П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 квітня 2021 року
м. Київ

справа №714/424/19
провадження №51-1866км20

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду (далі Суд, колегія суддів) у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції)
засудженого ОСОБА_7 (в режимі відеоконференції)
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_7 на вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2019 року та вирок Чернівецького апеляційного суду від 13 листопада 2020 року щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Тернавка Герцаївського району Чернівецької області, громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий в силу положень ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК),
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
ВСТАНОВИВ:
Короткий зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. Вирішено питання щодо витрат на залучення експерта та речових доказів.
Вироком Чернівецького апеляційного суду від 16 січня 2020 року вирок місцевого суду скасовано в частині призначеного покарання та призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
Постановою колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду від 06 серпня 2020 року вирок апеляційного суду скасовано і призначено новий розгляд кримінального провадження в суді апеляційної інстанції.
Вироком Чернівецького апеляційного суду від 13 листопада 2020 року вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2019 року скасовано в частині призначеного покарання та призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. У решті вирок місцевого суду залишено без змін.
ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він:

1) у період часу з 18 листопада по 25 листопада 2018 року через отвір у стелі балкону проник до новобудови в с. Банчени Герцаївського району Чернівецької області, належної ОСОБА_8 , звідки таємно викрав майно на загальну суму 3880 грн, чим заподіяв потерпілій матеріальну шкоду на вказану суму;
2) у кінці листопада 2018 року шляхом віджиму металопластикового вікна проник до житлового будинку в с. Молниця Герцаївського району Чернівецької області, належного ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , звідки повторно таємно викрав майно на загальну суму 153 887 грн 03 коп, чим заподіяв потерпілим матеріальну шкоду на вказану суму;

3) у період часу з 09 грудня по 15 грудня 2018 року таємно викрав з приміщення церкви на честь святих апостолів Петра і Павла Герцаївського благочиння Чернівецько-Буковинської єпархії в с. Хряцька Герцаївського району, Чернівецької області майно на загальну суму 9535 грн;

4) у період часу з 28 листопада 2018 року по 18 грудня 2018 року з житлового будинку в с. Годинівка Герцаївського району Чернівецької області, належного ОСОБА_11 , таємно викрав майно на загальну суму 36 000 грн.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, ставить перед Судом касаційну вимогу про скасування оскаржуваних вироків місцевого та апеляційного судів і закриття кримінального провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у зв`язку із відсутністю достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_7 в суді і вичерпанням можливостей для їх отримання .

На обґрунтування касаційних вимог захисник ОСОБА_6 стверджує, що за епізодом крадіжки майна з церкви рішення про створення групи слідчих та прокурорів прийняті раніше, ніж внесено відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР), прокурор не долучив та не надав до суду оригінальних примірників технічних носіїв інформації, вилучених під час огляду місць вчинення крадіжок слідів взуття, які судом не досліджувалися. Зазначає, що у вироках суди не вказали процесуального статусу ОСОБА_12 , який допитувався під час судового розгляду, а також ставить під сумнів протокол огляду місця події від 15 грудня 2019 року за його участю як понятого, оскільки в подальшому ОСОБА_12 був визнаний представником потерпілого, а тому, на думку захисника, він був заінтересованою особою. Крім цього, вказує і на те, що в названому огляді брав участь ОСОБА_13 з процесуальним статусом «власник» без зазначення, якого саме майна. Стверджує, що апеляційним судом не надано належної оцінки доводам про те, що у кримінальному провадженні не було встановлено належності викрадених грошей із церкви.

Касаційні вимоги ОСОБА_6 аргументує і суперечливими та нелогічними показаннями свідка ОСОБА_14 .
Скаржник наголошує, що зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж було доручено неуповноваженій законом особі слідчим, а не керівником відповідного оперативного підрозділу, а протокол за результатами вказаної негласної слідчої (розшукової) дії (далі НСРД) складено із порушенням вимог ст. ст. 104, 265, 266 КПК, додатки до нього неналежно упаковані, не опечатані та не засвідчені підписами учасників процесуальної дії. Посилається захисник і на порушення вимог ч. 1 ст. 257 КПК, оскільки під час судового розгляду провадження сторона обвинувачення посилалась на документи НСРД, дозвіл на проведення яких був наданий слідчим суддею в іншому кримінальному провадженні.
Серед іншого скаржник зазначає, що слідчий не мав законних підстав без ухвали слідчого судді затримувати ОСОБА_7 . При цьому вказує, що слідчим не повідомлено захисника про затримання та особистий обшук засудженого, а тому має місце порушення права на захист.
У касаційній скарзі захисник ставить під сумнів результати особистого обшуку ОСОБА_7 , так як слідчим не складався протокол особистого обшуку, його другий примірник не вручався ОСОБА_7 , обшук проводився без ухвали слідчого судді, текст протоколу заповнений слідчим ОСОБА_15 , а в протоколі зазначено, що затримання та особистий обшук провів начальник СВ Герцаївського ВП ОСОБА_16 .
Також скаржник зазначає, що в протоколі огляду місця події у будинку ОСОБА_11 не відображено місця виявлення слідів взуття, а інші вилучені сліди взлому вхідних дверей і вікон , сліди рук та сліди тканин не були визнані речовими доказами.
Захисник вважає, що у випадку доведеності вини ОСОБА_7 його дії слід кваліфікувати за ст. 198 КК.

