ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 654/384/20 Головуючий в 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/819/632/21 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія: ч.2 cт.186 КК України
У Х В А Л А
іменем України

10 серпня 2021 року

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Херсонського апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000014 за апеляційною скаргою з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 квітня 2021 року, яким:

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лозичне Шепетівського району Хмельницької області, громадянина України, зареєстрованого та проживаючого за адресою, АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

засуджено:

за ч.2 ст.186 КК України на 4 роки позбавлення волі.

Міра запобіжного заходу домашній арешт.

Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.

в с т а н о в и л а:

Вироком суду ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за те, що він 01.01.2020 року близько 23:15 години, знаходячись біля кафе-бару «Ірбіс» по вул. 1-го Травня, 15 в м. Гола Пристань Херсонської області, переслідуючи прямий умисел на протиправне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, відкрито для потерпілого ОСОБА_9 , із застосуванням до нього фізичного насильства, яке не є небезпечним для його життя чи здоров`я, що виразилося в нанесені останньому удару ногою по ногам потерпілого, від якого потерпілий впав на землю, заволодів належним потерпілому майном, а саме мобільним телефоном марки Samsung Galaxy А7 вартістю 3209,07 грн., чим завдав потерпілому ОСОБА_9 майнову шкоду на вказану суму.

Не погоджуючись з вироком суду, в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 посилається на незаконність вироку суду першої інстанції з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. В обгрунтування доводів указує, що в обвинувальному акті, відповідно до якого судом першої інстанції встановлювались фактичні обставини, вказано дату його народження ІНФОРМАЦІЯ_2 , разом із цим обвинувальний вирок ухвалено стосовно ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Вказує і про те, що судовий розгляд було призначено щодо іншої особи ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 , а не щодо нього, що, на думку апелянта, свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Заперечує наявність в його діях складу злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, оскільки не доведено, що ним було застосовано насильство з метою заволодіння майном потерпілого. Стверджує, що між ними відбувся лише конфлікт, що підтверджено і особисто потерпілим.

В обґрунтування доводів про порушення судом першої інстанції вимог ст.86, 91, 94 КПК України зазначає про те, що в основу обвинувального вироку покладено недопустимий доказ протокол огляду місця події від 02.01.2020 року, який отримано в порушення вимог ч.3 ст.214, 237 КПК України, тобто до внесення відомостей до ЄРДР про вчинене кримінальне правопорушення. Крім того, в порушення вимог ст.159-166 КПК України отримано відеозапис з камер спостереження, що унеможливлює його використання відповідно до вимог ст.86 КПК України. Також указує про невідповідність протоколу огляду місця події від 08.01.2020 року вимогам ст.233-237 КПК України, оскільки огляд приміщення та відеореєстратора здійснено за відсутності згоди власника та за відсутності дозволу слідчого судді, при цьому з непередбачених КПК України підстав поєднано дві дії огляд змісту відеозаписів реєстратора та перегляд повного відеозапису з вилученням цього відео. Апелянт зауважує, що протокол огляду від 09.01.2020 року, відповідно до якого потерпілий оглядає відео, не є доказом у відповідності до вимог ст.84 КПК України, оскільки не встановлює наявність або відсутність події, що підлягає доказуванню. Вказує про наявність підстав для застосування принципу «плодів отруєного дерева». Крім того, апелянт зазначає про порушення вимог ст.228 КПК України під час проведення слідчої дії пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.01.2020 року. Стверджує, що вказану слідчу дію було проведено не стосовно особи, яку вироком засуджено. Вважає, що суд першої інстанції безпідставно послався на висновок товарознавчої експертизи, який складено в порушення вимог п.3.1, 3.2, 3.5 Розділу III Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень. Оскільки обвинувачення ґрунтується на доказах, отриманих незаконним шляхом, тому обвинувальний вирок ухвалено всупереч засад, визначених ч.3 ст.17, 373 КПК України. Зазначає про суворість призначеного покарання у виді позбавлення волі, оскільки він є особою раніше не судимою, на обліках не перебуває, характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, мешкає з цивільною дружиною. Зміст досудової доповіді суперечать даним, що характеризують його особу, а тому є необ`єктивною.

У доповненнях до апеляційної скарги посилається на те, що з клопотанням про дозвіл на обшук в службовому кабінеті та приміщенні місцевої влади сторона обвинувачення до слідчого судді не зверталась, що вказує про недопустимість як доказу протоколу огляду місця події від 02.01.2020 та протоколу огляду від 09.01.2020 року та похідних від них доказів. Зазначає про те, що огляд місця події 02.01.2020 року проведено до внесення відомостей в ЄРДР, що суперечить положенням ст.214 КПК України. Вилучення електронного документа (матеріалів відеозйомки цифровою камерою спостереження) проведено в порушення вимог ст.164 КПК України за відсутності дозволу слідчого судді, суду про тимчасовий доступ до речей та документів. Посилаючись на зміст положень ст.84, 99 КПК України, апелянт указує про те, що у листі, який було отримано Голопристанським відділенням Новокаховського ВП ГУНП в Херсонській області з відеозаписом, відсутній штам реєстрації вказаного документа. Апелянт зазначає про те, що відеозапис не містить відомостей про його особу, що не доводить його винуватість у вчиненні злочину. В порушення вимог ст.410 КПК України судом не було допитано свідків ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

Просить повторно дослідити матеріали кримінального провадження, допитати свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , отримати висновок криміналістичної ідентифікуючої експертизи, дослідити матеріали, що характеризують його особу.

