Справа № 638/3547/20
Провадження №1-кп/638/664/21
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року Дзержинський районний суд м. Харкова у складі:

Головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретарів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілої ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні зали судових засідань судове провадження за матеріалами кримінального провадження №0000849 від 05.06.2019 року стосовно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дергачі Харківської області, громадянина України, із середньою освітою, одруженого, має на утриманні малолітню дитину 2020 року народження, не працюючого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ; раніше судимого 28.11.2017 року Дергачівським районним судом Харківської області за ч.1 ст.185 КК України до штрафу у розмірі 850 грн. (сплачений 08.11.2019 року),

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, -

встановив:

ОСОБА_8 04 червня 2019 року приблизно о 21.00 годині, керуючи технічно справним автомобілем «Mercedes 110 DKA» р.н. НОМЕР_1 , рухаючись по проспекту Лозовеньківському в м.Харкові зі сторони проспекту Людвіга Свободи в напрямку вул.Домобудівельної в порушення вимог п.12.4 Правил дорожнього руху України, згідно з яким: «У населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється зі швидкістю не більше 50 км/годину», зі швидкістю не менше 67 км/год, діючи необережно, маючи при максимально допустимій швидкості руху в населенному пункті 50 км/год технічну можливість з моменту виникнення небезпеки для руху у вигляді виїжджаючого на перехрестя з вул.Домобудівельної автомобіля «ВАЗ-2105» р.н. НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_11 , зупинити керований ним автомобіль до зіткнення з автомобілем «ВАЗ-2105» р.н. НОМЕР_2 , скоїв з ним зіткнення, внаслідок чого пасажиру автомобіля «ВАЗ-2105» р.н. НОМЕР_2 потерпілій ОСОБА_10 було спричинено тілесне ушкодження у вигляді закритого перелому обох лонних і сідничних кісток із зсувом.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №12-14/394-А/19 від 18.07.2019 року вказане тілесне ушкодження за своїм ступенем тяжкості відноситься до середньої тяжкості тілесних ушкоджень.
Згідно висновку судової автотехнічної експертизи №7/670/671-СЕ-19 від 18.07.2019 року в даній дорожній обстановці в діях водія ОСОБА_8 вбачається невідповідність вимогам п.12.4 Правил дорожнього руху України, які, з технічної точки зору, знаходяться в причинному звязку з даною ДТП.
Допитаний в судовову засіданні обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю, щиро покаявся у скоєному та щодо обставин вчинення кримінального правопорушення пояснив як зазначено вище, що 04.06.2019 року сталося ДТП внаслідок порушення ним правил дорожнього руху, що завдало потерпілій тілесні ушкодження.
Винність обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому проступку ніким не оспорюється. Інші докази згідно ч.3 ст. 349 КПК України було визнано недоцільним досліджувати в судовому засіданні щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, крім матеріалів, що характеризують особу обвинуваченого. При цьому судом з`ясовано, чи правильно учасники судового розгляду розуміють зміст цих обставин, чи добровільною та істинною є їх позиція, а також їм роз`яснено, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати ці фактичні обставини в апеляційному порядку.

Суд вважає доведеною винність ОСОБА_8 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілій середньої тяжкості тілесне ушкодження, та кваліфікує його дії за ч.1 ст.286 КК України.
Вирішуючи питання про вид та розмір покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України є проступком, відомості про особу винного, наявність обставини, яка пом`якшує та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_8 , є щире каяття.
Обставин, що обтяжують покарання ОСОБА_8 , судом не встановлено.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_8 раніше судимий до покарання у виді штрафу, не працює, одружений, має на утриманні малолітню дитину, згідно довідки КНП «Дергачівська ЦРЛ» Дергачівської районної ради на обліку у лікаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває, згідно доповіді Холодногірського районного відділу ДУ «Центр пробації» ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцінюється як середній.