Позиції інших учасників судового провадження
Захисник та засуджений підтримали касаційну скаргу та просили її задовольнити.
У судовому засіданні прокурор заперечила вимоги касаційної скарги, у її задоволенні просила відмовити.
Інші учасники судового провадження у судове засідання не прибули, хоча належним чином повідомлені про дату, час та місце касаційного розгляду, причин свого неприбуття Суду не повідомили, заяв (клопотань) не подали.

Мотиви суду
Суд заслухав суддю-доповідача, перевірив матеріали кримінального провадження, наведені в касаційній скарзі доводи та дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення касаційної скарги.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правову оцінку обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З огляду на вказане аргументи касаційної скарги про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи не досліджуються.
Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судами нижчих інстанцій.
Щодо касаційних доводів захисника про безпідставність затримання ОСОБА_7 та порушення при цьому його права на захист колегія суддів зазначає таке.
Частиною 1 ст. 207 КПК передбачено, що ніхто не може бути затриманий без ухвали слідчого судді, суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до ч. 4 ст. 208 КПК уповноважена службова особа, що здійснила затримання особи, повинна негайно повідомити затриманому зрозумілою для нього мовою підстави затримання та у вчиненні якого злочину він підозрюється, а також роз`яснити право мати захисника, отримувати медичну допомогу, давати пояснення, показання або не говорити нічого з приводу підозри проти нього, негайно повідомити інших осіб про його затримання і місце перебування відповідно до положень статті 213 цього Кодексу, вимагати перевірку обґрунтованості затримання та інші процесуальні права, передбачені цим Кодексом.
Матеріали касаційної перевірки свідчать, що внаслідок отримання повідомлення про підозру від 27 лютого 2019 року, під час якого ОСОБА_7 було роз`яснено його права як підозрюваного (зокрема, право на першу вимогу мати захисника), ОСОБА_7 заявив клопотання про призначення йому захисника. Ухвалою Герцаївського районного суду Чернівецької області від 28 лютого 2019 року засудженому було призначено захисника з числа адвокатів Чернівецького обласного центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги.
Ухвалою слідчого судді Герцаївського районного суду Чернівецької області від 01 березня 2019 року щодо ОСОБА_7 було застосовано запобіжний захід під час досудового розслідування у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів. Під час розгляду клопотання про обрання цього запобіжного заходу був присутній захисник засудженого ОСОБА_17 , який заперечував проти задоволення клопотання, займав активну правову позицію, що вбачається зі змісту названої вище ухвали.
У подальшому на підставі названої ухвали слідчого судді ОСОБА_7 було затримано, про що складено протокол від 01 березня 2019 року, в якому зазначено, зокрема, час затримання, підставу (ухвалу слідчого судді від 01 березня 2019 року), правову кваліфікацію вчиненого, права підозрюваного згідно з ч. 3 ст. 42 КПК (серед яких і право на першу вимогу мати захисника). Також у протоколі вказано, що органу (установі), уповноваженому законом на надання безоплатної правової допомоги повідомлено про затримання ОСОБА_7 о 12:12. Ознайомившись із підставами затримання, своїми правами і обов`язками ОСОБА_7 безпосередньо у протоколі зазначив, що «права мені зрозумілі, клопотань немає», поставив свій підпис та отримав другий примірник. Також у тексті протоколу зазначено, що зауваження і доповнення до нього не надходили.
Слід також зазначити, що визначений ухвалою про обрання йому запобіжного заходу початок строку утримання під вартою (з 12:00 01 березня 2019 року) співпадає із часом його фактичного затримання, який вказаний у протоколі від 01 березня 2019 року (12:00 13:30).
В оскаржуваному вироку апеляційний суд, взявши до уваги показання свідка ОСОБА_18 , який під час затримання засудженого був понятим, зазначив, що заперечень від підозрюваного щодо проведення процесуальної дії за відсутності захисника не надходило, участь захисника у даному кримінальному провадженні не є обов`язковою, а тому дійшов обґрунтованого висновку про відсутність порушення прав ОСОБА_7 на захист під час затримання, з яким погоджується і Суд.
Таким чином, за результатами касаційної перевірки встановлено, що затримання ОСОБА_7 відбувалося на виконання ухвали слідчого судді від 01 березня 2019 року про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Під час вирішення цього питання судом був присутній захисник ОСОБА_17 . Відсутність захисника на момент фактичного затримання ОСОБА_7 не суперечить положенням кримінального процесуального закону.