Скасувати вирок суду першої інстанції, визнати його невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та виправдати за недоведеністю в його діях складу кримінального правопорушення, на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України закрити кримінальне провадження.

Іншими учасниками судового провадження вирок щодо ОСОБА_8 не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 , які підтримали апеляційні вимоги з доповненнями, наведені обвинуваченим, просили їх задовольнити, думку прокурора про залишення апеляційної скарги обвинуваченого з доповненнями без задоволення, а вироку без зміни, перевіривши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до такого.

Відповідно до ч.3 ст.404 КПК України, за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або із порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувались судом першої інстанції, виключно, якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Виходячи з буквального тлумачення вказаної норми процесуального закону сам по собі факт незгоди сторони із рішенням суду першої інстанції та подачі на нього апеляційної скарги із вимогою про його скасування не зобов`язує суд апеляційної інстанції повторно здійснювати судовий розгляд у повному обсязі, оскільки це є порушенням принципу інстанційності судової системи і зумовить порушення розумних строків апеляційного розгляду.

За змістом ч.3 ст.404 КПК України повторне дослідження апеляційним судом доказів відбувається лише у разі дослідження таких доказів з порушенням вимог КПК України або не повністю.

При цьому учасник судового провадження має право не лише формально заявити клопотання про повторне дослідження обставин або доказів, а й навести, які конкретно обставини (докази) потрібно дослідити та обґрунтувати, чому вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями чи взагалі не досліджені.

Розгляд у суді апеляційної інстанції не повинен дублювати дослідження доказів, яке проводилося у місцевому суді, оскільки це суперечить основним засадам кримінального процесуального законодавства України.

Незгода обвинуваченого з юридичною оцінкою судом доказів у кримінальному провадженні та встановленими обставинами кримінального провадження, не є підставою для їх повторного дослідження апеляційним судом.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Вимоги апелянта про дослідження апеляційним судом доказів у кримінальному провадженні, а також про допит свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , участь яких не була забезпечена жодною із сторін кримінального провадження, відповідно до вимог ст.93 КПК України, не відповідають основним засадам кримінального процесуального закону.

Вимоги обвинуваченого про отримання судом апеляційної інстанції висновку криміналістичної ідентифікуючої експертизи та його дослідження суперечать положенням ч.3 ст.404 КПК України, оскільки таке клопотання не заявлялось стороною захисту при розгляді справи судом першої інстанції.

Також апелянтом не наведено жодних аргументів про те, що матеріали, що характеризують особу обвинуваченого, були досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями вимог кримінального процесуального закону.

Враховуючи, що обвинуваченим ОСОБА_8 не наведено будь-яких обґрунтувань, які б вказували та те, що докази сторін обвинувачення та захисту були судом першої інстанції досліджені не повністю або з порушеннями, колегія суддів вважає, що підстави для повторного дослідження доказів та задоволення його клопотання відсутні.

Відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України, повторне дослідження доказів є правом, а не обов`язком суду. Така позиція узгоджується з правовими висновками ККС Верховного Суду, викладеними у постановах від 09.07.2019 року у справі № 676/603/17 (провадження № 51-392км19), від 10.02.2021 року у справі № 127/14811/17 (провадження № 51-5046 км 20).
За змістом положень ст.93 КПК України збирання доказів здійснюється сторонами кримінального провадження, а не судом.

Відповідно до вимог ч.3 ст.23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана забезпечити присутність під час судового розгляду свідків обвинувачення з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом.

Вирішую питання про обсяг дослідження доказів, у судовому засіданні від 30.03.2021 року прокурор відмовився від допиту свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 .

Сторона захисту заявила клопотання про необхідність допиту свідка ОСОБА_11 та не наполягала на необхідності допиту свідка ОСОБА_10 ..

При цьому сторона захисту зобов`язалася забезпечити участь свідка ОСОБА_11 в судовому засіданні, що відповідає вимогам ст.93 КПК України і підтверджено під час прослуховування аудіозапису судового засідання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, стороною захисту не було забезпечено участь свідка ОСОБА_11 в судовому засіданні, що жодним чином не свідчить про порушення судом першої інстанції вимог ст.22, 410 КПК України та суперечить позиції сторони захисту в суді першої інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні злочину, за який він засуджений, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч.2 ст.186 КК України, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про недоведеність його винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КПК України, за відсутності належним та допустимих доказів та про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів визнає безпідставними та такими, що суперечать встановленим обставинам кримінального провадження та дослідженим у справі доказам.

