Номер провадження: 11-кп/813/1759/21
Номер справи місцевого суду: 520/8766/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18.08.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючий суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2021 року, якою був продовжений строк тримання під вартою, зокрема, ОСОБА_6 обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України у кримінальному провадженні №0001892 від 03.04.2018 року,

встановив:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2021 року задоволено клопотання прокурора та продовжено строк тримання під варто, зокрема, ОСОБА_6 на 60 днів, тобто до 13.09.2021 року включно, із утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор», з відповідно визначеним розміром застави у сумі 303 765 грн.
Мотивуючи зазначене рішення, суд послався на те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, ризики встановлені раніше судом при обранні йому запобіжного заходу не відпали та продовжують існувати, а саме, перебуваючи на волі, обвинувачений може переховуватись від суду; незаконно впливати на свідків та потерпілих у цьому ж кримінальному провадженні; продовжити злочинну діяльність.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
ОСОБА_6 не погодився із оскаржуваною ухвалою з наступних підстав:
- судом не враховано те, що прокурором не доведено та жодним чином не підтверджено наявність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України (не надано жодних матеріалів а обґрунтування заявленого клопотання, не надано списку свідків, яких необхідно допросити);
- посилання прокурора на можливість обвинуваченого впливати на інших обвинувачених та наявність у справі суспільного інтересу є жодним чином не підтвердженою фантазією прокурора;
- обвинувачений позбавлений свободи з жовтня 2018 року, з цього часу прокурором не було надано до суду жодних матеріалів та свідків, які б підтвердили вчинення інкримінованого ОСОБА_6 злочину;
- розмір застави, який просив застосувати прокурор, не враховує матеріальний стан обвинуваченого, що зробило його непомірним для ОСОБА_6 ;
- на утриманні в обвинуваченого, якиq є не судимим, знаходять двоє неповнолітніх дітей та мати пенсійного віку, обвинувачений перебуває у шлюбі, має постійне місце проживання, характеристики з місця проживання;
- відсутні жодні підстави вважати, що обвинувачений буду переховуватись, впливати на свідків та обвинувачених, оскільки протягом 2 років він від судового розгляду не ухилявся;
- прокурор не міг посилатись на тяжкість покарання, а суд приймати до уваги таку обставину при оцінці вірогідності втечі;
- інкриміноване обвинувачення є сфальсифікованим;
- квазіавтоматичне продовження строку тримання під вартою суперечить Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Посилаючись на викладені обставини, обвинувачений просить змінити йому запобіжний захід на цілодобовий нічний домашній арешт з застосуванням електронного засобу контроля.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
18 серпня 2021 року захисник ОСОБА_6 - ОСОБА_7 подала до апеляційного суду заяву у якій зазначила, що вважає доводи апеляційної скарги обґрунтованими та вмотивованими, просить при постановленні ухвали врахувати вимоги ст. 28 КПК України , задовольнити апеляційну скаргу та змінити запобіжний захід на менш суворий.
У судовому засідання обвинувачений підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити та скасувати оскаржувану ухвалу та змінити йому запобіжний захід на цілодобовий нічний домашній арешт з застосуванням електронного засобу контроля.
Окрім того, обвинувачений надав копії документи на підтвердження того, що мати ОСОБА_6 проживає у м. Білгород-Дністровський одна у 2х кімнатній квартирі, довідку про склад сім`ї на підтвердження проживання ОСОБА_6 разом із сім`єю у м. Васильків, Київської області та двома неповнолітніми дітьми, свідоцтва про народження прийомної дочки, неповнолітнього рідного сина та свідоцтво про укладення шлюбу.

Мотиви апеляційного суду.
Дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Згідно з положеннями ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Відповідно до ст. 331 КПК України до спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа.
Відповідно до вимог ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Так, з зазначених матеріалів вбачається, що в провадженні Київського районного суду м. Одеси перебуває кримінальне провадження №0001892 від 03.04.2018 року за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України.