З приводу проведеного особистого обшуку засудженого під час затримання колегія суддів вважає за необхідне зазначити таке.
Відповідно до ч. 3, ч. 5 ст. 208 КПКуповноважена особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених ч. 7 ст. 223, ст. 236 КПК; про затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину, складається протокол, у якому, окрім іншого, зазначаються результати особистого обшуку.
Згідно з ч. 7 ст. 223 КПК слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії. Поняті можуть бути запрошені для участі в інших процесуальних діях, якщо слідчий, прокурор вважатиме це за доцільне. Обшук або огляд житла чи іншого володіння особи, обшук особи здійснюються з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої (розшукової) дії.
За результатами затримання ОСОБА_7 на підставі ухвали слідчого судді від 01 березня 2019 року було складено уповноваженою особою протокол затримання, у якому, в тому числі, було зазначено і результати його особистого обшуку.
Отже, з протоколу затримання від 01 березня 2019 року вбачається, що особистий обшук ОСОБА_7 відбувався у відповідності з вищевказаними кримінальними процесуальними вимогами, про що вказує його зміст та присутність двох понятих ( ОСОБА_19 та ОСОБА_18 ), що було предметом оцінки судів нижчих інстанцій.
З показань свідка ОСОБА_18 місцевий суд встановив, що затримання і обшук ОСОБА_7 проводили двоє слідчих: ОСОБА_15 , який писав протокол, та ОСОБА_16 , який керував проведенням слідчої дії, а тому дійшов правильного висновку про те, що факт відсутності прізвища слідчого ОСОБА_15 і його підпису у протоколі затримання не може бути підставою для визнання цього протоколу недопустимим, у силу чого обґрунтовано відхилив доводи захисника про протилежне, з чим погодився й апеляційний суд. Колегія суддів вважає, що названа позиція судів обох інстанцій є достатньо аргументованою.
Під час затримання в ОСОБА_7 було вилучено чорні ботинки, які в подальшому постановою слідчого капітана поліції ОСОБА_15 від 01 березня 2019 року було визнано речовими доказами та передано до камери зберігання речових доказів Герцаївського ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області. Ухвалою слідчого судді Герцаївського районного суду Чернівецької області від 05 березня 2019 року задоволено клопотання слідчого ОСОБА_15 та накладено арешт на пару чоловічих черевиків, які вилучено 01 березня 2019 року в ході обшуку ОСОБА_7 , володільцем яких є останній, а також визначено їхнє місце зберігання.
У касаційній скарзі захисник ставить під сумнів докази, отримані за епізодом викрадення майна з церкви, оскільки рішення про створення групи слідчих та прокурорів прийняті раніше, ніж внесено відомості про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Відповідно до ч. 1 ст. 214 КПК слідчий, дізнавач, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до ЄРДР, розпочати розслідування та через 24 години з моменту внесення таких відомостей надати заявнику витяг з ЄРДР.
Як убачається з матеріалів касаційної перевірки, 15 грудня 2018 року о 09:13 до чергової частини відділу поліції по телефону надійшло повідомлення ОСОБА_20 про викрадення майна з церкви.
З інформації, наявної у витягу із ЄРДР від 17 грудня 2018 року, слідує, що за цим фактом зареєстровано кримінальне провадження №0000248, у графі «дата та час внесення до ЄРДР відомостей про заяву, повідомлення про вчинення кримінального правопорушення або виявлення з іншого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення» зазначено 15 грудня 2018 року 15:02:23, дата реєстрації провадження 16 грудня 2018 року 08:32:48.
Постановою про створення групи слідчих начальника СВ Герцаївського ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області капітана поліції ОСОБА_16 від 15 грудня 2018 року у кримінальному провадженні №0000248 досудове розслідування доручено групі слідчих.
Відповідно до пункту 2 глави 2 розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генеральної прокуратури від 06 квітня 2016 року №139 (чинного на момент внесення у ЄРДР відомостей за епізодом крадіжки майна з церкви 15 грудня 2018 року), керівник прокуратури, органу досудового розслідування після перевірки внесених до Реєстру відомостей реєструє кримінальне провадження. У Реєстрі автоматично фіксується дата обліку інформації та присвоюється номер кримінального провадження. Факт реєстрації кримінального правопорушення (провадження) настає з моменту підтвердження керівником прокуратури або органу досудового розслідування таких відомостей.