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Обвинуваченому суд призначає покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

Вирішуючи питання про вид та міру покарання обвинуваченому, суд враховує фактичні обставини кримінального провадження, ступінь тяжкості та суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, суб`єктивне ставлення обвинуваченого до скоєного та його поведінку після вчинення злочину, соціальну характеристику особи: її вік, стан здоров`я, соціальне становище, наявність обставини, що пом`якшує покарання та відсутність обставин, що обтяжують покарання, та зваживши на всі фактори в їх сукупності і взаємозв`язку, приходить до висновку про призначення покарання у виді штрафу без позбавлення права керування транспортними засобами.

Водночас, суд зазначає, що згідно з приписами ст. 8 Конституції України в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Відповідно до ст.58 Конституції України встановлено, що закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Означена норма Основного закону України визначає загальне правило прямої дії законів та інших нормативно-правових актів у часі, а також заборону їх зворотної дії, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують саме відповідальність особи (тобто йдеться про злочинність та караність діяння).
Питання дії закону про кримінальну відповідальність у часі врегульовано також статтями 4 та 5 Кримінального кодексу України, положення яких доповнюють одне одного і мають тлумачитися та застосовуватися в їх взаємозв`язку.
Згідно з ч.2 ст.4 Кримінального кодексу України кримінальна протиправність і караність, а також інші кримінально-правові наслідки діяння визначаються законом про кримінальну відповідальність, що діяв на час вчинення цього діяння.
Відповідно до приписів ч.1 ст.5 Кримінального кодексу України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи (ч. 3 ст. 5 Кримінального кодексу України).
Суд враховує, що 01.07.2020 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» від 22.11.2018 року № 2617-VIII.
Вказаним Законом внесені зміни до ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України, згідно з якими порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатація транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження карається штрафом від трьої тисяч до пяти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років.
Натомість, на момент вчинення обвинуваченим кримінального проступку, ч. 1 ст.286 Кримінального кодексу України передбачала, що порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатація транспорту особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження карається штрафом від двохсот до пятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до трьох років, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Виходячи з вищевказаних приписів чинного законодавства та враховуючи те, що санкцією ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України в редакції, яка діяла на час вчинення ОСОБА_8 кримінального проступку (04 червня 2019 року), зокрема, передбачалось покарання у виді штрафу від 200 до 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а також передбачалась можливість не застосоування додаткового виду покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, а з 1 липня 2020 року, після внесення змін Законом № 2617-VIII від 22.11.2018 - від трьох тисяч до п`яти тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян із обовязковим застосуванням додаткового виду покарання у виді позбавлення права керування транспортним засобом на певній строк, суд застосовує положення ч.1 ст.286 Кримінального кодексу України в редакції, чинній на час вчинення обвинуваченим кримінального проступку.
Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися, як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 року, «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 року, «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 року).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, адже справедливість розглядається, як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема, права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його, як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права. Зазвичай справедливість розглядають, як властивість права, виражену, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому правопорушенню. У сфері реалізації права справедливість проявляється, зокрема, у рівності всіх перед законом, відповідності кримінального правопорушення і покарання, цілях законодавця і засобах, що обираються для їх забезпечення.
Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
При цьому також суд враховує, що відповідно до ст.50 КК України покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні прав та свобод засудженого та у відповідності до ч.2 ст.50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.
При призначенні покарання ОСОБА_8 суд керується також положенням п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23.10.2003 року, згідно якого суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Процесуальні витрати, які пов`язані із залученням експерта під час здійснення досудового розслідування підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Цивільний позов у судовому провадженні не заявлений.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 100, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд,-

ухвалив:

ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення - проступку, передбаченого ч.1 ст.286 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу на користь держави у розмірі 200 (двохсот) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 3400 (три тисячі чотириста) гривень.
Стягнути з ОСОБА_8 на користь держави на відшкодування процесуальних витрат за проведення судової транспортно-трасологічної експертизи №7/637-СЕ-19 у розмірі 2512,16 грн., за проведення судової автотехнічної експертизи №7/670/671-СЕ-19 1884,12 грн., а всього стягнути кошти у розмірі 4396 (чотири тисячі триста дев`яносто шість) гривень 28 копійок.

Після набрання вироком законної сили скасувати арешт, накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Харкова від 07.06.2019 року.

Вирок може бути оскаржений до Харківського апеляційного суду через Дзержинський районний суд м. Харкова протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий суддя: ОСОБА_1