Справа № 477/569/18
Провадження № 1-кп/477/50/21
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2021 року м. Миколаїв

Жовтневий районний суд Миколаївської області у складі: головуючого у справі судді ОСОБА_1 , з секретарем ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0001300, по обвинуваченню :

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Н-Дмитрівка Сахновщанського району Харківської області, громадянки України, з середньою спеціальною освітою, пенсіонерки, яка зареєстрована та проживає в АДРЕСА_1 , не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України,

з участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_5 ,

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ВСТАНОВИВ:

На початку 2017 року, точної дати в ході досудового розслідування та судового розгляду встановити не видалось можливим, обвинувачена ОСОБА_5 знаходячись в с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області, під приводом допомоги у знятті грошових коштів, діючи з корисливих мотивів, зловживаючи довірою, з метою подальшого обернення грошових коштів належних потерпілій ОСОБА_9 на свою користь, отримала від останньої належну їй банківську карту ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , з кодом доступу, на яку повинна була здійснюватися одноразова грошова допомога, передбачена Постановою КМУ від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резірвістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», у зв`язку зі смертю військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_5 , не маючи при цьому на меті повернення грошових коштів власниці банківської карки після переведення їх в готівку.
28 листопада 2017 року відповідно до платіжного доручення від 27 листопада 2017 року №2908 потерпілій ОСОБА_9 було переведено на банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , вищевказану одноразову грошову допомогу у сумі 241666,66 грн. та з урахуванням комісії зараховано 240458,33 грн.
29 листопада 2017 року ОСОБА_5 діючи з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення, не повідомивши про зарахування грошових коштів власниці зазначеної банківської картки, залучилася допомогою ОСОБА_9 , який не був обізнаний про корисливі наміри останньої, та направилася до терміналу самообслуговування, розташованого за адресою: пр. Миру, 56-Б, м. Миколаїв, де використовуючи отриману раніше банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк», використовуючи банківську платіжну картку ОСОБА_9 № НОМЕР_1 та пароль до неї, здійснила безготівкове переведення коштів з цієї картки на власну банківську картку цього ж банку № НОМЕР_3 у сумі 237170 грн. 98 коп.
В подальшому, того ж дня вона, продовжуючи реалізацію свого умислу, з банкомату, розташованого по АДРЕСА_2 , використовуючи банківську платіжну картку ОСОБА_9 № НОМЕР_1 та пароль до неї, отримала її готівкові кошти в сумі
3400 грн.
Таким чином, обвинувачена ОСОБА_5 , діючи з корисливим мотивом, з метою особистого збагачення, зловживаючи довірою потерпілої ОСОБА_9 , заволоділа її грошовими коштами у загальній сумі 240570 грн. 98 коп., що в 250 раз перевищувало на той час розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, спричинивши їй матеріальну шкоду на цю суму.
Відповідальність за вчинене обвинуваченою ОСОБА_5 діяння передбачена частиною 3 статті 190 КК України.

