Провадження №1-кп/369/2039/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02.12.2021 року м. Київ
Києво-Святошинський районний суд Київської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000718 від 09 листопада 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Мечиславка Кіровоградської області, українця, громадянина України, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі КК України),

встановив:

В провадження Києво-Святошинського районного суду Київської області надійшов обвинувальний акт у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000718 від 09 листопада 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, з реєстром матеріалів досудового розслідування.
На адресу суду через канцелярію суду 15 листопада 2021 року надійшла угода про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_4 та прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 від 11 листопада 2021 року.
Як вбачається з обвинувального акту та угоди про визнання винуватості, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України та відповідно його дії кваліфіковано, як незаконне придбання, зберігання з метою збуту та незаконний збут наркотичних засобів, а також психотропних речовин, вчиненому повторно, за попередньою змовою групою осіб.
Відповідно до змісту вказаної угоди вона містить формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України; прокурор відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 та обвинувачений ОСОБА_4 , за участю захисника ОСОБА_5 , дійшли згоди щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого; істотних для даного кримінального провадження обставин; обвинувачений беззастережно визнав свою винуватість у зазначеному вище діянні; узгоджене покарання та згоду обвинуваченого ОСОБА_4 на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням з іспитовим строком.
Так, сторонами угоди було узгоджено призначення за ч. 2 ст. 307 КК України покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК України, подальшого звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком й покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Також, в угоді про визнання винуватості зазначено про наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 Кримінального процесуального кодексу країни (КПК України), та наслідки її невиконання, передбачені ст. 476 КПК України.
В судовому засіданні прокурор просив затвердити угоду про визнання винуватості, вказував, що під час досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_4 визнав себе винуватим в пред`явленому обвинуваченні та зобов`язався, зокрема, співпрацювати з правоохоронними органами у викритті кримінального правопорушення, давати викривальні показання, шляхом надання в усній, письмовій або в іншій формі слідчому, прокурору та суду відомостей на ОСОБА_6 стосовно вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України.
Поряд з цим, 02 грудня 2021 року через канцелярію суду прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 подано до суду уточнення до обвинувального акту щодо ОСОБА_4 , які він підтримав та просив суд врахувати при ухваленні судового рішення.
Так, прокурор стверджував, що при складанні обвинувального акту відносно ОСОБА_4 було допущено описку та не враховано вимоги визначені у постанові від 09 листопада 2021 року, згідно з якою при складанні обвинувального акту у кримінальному провадженні необхідно використовувати, наступну умовну ідентифікацію осіб: Особа 1 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 . У зв`язку з чим просив вважати відомості викладені у обвинувальному акті в кримінальному провадженні № 0000718, а саме « ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 », вважати опискою та використовувати формулювання «Особа 1» як це зазначено у постанові про визначення умовної ідентифікації осіб у кримінальному провадженні.
Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник ОСОБА_5 просили затвердити угоду про визнання винуватості.
Потерпілі в цьому кримінальному провадженні відсутні.
Заслухавши думку учасників підготовчого судового провадження, які просили затвердити угоду про визнання винуватості, дослідивши обвинувальний акт з угодою про визнання винуватості, суд дійшов такого висновку.
У відповідності з положеннями ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, умови застосування спеціальної конфіскації, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
Відповідно до ч. 7 ст. 474 КПК України, суд перевіряє угоду на відповідність вимогам цього Кодексу та/або закону. Суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
Окрім того, приписами ст. 470 КПК України передбачено, що однією з обставин, що враховуються прокурором при укладенні угоди про визнання винуватості є наявність суспільного інтересу в забезпеченні швидкого досудового розслідування і судового провадження, викритті більшої кількості кримінальних правопорушень, а також наявність суспільного інтересу в запобіганні, виявленні чи припиненні інших більш тяжких кримінальних правопорушень.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.
Відповідно до положень ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо: 1) кримінальних проступків, нетяжких злочинів, тяжких злочинів; 2) особливо тяжких злочинів, віднесених до підслідності Національного антикорупційного бюро України за умови викриття підозрюваним чи обвинуваченим іншої особи у вчиненні злочину, віднесеного до підслідності Національного антикорупційного бюро України, якщо інформація щодо вчинення такою особою злочину буде підтверджена доказами; 3) особливо тяжких злочинів, вчинених за попередньою змовою групою осіб, організованою групою чи злочинною організацією або терористичною групою за умови викриття підозрюваним, який не є організатором такої групи або організації, злочинних дій інших учасників групи чи інших, вчинених групою або організацією злочинів, якщо повідомлена інформація буде підтверджена доказами.
Угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена щодо кримінальних проступків, злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам. Укладення угоди про визнання винуватості у кримінальному провадженні щодо уповноваженої особи юридичної особи, яка вчинила кримінальне правопорушення, у зв`язку з яким здійснюється провадження щодо юридичної особи, а також у кримінальному провадженні щодо кримінальних правопорушень, внаслідок яких шкода завдана державним чи суспільним інтересам або правам та інтересам окремих осіб, у яких беруть участь потерпілий або потерпілі, не допускається, крім випадків надання всіма потерпілими письмової згоди прокурору на укладення ними угоди.
У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому ст. 468 - 475 КПК України.
Згідно з п. 3 ч. 7 ст. 474 КПК України, у разі невідповідності угоди вимогам КПК України, суд у підготовчому судовому засіданні відмовляє в затвердженні угоди, якщо умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб.
В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_4 обґрунтовано обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, яке згідно ст. 12 КК України є злочином, а саме тяжким. Разом з тим, зі змісту угоди вбачається, що вона не відповідає вимогам ч. 1 ст. 472 КПК України, оскільки формулювання обвинувачення та узгоджене сторонами покарання не відповідає вимогам Кримінального процесуального кодексу України, з огляду на таке.
Так, з обвинувального акту вбачається, що інкримінований ОСОБА_4 злочин є тяжким та містить кваліфікуючі ознаки, а саме вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб.
Разом з тим, зі змісту угоди про визнання винуватості між прокурором і обвинуваченим та відповідно обвинувального акту вбачається, що в ньому описується роль та дії ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , як такі, що вчинені за попередньою змовою групою осіб, а саме з обвинуваченим ОСОБА_4 .
Разом з тим, вказівка в угоді на анкетні дані громадянина ОСОБА_6 в межах цього кримінального провадження, який не є його учасником є грубим порушенням, передбачених ст. 7 КПК загальних засад кримінального провадження, зокрема засади презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, верховенства права й законності, а також входить у колізію з нормами КПК щодо вільної оцінки доказів.
При цьому, міжнародні стандарти в галузі судочинства свідчать про неприпустимість нехтування презумпцією невинуватості та правом на справедливий судовий розгляд.
Відповідно до ч. 2 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ч.2 ст.14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права, ч.1 ст.11 Загальної декларації прав людини кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку. У національному законодавстві презумпцію невинуватості як один з основоположних конституційних принципів судочинства відображено в ч.1 ст.62 Конституції, ч.1 ст.17 КПК. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини ця презумпція вважається порушеною, якщо судове рішення відображає думку про винуватість особи у скоєнні злочину до того, як її вину буде доведено відповідно до закону. При цьому навіть за відсутності офіційних висновків достатньо деякого припущення, що суд розглядає особу як винувату («Minelli v. Switzerland», п.37; «Nerattini v. Greece», п.23; «Didu v. Romania», п.41). Попереднє висловлення судом такої думки неминуче порушує презумпцію невинуватості («Nestak v. Slovakia», п.88; «Garycki v. Poland», п.66).
З огляду на таке, факт порушення презумпції невинуватості при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, оскільки в угоді, викладаючи фактичні обставини вчинення обвинуваченим ОСОБА_4 прокурором при формулюванні обвинувачення, яке він вважає встановленим, вказані анкетні дані іншої конкретної особи, а саме ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який не є обвинуваченим в цьому провадженні та позбавлений права на особисту присутність при розгляді цього кримінального провадження, що свідчить про порушення права цієї особи на захист.
Неприпустимість зазначення у формулюванні обвинувачення осіб, яким не пред`явлено обвинувачення узгоджується із усталеною практикою ЄСПЛ, у висновках якого відображений принцип, який забороняє формування передчасної позиції суду, яка б відображала думку про те, що особа, обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Зокрема у справі «Хужін та інші проти Росії» ЄСПЛ зазначив, що положення ч. 2 ст. 6 Конвенції (презумпція невинуватості) спрямоване на те, щоб убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий суд упередженими твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді.