Доводи обвинуваченого про сфальсифікованість обвинувачення інкримінованого ОСОБА_6 апеляційний суд відхиляє, з огляду на наступні обставини.
Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.
Обвинувачення, відповідно до приписів Розділу IV КПК України «Судове провадження у першій інстанції» є предметом судового розгляду, його обґрунтованість або безпідставність встановлюється шляхом дослідження доказів обвинувачення й захисту в судовому засіданні та при ухваленні обвинувального або виправдувального вироку відносно особи, тому на теперішній час твердження про безпідставність обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому злочину є передчасним, оскільки судовий розгляд кримінального провадження триває.
Приймаючи до уваги зазначене, апеляційний суд вважає, що обґрунтованість обвинувачення ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, на даній стадії, при розгляді апеляційного провадження на ухвалу суду про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не перевіряється.
Посилання ж апелянта на недоведеність ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, апеляційний суд відхиляє як безпідставні та звертає увагу на наступне.
Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, висновки про ступінь ризиків та неможливості запобігання їм більш м`якими запобіжними заходами, мають бути зроблені за результатами сукупного аналізу обставин злочину та особи підозрюваного (його характеру, моральних якостей, способу життя, сімейних зв`язків, постійного місця роботи, утриманців), поведінки підозрюваного під час розслідування кримінального правопорушення (наявність або відсутність спроб ухилятися від органів влади) поведінки підозрюваного під час попередніх розслідувань (способу життя взагалі, способу самозабезпечення, системності злочинної діяльності, наявності злочинних зв`язків).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь можливості, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству. Слідчий суддя, суд, оцінюючи вірогідність такої поведінки підозрюваного/обвинуваченого, має дійти обґрунтованого висновку про високу ступінь ймовірності позапроцесуальних дій зазначеної особи. При цьому КПК не вимагає доказів того, що підозрюваний/обвинувачений обов`язково (поза всяким сумнівом) здійснюватиме відповідні дії, однак вимагає доказів того, що він має реальну можливість їх здійснити у конкретному кримінальному провадженні в майбутньому.
Перевіряючи обґрунтування суду першої інстанції щодо наявності ризиків, передбачених ст. 177 КПК, апеляційний суд встановив належне обґрунтування судом наявності зазначених ризиків в оскаржуваній ухвалі.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку про те, що ризики, які були заявлені у клопотанні прокурора та були встановлені в попередніх судових рішеннях, якими вирішувалося питання про продовження запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_6 , не зменшились та виправдовують подальше тримання обвинуваченого під вартою, обумовлені суспільною необхідністю, є пропорційними та обґрунтованими щодо обмеження конституційних прав і свобод обвинуваченого, оскільки суд першої інстанції дотримався при розгляді клопотання прокурора приписів ст. 331 КПК України та розглянув питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, з урахуванням положень глави 18 КПК України.
Апеляційний суд, відхиляючи доводи апелянта на неможливість посилання на тяжкість покарання при оцінці вірогідності втечі, враховує обставини інкримінованих злочинів на підставі обвинувального акту, з якого вбачається, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжких злочинів, за вчинення яких передбачене покарання у виді позбавлення волі на строк від 5 до 12 років з конфіскацією майна (відповідно до вимог ст. 12 КК України), у зв`язку з чим тяжкість покарання є достатнім мотивом та підставою для обвинувачених переховуватися від суду
У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.
Також, Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».
Крім того, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції було обґрунтовано прийнято до уваги, що судовий розгляд у даному кримінальному проваджені ще не розпочатий, судом ще не було допитано як самого обвинуваченого та і свідків, тож ризик того, що обвинувачений може незаконно впливати на свідків у вказаному кримінальному провадженні існує, а відповідні посилання обвинуваченого на те, що існування відповідного ризику є лише фантазією прокурора - безпідставні.