Крім цього, на початку 2017 року, точної дати в ході досудового розслідування та судового розгляду встановити не видалось за можливим, обвинувачена ОСОБА_5 , знаходячись в с. Михайло-Ларине Вітовського району Миколаївської області, під приводом допомоги у знятті грошових коштів, діючи з корисливих мотивів, зловживаючи довірою, з метою подальшого обернення грошових коштів, належних потерпілому ОСОБА_10 на свою користь, отримала від нього належну йому банківську карту ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 з кодом доступу, на яку повинна була здійснюватися одноразова грошова допомога , передбачена Постановою КМУ від 25 грудня 2013 року №975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті) інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резірвістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві», у зв`язку зі смертю військовослужбовця військової частини НОМЕР_2 ОСОБА_5 , не маючи при цьому на меті повернення грошових коштів власнику банківської карки після переведення їх в готівку.
28 листопада 2017 року відповідно до платіжного доручення від 27 листопада 2017 року №2909 потерпілому ОСОБА_10 було переведено на банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 , вищевказану одноразову грошову допомогу у сумі 241666,66 грн. та з урахуванням комісії зараховано 240458,33 грн.
29 листопада 2017 року обвинувачена ОСОБА_5 , діючи з корисливих мотивів, з метою власного незаконного збагачення, не повідомивши про зарахування грошових коштів власнику зазначеної банківської картки, залучилася допомогою ОСОБА_9 , який не був обізнаний про корисливі наміри останньої, та направилася до терміналу самообслуговування, розташованого за адресою: вул. Будівельників, 10/2 у м. Миколаїв, де використовуючи отриману раніше банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 , належну потерпілому ОСОБА_10 та пароль до неї, перевела на власну банківську катку ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_3 , грошові кошти в сумі 240186,05 грн. із зазначеної вище банківської картки, належної ОСОБА_10 .
Таким чином, обвинувачена ОСОБА_5 діючи з корисливим мотивом, з метою особистого збагачення, не маючи наміру повернення грошових коштів, заволоділа грошовими коштами потерпілого ОСОБА_10 у великих розмірах, у сумі 240186,05 грн., що на момент вчинення в 250 раз перевищувало неоподатковуваний мінімум доходів громадян, спричинивши йому матеріальну шкоду на цю суму.
Відповідальність за вчинене обвинуваченою ОСОБА_5 діяння передбачена частиною 3 статті 190 КК України.
У судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 вину не визнала, відмовилася надавати будь-які покази, користуючись статтею 63 Конституції України.
Водночас, її вина у вчиненому підтверджується показаннями потерпілих ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які будучи попередженими про кримінальну відповідальність та приведеними до присяги дали такі показання.
Потерпіла ОСОБА_9 суду пояснила, що є інвалідом ІІІ групи, у 2011 році в неї стався інсульт. Обвинувачена є матір`ю її померлого чоловіка ОСОБА_5 , з яким вона перебувала у шлюбі з 1997 року і до його смерті. У 1998 році у них народився син ОСОБА_11 . Перебували у шлюбі близько 20 років. У період з 23.02.2016 року по липень 2016 року чоловік перебував у лавах збройних сил України і приймав участь в АТО на сході України. Оскільки вона хворіла і не могла забезпечити чоловіку належний побут, то після повернення зі служби чоловік проживав у своєї матері - ОСОБА_5 , На військовій службі чоловік захворів, а ІНФОРМАЦІЯ_2 помер. Через деякий час з військової частини, де проходив службу чоловік, повідомили, що після його смерті їй, її сину та обвинуваченій будуть виплачені кошти державної допомоги сім`ї загиблого. Також повідомили, що формується єдина справа на всіх і у разі якщо хтось із них не надасть необхідних документів, то допомогу не виплатять. Необхідно було зібрати документи та відкрити банківські рахунки, на які мала надійти грошова допомога. Також повідомили, що ОСОБА_5 вже була і їй роз`яснено умови отримання допомоги. 13 грудня 2016 року, після того як були оформлені банківські картки, вона передала їх ОСОБА_9 з умовою, що він отримає гроші та віддасть їй та сину, оскільки на той час вона проходила чергове лікування і не мала можливості збирати документи та відвезти їх до військової частини. Картки, разом з усіма необхідними документами вони з сином передали ОСОБА_12 біля банку, оскільки пакет документів усіх трьох осіб був необхідною умовою отримання виплати. Також вони з сином повідомили йому пін коди карток, для того щоб ОСОБА_13 міг контролювати грошові надходження та зразу після того, як надійдуть кошти, отримати їх у банкоматі та передати їй та сину. При цьому у неї не виникло жодного сумніву, що родина чоловіка не віддасть їй ці гроші.
У подальшому, у грудні 2017 року, коли в черговий раз перебувала у лікарні, загубила документи та свою пенсійну банківську картку. Коли звернулась до відділення ПАТ КБ «Приватбанк», то при отриманні нової картки вона дізналася, що на їх з сином карки, які оформленні для отримання допомоги, надходили значні суми. Крім цього, з військової частини на їх адресу також надійшло повідомлення про проведення виплат одноразової допомоги. Після того як вона виписалася з лікарні, то звернулася до відділення банку де їй надали виписки руху коштів, з яких вбачалося, що грошові кошти були зняті та переведені ОСОБА_5 . Зверталась до ОСОБА_9 та обвинуваченої з проханням повернути гроші, але гроші їй та сину не повернули. Зі слів сина ОСОБА_14 їй стало відомо, що обвинувачена обіцяла повернути йому кошти лише в сумі 50000,00 грн. Грошові кошти були зняти протягом тижня. Вказала, що через надходження грошей, їй було відмовлено в наданні субсидії. На сьогодні відновила право на отримання субсидії лише частково. Цивільний позов підтримала у повному обсязі. Призначення покарання залишила на розсуд суду.