Разом з тим положення ч. 1 ст. 214 КПК зобов`язують уповноважену особу невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, внести відомості до ЄРДР та розпочати розслідування, тобто початок розслідування пов`язаний із моментом внесення відповідних відомостей до ЄРДР (дата внесення яких за цим епізодом 15 грудня 2018 року), а не із моментом реєстрації кримінального провадження.
Крім цього, згідно з ч. 5 ст. 214 КПК у ЄРДР автоматично фіксується дата внесення інформації та присвоюється номер кримінального провадження.
На підставі зазначених вище норм та в сукупності з матеріалами цього кримінального провадження судом не встановлено порушень кримінального процесуального закону при прийнятті названої постанови, а отже, і законність постанови про призначення групи прокурорів від 15 грудня 2018 року сумнівів у Суду не викликає.
Доводи касаційної скарги захисника про заінтересованість ОСОБА_12 як понятого під час огляду місця події 15 грудня 2018 року були предметом апеляційної перевірки.
Так, спростовуючи їх, апеляційний суд вказав, що процесуального статусу представника потерпілого ОСОБА_12 набув 15 лютого 2019 року на підставі довіреності від 15 лютого 2019 року про уповноваження представляти інтереси православної церкви святих Петра і Павла с. Хряцка Герцаївського району, а визнаний представником потерпілого постановою слідчого від 15 лютого 2019 року.
Тобто той факт, що через два місяці після участі в огляді місця події в статусі понятого ОСОБА_12 став учасником кримінального провадження як представник потерпілого, свідчить про відсутність його заінтересованості під час проведення процесуальної дії щодо огляду місця події, незважаючи навіть на те, що ОСОБА_12 є старостою церкви.
Не заслуговують на увагу і доводи про те, що під час судового розгляду суди не вказали процесуального статусу допитаного в судовому засіданні ОСОБА_12 , оскільки безпосередньо у текстах оскаржуваних вироків зазначено, що останній надавав судам показання як представник потерпілого.
З протоколу огляду місця події від 15 грудня 2018 року вбачається, що огляд проводився на підставі заяви про злочин та добровільного дозволу власника, у графі «за участю власника (користувача) приміщення чи іншого володіння особи» зазначено ОСОБА_21 .
Матеріали касаційної перевірки свідчать, що останнього указом від 03 грудня 2018 року №1433 було призначено настоятелем церкви святих Петра і Павла с. Хряцка Герцаївського району, а тому право надавати згоду на огляд чи обшук у церкві ОСОБА_21 сумнів не викликає.
З приводу доводів про доручення неуповноваженій особі зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж слідчим, а не керівником відповідного оперативного підрозділу Суд вказує на таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 263 КПК зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж (мереж, що забезпечують передавання знаків, сигналів, письмового тексту, зображень та звуків або повідомлень будь-якого виду між підключеними до неї телекомунікаційними мережами доступу) є різновидом втручання у приватне спілкування, яке проводиться без відома осіб, які використовують засоби телекомунікацій для передавання інформації, на підставі ухвали слідчого судді, якщо під час його проведення можна встановити обставини, які мають значення для кримінального провадження.
Частиною 4 ст. 263 КПК визначено, що зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж покладається на уповноважені підрозділи органів Національної поліції, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань та органів безпеки.
Згідно з п. 3 ч. 2 ст. 40 КПК слідчий уповноважений доручати проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій відповідним оперативним підрозділам.
Відповідно до ч. 3 ст. 41 КПК доручення слідчого, дізнавача, прокурора щодо проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій є обов`язковими для виконання оперативним підрозділом.
За правилами ч. 6 ст. 246 КПК проводити НСРД має право слідчий, який здійснює досудове розслідування кримінального правопорушення, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи Національної поліції, органів безпеки, Національного антикорупційного бюро України, Державного бюро розслідувань, органів, що здійснюють контроль за додержанням податкового і митного законодавства, органів, установ виконання покарань та слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, органів Державної прикордонної служби України.