Апеляційний суд звертає увагу на те, що ч.4 ст.95 КПК України передбачено, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише показаннями, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або які отримано у порядку, передбаченому ст.225 цього кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Отже, лише з моменту надання показань свідками у суді першої інстанції під час розгляду справи та їх повної фіксації на технічному носії такі показання, з огляду на положення стст.84, 95 КПК, набувають ознак доказу в кримінальному провадженні.
Також, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.
Фактичні обставини інкримінованих обвинуваченому злочинів проти власності, авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та злочини проти журналістів, що свідчать про їх підвищену суспільну небезпеку, та у сукупності із тяжкістю можливого покарання, вказують на вірогідність продовження обвинуваченим своєї злочинної діяльності та свідчать про обґрунтованість продовження запобіжного заходу саме у вигляді тримання під вартою.
Щодо посилань ОСОБА_6 на порушення вимог Конвенції про захист прав та основоположних свобод квазіавтоматичним продовженням судом строку тримання під вартою, апеляційний суд вважає за необхідне зазначити наступне.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Як вбачається з оскаржуваної ухвали, судом було поставлено на обговорення питання щодо доцільності продовження обвинуваченому ОСОБА_6 строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, суд при постановленні ухвали в повній мірі дотримався та врахував зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону.
Також слід зазначити, що посилання обвинуваченого на те, що протягом двох років він не ухилявся від судового розгляду, не є достатньо переконливою обставиною, щоб нівелювати вище зазначені ризики та жодним чином не свідчить про неможливість вчинення обвинуваченим спроб переховування в подальшому.
На даний час, підстав для зменшення розміру застави, визначеного обвинуваченому, апеляційний суд не знаходить, та вважає, що зменшений розмір застави не зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого та не є гарантією того, що він не буде переховуватися від суду.
Окрім того, щодо посилань ОСОБА_6 на непід`ємність визначеного судом першої інстанції розміру застави, апеляційний суд зауважує, що попри відповідні твердження стороною захисну ані у суді першої інстанції, ані у апеляційному суді не було надано жодних доказів, які б дозволили оцінити майновий стан обвинуваченого.
Тож обставини, на які посилаються обвинувачений та його захисник апеляційний суд вважає недоведеними та недостатньо переконливими для висновку про необхідність зменшення визначеного розміру застави.
Соціальні зв`язки ОСОБА_6 , на які він звертає увагу у апеляційній скарзі, апеляційний суд відхиляє, оскільки, на переконання апеляційного суду, відсутність судимостей, наявність місця проживання не є достатньо переконливими, щоб нівелювати вище зазначені ризики, обставини ж щодо перебування на утриманні обвинуваченого дружини та дітей, належними доказами стороною захисту підтверджені не були, надані захисником копії свідоцтв про народження дітей, свідоцтво про шлюб самі по собі не підтверджують прийняття активної участі у вихованні дітей та перебування дітей та дружини на утриманні обвинуваченого.
Крім того, захисником не надано будь-яких документів на підтвердження доводів щодо працевлаштування обвинуваченого та джерел його доходів.
Водночас, апеляційний суд знаходить слушними зауваження ОСОБА_6 та його захисника щодо тривалого судового розгляду кримінального провадження, під час якого обвинувачений постійно перебуває під вартою у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути особливу увагу районного суду на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.
Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» ЄСПЛ роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.
У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.
Аналіз наданих апеляційному суду матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_6 свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду 1-ої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений утримується під вартою, проте судовий розгляд на теперішній час не завершений та остаточне рішення не прийнято.
Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду 1-ої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.
Згідно з п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити ухвалу без змін.
Керуючись статями 331, 370, 372, 376, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 14 липня 2021 року, якою був продовжений строк тримання під вартою, зокрема, ОСОБА_6 обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 4 ст. 190; ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 28, ч. 4 ст. 358 КК України, у кримінальному провадженні №0001892 від 03.04.2018 року залишити без змін.

Звернути увагу судді першої інстанції на необхідність дотримання вимог ст. 28 КПК України щодо розумних строків розгляду справи.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4