Потерпілий ОСОБА_10 повідомив, що після смерті батька з військової частини, де батько проходив службу, повідомили про необхідність приїхати. У військовій частині повідомили, що їм та обвинуваченій ОСОБА_5 в рівних частках буде виплачена допомога в зв`язку зі смертю батька, а тому вони мають зібрати необхідні документи та відкрити рахунки в банку, на які вони будуть перераховані, та цей пакет документів передати до військової частини. Після цього, через 3-4 дні до них додому приїхав ОСОБА_9 та запропонував свою допомогу у зібранні всіх необхідних документів. Мати погодилася, оскільки на той час перебувала на лікуванні в лікарні, а йому було 18 років і дорослі його серйозно не сприймали.
Домовилися з дядьком ОСОБА_13 зустрітися біля відділення ПАТ КБ «Приватбанк» для оформлення карток. У відділенні банку були присутні у чотирьох: мати, він, обвинувачена та ОСОБА_9 . Співробітниками банку їм з матір`ю були відкриті рахунку та видані пластикові катки, пін код направлений на телефон. Коли вони вийшли в відділення банку, ОСОБА_9 запропонував їм віддати йому необхідні документи, разом із картками, пославшись на те, що коли прийдуть гроші, він отримає їх у банкоматі та привезе їм додому. Вони погодились, оскільки у селі банкомату немає. Вказав, що довіряв ОСОБА_9 та бабусі, а тому не виникло жодного сумніву щодо передачі карток. Домовленості про те, що всі гроші мають віддати бабусі також не було.
Через деякий час від матері йому стало відомо, що на їх банківські карти, відкриті для отримання одноразової допомоги, надходили кошти, але на сьогодні вони зняті. Наступного дня йому зателефонувала обвинувачена, поросила приїхати до неї. Під час розмови йому стало відомо, що всі кошти, які надходили на його та материну картки знаходяться у неї. Повідомила йому, що дасть йому 50000,00 грн., на весілля, а решту залишить собі, оскільки витратилась на лікування та поховання сина. Матері кошти віддавати не збирається. На що він запропонував віддати гроші повністю або вони будуть змушені звернутися до поліції.
Наступного дня до них приїхав ОСОБА_9 та погрожував йому.
Вказав, що неодноразово спілкувався з бабусею, однак та не бажала повернути гроші, при цьому не заперечувала, що забрала їх собі. Звертав увагу, що, незважаючи на те, що бабуся забрала собі значну суму пам`ятник на могилі батька так і не встановила, на підтвердження чого надав фотознімки, які просив долучити до матеріалів судового провадження.
Вказав, що оскільки бабуся - ОСОБА_5 є пенсіонеркою, то не володіє сучасними технологіями, а тому, на його думку, не могла зняти гроші у банкоматі без сторонньої допомоги. Вважає, що їй допомагав ОСОБА_9 . Крім цього, зазначив, що дядько ОСОБА_13 був безробітним, але після надходження коштів купив собі новий автомобіль. На сьогодні останній нібито перебуває за кордоном. Цивільний позов підтримав у повному обсязі. Призначення покарання залишив на розсуд суду.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення.

Так подія кримінального правопорушення підтверджується, крім показань потерпілих, змістом письмових доказів кримінального провадження, досліджених у судовому засіданні.