За наведених обставин ОСОБА_6 хоча і не був визнаний учасником судового провадження щодо ОСОБА_4 , управі захищати свої права, свободи та інтереси, якого стосується угода про визнання винуватості, а також в подальшому оскаржувати судове рішення за результатами розгляду такої угоди. Цей висновок відповідає і змісту ст.2 Протоколу №7 до конвенції, згідно з якою кожен, кого суд визнав винним у вчиненні кримінального правопорушення, має право на перегляд судом вищої інстанції факту визнання його винним або винесення йому вироку.
Таким чином, угода про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 безпосередньо стосується прав, свобод та інтересів громадянина ОСОБА_6 .
Посилання прокурора та сторони захисту на те, що матеріали відносно ОСОБА_6 виділені в окреме провадження не заслуговують на увагу та спростовуються інформацією, що міститься в реєстрі матеріалів досудового розслідування. При цьому, будь-яких доказів в підтвердження наведеного ні прокурором, ні стороною захисту суду не надано. Поряд з цим, суд погоджується з думкою прокурора у кримінальному провадженні про те, що в обвинувальному акті, відповідно в угоді про визнання винуватості повинні бути відображені дії всіх співучасників, причетних до вчинення кримінального правопорушення, в тому числі тих, матеріали провадження щодо яких з тих чи інших причин виділені в окреме провадження, однак це не означає, що у висунутому ОСОБА_4 обвинуваченні повинні фігурувати дані (зокрема, прізвище ім`я та по батькові) про осіб, яким не висунуто обвинувачення згідно з обвинувальним актом, який направлено до суду, а саме прізвище ім`я та по батькові ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тим більше, що формулювання обвинувачення містить таку кваліфікуючи ознаку як вчинення злочину за попередньою змовою групою осіб, що передбачає собою співучасть декількох суб`єктів у вчиненні кримінального правопорушення.
Однак усупереч вимогам закону фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення ОСОБА_4 викладені таким чином, що дають підстави вважати, що угода стосується обвинувачення не тільки самого ОСОБА_4 , а й інших прямо зазначених в ньому осіб, що є неприпустимим як з точки зору презумпції невинуватості, так і меж судового розгляду, який повинен проводитися лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
За правилами ч.1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта.
Незважаючи на те, що угода про визнання винуватості складена між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_4 , її зміст стосується обвинувачення й інших осіб, що є суттєвим порушенням презумпції невинуватості та права на справедливий судовий розгляд.
Твердження прокурора про те, що при складанні обвинувального акту щодо ОСОБА_4 було допущено описку та не враховано вимоги визначені у постанові від 09 листопада 2021 року, згідно з якою при складанні обвинувального акту у кримінальному провадженні необхідно використовувати, наступну умовну ідентифікацію осіб: Особа 1 ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_4 , є такими що не заслуговують на увагу та не узгоджується з вимогами чинного КПК України. Оскільки положеннями параграфу 3 КПК України чітко регламентовано порядок звернення до суду з обвинувальним актом, при цьому внесення будь-яких змін чи доповнень до обвинувального акту законом не передбачено.
Поряд з цим, узгоджене сторонами угоди покарання за ч. 2 ст. 307 КК України, а саме покарання із застосуванням ст.69 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна та на підставі ст. 75 КК України, подальшого звільнення від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком й покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з огляду на системний аналіз положень ст. 12 та ч. 2 ст. 69 КК України додаткове покарання у виді конфіскації майна, яке є обов`язковим є таким, що не відповідає загальним засадам призначення покарання.
Таким чином, судом встановлено, що зміст угоди про визнання винуватості між прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 та обвинуваченим ОСОБА_4 не відповідає вимогам ст. 472 КПК України та порушує права, свободи, інтереси інших осіб, що з огляду на положення п. 3 ч. 7 ст.474 КПК України є підставою для відмови в затвердженні такої угоди.
Повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.
Керуючись ст. 314, 469, 470, 472-474 КПК України,

ухвалив:

Відмовити в затвердженні угоди про визнання винуватості між обвинуваченим ОСОБА_4 та прокурором відділу Київської обласної прокуратури ОСОБА_3 від 11 листопада 2021 року.
Кримінальне провадження № 0000718 від 09 листопада 2021 року за обвинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України повернути прокурору для продовження досудового розслідування.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1