Згідно з дорученням на проведення слідчих (розшукових) дій (у порядку ст. 40 КПК) від 21 січня 2019 року, виданого слідчим капітаном поліції ОСОБА_15 , оперуповноваженого СКП Герцаївського ВП Сторожинецького ВП ГУНП в Чернівецькій області лейтенанта поліції ОСОБА_22 було уповноважено виконати ухвалу слідчого судді Чернівецького апеляційного суду від 18 січня 2019 року про втручання у приватне спілкування, а саме зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що ОСОБА_22 , який виконував названу ухвалу слідчого судді, є працівником оперативного підрозділу, а тому доводи про проведення вказаної вище НСРД неуповноваженою особою є необґрунтованими, як і про недоліки складеного за результатами її проведення протоколу від 08 квітня 2019 року.
Захисник стверджує і пропорушення вимог ч. 1 ст. 257 КПК, оскільки під час судового розгляду провадження сторона обвинувачення посилалась на документи НСРД, дозвіл на проведення яких був наданий слідчим суддею в іншому кримінальному провадженні.
У контексті цих доводів Суд звертає увагу, що відповідно до ч. 1 ст. 257 КПК, якщо в результаті проведення НСРД виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у даному кримінальному провадженні, то отримана інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора.
Однак під час досудового розслідування вимоги вказаної норми порушені не були, як про це стверджує автор касаційної скарги.
Місцевий суд в оскаржуваному вироку зауважив, що в період проведення НРСД (строк дії ухвали слідчого судді 2 місяці, до 19 березня 2019 року) кримінальне провадження за №0000250 за епізодом крадіжки майна потерпілого ОСОБА_11 та кримінальне провадження №0000236 за епізодами викрадення майна потерпілих ОСОБА_8 , сім`ї Шендирюків та майна з церкви в с.Хряцька Герцаївського району Чернівецької області були об`єднані в одне провадження під №0000236 постанова про об`єднання матеріалів досудових розслідувань від 15 березня 2019 року (т. 3 а. с. 14).
На підставі зазначеного, суд першої інстанції, з яким погодився і апеляційний суд, дійшов правильного висновку, що отримані в результаті проведення НСРД докази здобуті в межах об`єднаного кримінального провадження №0000236, а тому ці результати суди обґрунтовано поклали в основу обвинувачення ОСОБА_7 за всіма епізодами злочинної діяльності.
У ході касаційної перевірки Судом встановлено, що під час проведення оглядів місця подій 25 листопада 2018 року (епізод крадіжки в ОСОБА_8 ), 11 грудня 2018 року (епізод крадіжки в ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ), 15 грудня 2018 року (епізод крадіжки в церкві) та 18 грудня 2018 року (епізод крадіжки в ОСОБА_11 ) складені відповідні протоколи, додатками до кожного з яких є фотозображення. Окрім цього, фотозображення з виявленими слідами взуття відображено в додатках до протоколів огляду місця події від 18 грудня 2018 року (фото № 16, № 22) та від 25 листопада 2018 року (фото № 11, № 12).
Попри доведеність вини засудженого у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, захисник вважає, що його дії слід було кваліфікувати за ст. 198 КК.
Статтею 198 КК (у редакції Закону України від 16 січня 2003 року №430-IV«Про внесення змін до Кримінального та Кримінально-процесуального кодексів України») передбачено кримінальну відповідальність за заздалегідь не обіцяне придбання або отримання, зберігання чи збут майна, завідомо одержаного кримінально протиправним шляхом за відсутності ознак легалізації (відмивання) майна, одержаного кримінально протиправним шляхом.
Тобто предметом цього складу кримінального правопорушення є майно, яке одержане кримінально протиправним шляхом.
Натомість матеріали касаційної перевірки цього кримінального провадження свідчать, що в період з листопада по грудень 2018 року ОСОБА_7 вчинено низку крадіжок, у результаті яких викрадене майно було віднайдено в засудженого. Окрім слів засудженого про отримання та зберігання ним майна, здобутого злочинним шляхом, жодних доказів на підтвердження такої версії розвитку подій немає. Як наслідок, підстави для констатації неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність судами в частині незастосування ст. 198 КК відсутні.
Колегія суддів констатує, що судами не було допущено неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На підставі зазначених висновків у цій постанові Суд вважає, що оскаржувані вироки місцевого та апеляційного судів є законними, обґрунтованими та вмотивованими, відповідають вимогам ст. ст. 370, 419 КПК.
Вирок апеляційного суду містить детальний аналіз та правильну правову оцінку доводів апеляційної скарги захисника, що свідчить про належне виконання цим судом вказівок касаційного суду.
Керуючись статтями 433, 436438, 442 Кримінального процесуального кодексу України, Суд

УХВАЛИВ:
Вирок Герцаївського районного суду Чернівецької області від 22 листопада 2019 року та вирок Чернівецького апеляційного суду від 13 листопада 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3