Як убачається з наданих матеріалів ОСОБА_9 з 22 листопада 1997 року перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про укладення шлюбу від 22 листопада 1997 року, серії НОМЕР_5 , виданим Михайло-Ларинською сільською радою Жовтневого району Миколаївської області (т. 1 а.с. 54).

Відповідно до довідки, виданої т.в.о першого заступника командира військової частини НОМЕР_2 начальником штабу 15 квітня 2015 року №907, ОСОБА_5 проходив службу у військовій частині НОМЕР_2 Національної гвардії України з 23 лютого 2015 року, (т. 1 а.с. 56).

18 вересня 2015 року на його ім`я видано посвідчення учасника бойових дій, серії НОМЕР_6 (т. 1 а.с. 56 зворотна сторона).

ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_5 помер (свідоцтво про смерть видане виконкомом Калинівської сільської ради Вітовського району Миколаївської області 14 вересня 2016 року, серії НОМЕР_7 (т. 1 а.с. 57).

Потерпіла ОСОБА_9 є інвалідом третьої групи, що підтверджується довідкою МСЕК від 20 грудня 2016 року, серії 10 ААВ, №374881 (т. 1 а.с. 52). Має низку захворювань, що підтверджується: виписними епікризами (т. 1 а.с. 63, 64, 65).

Відповідно до довідки виконавчого комітету Михайло-Ларинської сільської ради Вітовського району Миколаївської області від 10 жовтня 2016 року №864 син потерпілої ОСОБА_10 знаходиться на утриманні ОСОБА_9 (т. 1 а.с. 53).

Вказане узгоджується з показаннями потерпілої, наданими у суді, та підтверджує існування труднощів та потреби у сторонній допомозі у зборі документів, які були необхідні для отримання одноразової виплати.

Згідно з листом в/ч НОМЕР_2 від 04 грудня 2017 року, військова частина повідомила ОСОБА_9 про проведення виплати одноразової допомоги у сумі 241666 грн. 66 коп., яка платіжним дорученням №2908 від 27 листопада 2017 року була перерахована на її рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» 28 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 58).
З огляду на виписку руху коштів по рахунку ОСОБА_9 за карткою публічного акціонерного банку ПАТ «КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , на її рахунок було перераховано 28 листопада 2017 року 241666,66 грн. і за відрахуванням комісії в сумі 1208,33 грн. залишок склав 240458,33 грн.. 29 листопада 2017 року через термінал самообслуговування цього банку, розташованого по пр. Миру 56-б у м.Миколаєві були здійснені перекази коштів на банківську картку № НОМЕР_3 сумами: по 15074,38 грн. - п`ятнадцять раз і однією сумою 11055,28 грн., що загалом складає 237170,98 грн.. А також із виписок вбачається, що того ж дня через банкомат цього ж банку, який розташований по АДРЕСА_2 з картки № НОМЕР_1 було знято готівкові кошти у сумі 850 грн. та 2550 грн, що складає 3400 грн. (т. 1 а.с. 59-62).

Листом в/ч НОМЕР_2 від 04 грудня 2017 року військова частина повідомила ОСОБА_10 про проведення виплати одноразової допомоги у сумі 241666, 66 грн., яка платіжним дорученням №2909 від 27 листопада 2017 року перерахована на його рахунок в ПАТ КБ «Приватбанк» 28 листопада 2017 року (т. 1 а.с. 71).
З огляду на виписки руху коштів по рахунку ОСОБА_10 за карткою публічного акціонерного банку ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_4 на його рахунок було перераховано 28 листопада 2017 року 241666,66 грн. і за відрахуванням комісії у сумі 1208,33 грн. залишок склав 240458,33 грн.
29 листопада 2017 року через термінал самообслуговування цього банку, розташованого по пр. Миру 56-б у м.Миколаєві були здійснені перекази коштів на картку № НОМЕР_3 сумами: по 15074,38 грн. - п`ятнадцять раз і один раз сумою 14070,35 грн., що загалом склало 240186,05 грн (т. 1 а.с. 72-75).
З огляду на протоколприйняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 11 грудня 2017 року, потерпіла ОСОБА_9 повідомила про те, що 29 листопада 2017 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа належними їй грошовими коштами у сумі 240458,00 грн. (т. 1 а.с. 48).

Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (або таке, що готується) від 11 грудня 2017 року, згідно з яким потерпілий ОСОБА_10 повідомив про те, що 29 листопада 2017 року невстановлена особа шахрайським шляхом заволоділа належними йому грошовими коштами у сумі 240458,00 грн. (т. 1 а.с. 48).

Як вбачається із заяви свідка ОСОБА_9 ним були передані картки, які належать потерпілим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - № НОМЕР_1 та № НОМЕР_4 відповідно, та довідку руху коштів по банківській картці № НОМЕР_3 , яка належить обвинуваченій ОСОБА_5 .
З огляду на інформацію публічного акціонерного банку ПАТ КБ «Приватбанк» по рахунку/картці № НОМЕР_3 , яка рахується за обвинуваченою ОСОБА_5 , за період 25.11.2017-14.12.2017 року на її рахунок надійшли кошти у сумі 715428,64 грн. (т. 1 а.с. 77).
З вищенаведених доказів слід дійти висновку, що перерахування з карток потерпілих проводилось на карту № НОМЕР_3 , яка, як слідує із вищенаведеної інформації, належить обвинуваченій ОСОБА_5 .
Тобто, перерахування грошових коштів, належних потерпілим, було здійснено на банківську карту обвинуваченої ОСОБА_5 .

Суд позбавлений можливості безпосередньо допитати в судовому засіданні свідка ОСОБА_9 . З огляду на отриману з Головного центру обробки спеціальної інформації Державної прикордонної служби України ОСОБА_9 21 вересня 2019 року перетнув кордон з Україною на пункті пропуску «Ягодин» ( т. 2 а.с. 89 ).

Диспозиція частини 3 статті 190 КК України передбачає вчинення шахрайства, тобто заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, вчинене у великих розмірах, або шляхом незаконних операцій з використанням електронно-обчислювальної техніки.
Аналізуючи вищенаведене, слід дійти висновку, що мала місце подія злочину, яка охоплюється об`єктивною стороною частини 3 статті 190 КК України. Дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджується заволодіння майном потерпілих шляхом зловживання довірою у великих розмірах, що на момент вчинення у 250 раз перевищувало неоподатковуваний мінімум доходів громадян. Потерпілібез будь-яких сумнівів прийняли пропозицію та передали свої картки, на які в подальшому було перераховано грошову допомогу, та пін коди до них, вважаючи, що з огляду на родинні стосунки та їх скрутний стан (хвороба потерпілої ОСОБА_9 та недосвіченість потерпілого ОСОБА_10 ) їм буде надана допомога у отриманні так необхідної їм грошової виплати за померлого чоловіка та батька.

Будь-яких інших обставин в судовому засіданні не встановлено. Обвинувачена ОСОБА_5 відмовилась від дачі показань.

Щодо підтвердження винуватості обвинуваченої ОСОБА_5 у інкримінованому їй кримінальному правопорушенні, то суд приходить до висновку, що її вина повністю підтверджується наступними доказами.

Як вбачається із показань потерпілого ОСОБА_10 його бабуся обвинувачена ОСОБА_5 була присутня під час отримання банківських карток та передачі цих карток, пін кодів до них та інших документів її сину свідку ОСОБА_9 . В подальшому під час розмови з потерпілим підтвердила, що гроші знаходяться у неї і що вона не має наміру їх повертати.

