перевірено та відхилено доводи апеляційної скарги захисника щодо порушення права на захист, з чим погоджується і колегія суддів.
Щодо доводів касаційної скарги ОСОБА_4 в частині невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість, то вони є безпідставними з огляду на таке.
Відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання має бути пропорційним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з вироку суду першої інстанції під час призначення покарання ОСОБА_4 суд врахував характер, ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК є нетяжким, дані про особу винного, який раніше судимий, вчинив кримінальне правопорушення в період випробувального строку, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває. Обставиною, що пом`якшує покарання, визнано щире каяття, обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено.

З урахуванням наведеного місцевий суд дійшов висновку про наявність підстав для призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, тобто в мінімальному розмірі, визначеному санкцією ч. 2 ст. 185 КК, для цього виду покарання.

Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції. Відповідно до змісту оскаржуваної ухвали під час перегляду вироку суд апеляційної інстанції, перевірив доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника та навів переконливі мотиви, у зв`язку з якими визнав їх неприйнятними.
Колегія суддів також вважає, що обраний ОСОБА_4 розмір та вид покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним кримінальним законом.
Аргументи засудженого про те, що судами не було застосовано положень ст. 69 КК під час призначення йому покарання Суд вважає невмотивованими. Адже призначення покарання, нижчого від найнижчої межі чи іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, може мати місце в разі встановлення судами наявності кількох (щонайменше двох) пом`якшуючих обставин, які водночас істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінально - караного діяння.
Інші доводи, які, на думку засудженого, є підставою для застосування до нього положень ст. 69 КК, були судам відомі та правильно оцінені ними під час вибору виду та розміру покарання у цьому провадженні, а тому твердження ОСОБА_4 про необхідність призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК не заслуговують на увагу.
Суди врахували, що засуджений вчинив нове кримінальне правопорушення під час випробувального строку. Так, вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року ОСОБА_4 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України та із застосуванням ч. 4 ст. 70 КК України призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_4 було звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Однак вже 23 липня 2020 року він вчинив нове кримінальне правопорушення, яке знову пов`язане із посяганням на власність.
Оскаржуваним вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 березня 2021 року ОСОБА_4 засуджений за ч. 2 ст. 185 КК України до покарання в виді позбавлення волі строком на 1 рік.
На підставі ч. 1 ст. 71 КК України до покарання призначеного за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року та призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років 1 місяць.
Відповідно до позиції, яка викладена у постанові колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 14 вересня 2021 року (справа №127/25037/17, провадження № 51-4700км20), у випадку вчинення злочину під час іспитового строку, покарання, від якого особа була звільнена з випробуванням, вважається невідбутою частиною покарання та стає реальним і має приєднуватися до покарання за новим вироком.
З урахуванням конкретних обставин справи, даних про особу засудженого та обставин, що пом?якшують покарання, суд дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік, тобто в мінімальній межі такого виду покарання, як позбавлення волі, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 185 КК, на підставі ч. 1 ст. 71 КК частково приєднав невідбуту частину покарання за вироком Новобузького районного суду Миколаївської області від 07 квітня 2020 року та призначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
Із зазначеною позицією місцевого суду погодився й суд апеляційної інстанції, який перевірив доводи щодо суворості покарання, викладені в апеляційній скарзі захисника, та навів переконливі мотиви, з яких визнав їх неприйнятними.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК, є законною, вмотивованою та обґрунтованою.
Таким чином, даних, які б слугували підставою для зміни або скасування оскаржуваних судових рішень, як про це вказує засуджений у поданій касаційній скарзі, колегією суддів не встановлено.
З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Новобузького районного суду Миколаївської області від 31 березня 2021 року та ухвалу Миколаївського апеляційного суду від 12 жовтня 2021 року.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3