Показання потерпілого ОСОБА_10 узгоджуються із інформацією, яка міститься у протоколі від 29 березня 2018 року (із диском звукозапису розмов) про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) мобільного телефону ОСОБА_5 НОМЕР_8 , відповідно до якого, на підставі ухвали слідчого судді апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2018 року, за дорученням слідчого проведено зняття інформації з каналу зв`язку вказаного телефону. Так, 02 березня 2018 року в розмові з абонентом телефону номер НОМЕР_9 обвинувачена, спілкуючись із іншою жінкою, висловилась про те, що кошти, які прийшли із військової частини після смерті її сина ОСОБА_15 вона не віддасть; а також у розмові 12 березня 2018 року зі своїм онуком вона вказала, що коштів не віддасть, бо їх вже немає і тепер вона оплачує тільки послуги адвоката.
Аналізуючи вищезазначене, слід дійти висновку, що обвинувачена мала корисливий умисел на незаконне збагачення. Якби такі дії не охоплювалось умислом обвинуваченої, то у разі виявлення цих коштів у себе на картці вона би повернула їх потерпілим . Проте обвинувачена у категоричній формі відмовилась повернути ці кошти потерпілим.
Щодо визнання доказу, а саме протоколу від 29 березня 2018 року (із диском звукозапису розмов) про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) мобільного телефону ОСОБА_5 недопустимим, про що клопотав захисник, то суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні цього клопотання.
У своєму клопотання про визнання доказу недопустимим захисник зазначав, що вказаний доказ не був відкритий стороні захисту у строки визначені КПК України, а був долучений стороною обвинувачення в ході судового розгляду і сторона захисту була змушена захищатися від так званих нових доказів без надання достатніх можливостей і часу для їх спростування, а також звертав увагу на порушення під час складання протоколу за результатом проведення негласних слідчих дій.
Дійсно, частиною. 2 статті 290 КПК України визначено, що прокурор або слідчий за його дорученням зобов`язаний надати доступ до матеріалів досудового розслідування, які є в його розпорядженні, у тому числі будь-які докази, які самі по собі або в сукупності з іншими доказами можуть бути використані для доведення невинуватості або меншого ступеня винуватості обвинуваченого, або сприяти пом`якшенню покарання.
Як вбачається із матеріалів справи на момент відкриття матеріалів досудового розслідування та направлення обвинувального акту до суду, у прокурора не було в розпорядженні протоколу проведення НСРД та документів, що були підставою їх проведення, в зв`язку з чим внести їх до реєстру матеріалів досудового розслідування, вжити заходів до розсекречення матеріалів НСРД, та відкрити їх стороні захисту в порядку ч.1 ст. 290 КПК України на момент завершення досудового розслідування прокурор не мав можливості, у зв`язку з фактичною відсутністю у нього цих доказів.
В той же час частина 11 ст. 290 КПК передбачає, що сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одна одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду. Вказана вимога була виконана прокурором. Після проведення процедури розсекречення обвинувачена, її захисник, потерпілі, їх представник ознайомлені в порядку ч.11 ст. 290 КПК України з відповідними документами.
Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду висловленій у постанові Верховного Суду від 25.06.2019 у справі № 331/1898/16-к, постанові Великої Палати Верховного Суду № 640/6847/15-к від 16.10.2019 року, у постанові Верховного Суду від 18.06.2020 у справі №711/7900/17.
Суд критично сприймає твердження захисника щодо порушення такими діями, а саме ознайомлення з вищезазначеними документами під час судового розгляду, права на захист, оскільки ознайомлення з цими доказами відбувалось ще в 2018 році.
Негласні слідчі розшукові дії щодо обвинуваченої ОСОБА_5 були проведені в ході досудового розслідування кримінального провадження та завершені до направлення обвинувального акту до суду. Дозвіл на проведення таких дій був отриманий у порядку передбаченому КПК України, а саме на підставі ухвали голови апеляційного суду Миколаївської області від 08 лютого 2018 року.
Всі розмови, зафіксовані в ході проведення НСРД, відбувались під час досудового розслідування кримінального провадження.
Статтею 86 КПК України визначено, що доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку, встановленому КПК України.
Статтею 87 КПК України встановлено, що докази визнаються недопустимими внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Оскільки істотного порушення прав та свобод людини допущено не було, вищезазначений доказ узгоджується з іншими дослідженими в судовому засіданні доказами, то суд не вбачає підстав для визнання цього доказу, а саме протоколу від 29 березня 2018 року (із диском звукозапису розмов) про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (електронних інформаційних систем) мобільного телефону ОСОБА_5 , недопустимим та вважає за необхідне у задоволенні клопотання захисника відмовити.
Суд вважає за необхідне задовольнити клопотання захисника про визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілої ОСОБА_9 , оскільки проведена слідча дія за своєю сутністю не може вважатися слідчим експериментом, з огляду на те, що під час проведення цієї слідчої дії потерпіла лише підтвердила надані нею раніше показання під відеозапис (т. 1 а.с. 90-91).

Також суд критично ставиться до твердження потерпілих та їх представника щодо необхідності притягнення до кримінальної відповідальності особи, яка допомагала вчиняти обвинуваченій інкримінуємий злочин, оскільки суд, відповідно до статті 337 КПК України, проводить судовий розгляд лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення, відповідно до обвинувального акта. З досліджених доказів вбачається, що грошові кошти потерпілих умисно були переведені на картку обвинуваченої, яка не вжила заходів щодо повернення цих коштів та в подальшому підтвердила, що гроші знаходяться у неї і вона нікому їх не віддасть, що свідчить про те, що вчинене діяння охоплюється умислом обвинуваченої.

Таким чином, аналізуючи докази в сукупності, суд вважає повністю доведеним те, що обвинувачена ОСОБА_5 вчинила заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою (шахрайство), повторно, у великих розмірах, і її дії за ч. 3 статті 190 КК України органами досудового розслідування кваліфіковані вірно.

Обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , в судовому засіданні не встановлені.

Обставини, що обтяжують покарання обвинуваченої ОСОБА_5 , в судовому засіданні не встановлені.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченій ОСОБА_5 суд враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого нею злочину, який належать до категорії тяжких злочинів, обставини, що обтяжують та пом`якшують покарання обвинуваченої, а також дані про особу обвинуваченої, яка раніше не притягувалась до кримінальної відповідальності, є пенсіонеркою, розмір спричиненої матеріальної шкоди потерпілим, і вважає за необхідне призначити покарання передбачене санкцією частини 3 статті 190 КК України з урахуванням вимог статті 416 КПК України.
Крім цього, суд вважає, що виправлення обвинуваченої та попередження вчинення нею інших злочинів без ізоляції від суспільства неможливе.

Також, потерпілими заявлені цивільні позови: ОСОБА_9 про стягнення з обвинуваченої заподіяної матеріальної шкоди у сумі 240570,98 грн. та ОСОБА_10 - на суму 240186,05 грн.

З огляду на положення статті 1166 ЦК України, суд приходить до висновку, що цивільні позови потерпілих про відшкодування шкоди, завданої злочинними діями обвинуваченої, підлягають задоволенню у повному обсязі, оскільки в судовому засіданні знайшло своє підтвердження заволодіння обвинуваченою зазначеним розміром грошових кошів потерпілих.

Речовими доказами у справі розпорядитись відповідно до статті 100 КПК України.
Запобіжний захід обвинуваченій не обирався.
Процесуальні витрати відсутні.

Керуючись статтями 370, 371, 373, 374 КПК України,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого частиною 3 статті 190 КК України, та призначити їй покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.

Строк відбування покарання засудженій ОСОБА_5 рахувати з моменту приведеннявироку до виконання.

Запобіжний захід засудженій ОСОБА_5 не обирався.

Стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_9 завдану злочином матеріальну шкоду у сумі 240570 (двісті сорок тисяч п`ятсот сімдесят) грн. 98 коп.
Стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_10 завдану злочином матеріальну шкоду у сумі 240186 (двісті сорок тисяч сто вісімдесят шість) грн. 05 коп.

Речові докази у справі: пластикові картки публічного акціонерного банку комерційний банк «Приватбанк» №268703 та № 268810, які передані на зберігання ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , - залишити їм як власникам.

Вирок може бути оскаржений до Миколаївського апеляційного суду через Жовтневий районний суд Миколаївської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.

Копію вироку негайно вручити обвинуваченій та прокурору.

Потерпілим надіслати копію вироку не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Суддя ОСОБА_1