Так, судовий розгляд проведено з дотриманням вимог ст.337, 348 КПК України, у відповідності до яких судом першої інстанції встановлено особу обвинуваченого ОСОБА_8 , в тому числі місце і дату його народження, ці правильні дані вказано у вступній частині судового рішення у відповідності до вимог ч.1 ст.374 КПК України, що жодним чином не свідчить про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, а саме розгляд справи стосовно не тієї особи, якій було пред`явлено обвинувачення, як про це безпідставно вказує апелянт.

Під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_8 частково визнав себе винним та пояснив, що він дійсно відпочивав в кафе-барі «Ірбіс» в м. Гола Пристань 01.01.2020 року близько 23 годин разом з братом ОСОБА_12 та ОСОБА_13 вживав алкогольні напої. До них підсіли два хлопця, один з яких ОСОБА_14 , продовжували випивати разом. Потім у нього виник конфлікт з одним із хлопців. Вже на вулиці ОСОБА_9 заступився за друга та дав йому (ОСОБА_8 ) ляпаса і побіг від нього, а він побіг за ним, поставив підніжку ОСОБА_9 , від чого той впав на землю. У цей момент у нього (ОСОБА_8 ) випав на землю його телефон, він нахилився і підняв його, поклав до кишені. Телефон ОСОБА_9 він не забирав і не мав такого наміру. Але ОСОБА_9 підійшов до нього у кафе і просив повернути йому телефон. Через деякий час, він разом з братом пішли на місце, де впав ОСОБА_9 , і брат знайшов під лавкою телефон «Самсунг», який передав йому (ОСОБА_8 ), а він наступного дня видав телефон поліції. Визнає свою вину тільки в застосуванні насильства до потерпілого у виді підніжки та ляпасу.

Ці заперечення ОСОБА_8 проти обвинувачення та його версія події були предметом розгляду в судовому засіданні та не знайшли свого підтвердження.

Обставини, за яких ОСОБА_8 відкрито викрав чуже майно, підтверджуються наступними доказами.

Потерпілий ОСОБА_9 показав, що 01.01.2020 вночі близько 23 годин він з другом ОСОБА_15 відпочивав в м. Гола Пристань в кафе «Ірбіс» («Чемодан»), де також відпочивав обвинувачений ОСОБА_8 з компанією в кількості 3 чоловіків. На вулиці біля кафе останні розпочали з ним (потерпілим) та його другом словесний конфлікт, який перейшов у бійку, в результаті чого він злякався та почав тікати в лівий бік від кафе по вулиці 1-го Травня. ОСОБА_8 погнався за ним, вдарив ззаду по ногам, від чого він впав на землю. В цей момент він тримав в руці телефон. Після того, як він впав на землю, ОСОБА_8 нахилився та забрав його мобільний телефон Samsung Galaxy А7. Він одразу просив ОСОБА_8 повернути телефон, але той відмовився. Про викрадення телефону, він заявив у поліцію. Через деякий час поліція повернула йому телефон.

Зазначені показання потерпілого суд правильно визнав достовірним джерелом доказів, оскільки вони є послідовними та узгоджуються з іншими доказами щодо обставин вчиненого злочину.

З протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками з довідкою від 09.01.2020 року вбачається, що потерпілий ОСОБА_9 вказав на фото із зображенням ОСОБА_8 на ім`я ОСОБА_16 , який 01.01.2020 року заволодів його мобільним телефоном. (а.п.97-98)

Даними протоколу огляду місця події від 08.01.2020 року, проведеного в приміщені громадського пункту охорони правопорядку в АДРЕСА_2 , відповідно до якого виявлено обладнання, на яке транслює та записує відео з камер відеоспостереження, розташованих в м. Гола Пристань. Запис файлу з камери №5 в період часу з 23:15 по 23:30 01.01.2020 року здійснено на оптичний диск, який вилучено та поміщено до паперового конверту.
(а.п.92-94)
Письмовим запитом та відповіддю міського голови про надання зазначеного відеозапису. (а.п.113-114)
Даними протоколу огляду предмета від 09.01.2020р. та переглянутого в судовому засіданні оптичного диску із записом файлу з камери №5 відеоспостереження, розташованого біля кафе-бару «Ірбіс» на набережній в м. Гола Пристань від 01.01.2020 року в період часу з 23:15 по 23:30 встановлено наступне, на 23:18:25 год. на моніторі з`явився потерпілий ОСОБА_9 в світлій куртці, який біг у бік флаг-штоку, в лівій руці тримав предмет, за поясненнями потерпілого ОСОБА_9 телефон, який світився, за потерпілим біг парубок у темній куртці, який є обвинувачений ОСОБА_8 , та правою ногою вдарив ззаду по ногам потерпілого. Потерпілий ОСОБА_9 впав на газон, тримаючи в рука предмет, що світиться. Після чого, обвинувачений ОСОБА_8 нахилився до потерпілого, взяв предмет (телефон), що світиться в праву руку, декілька секунд постояв навпроти потерпілого, потім розвернувся і пішов в зворотному напрямку в бік кафе «Ірбіс», тримаючи в правій руці предмет (телефон), поклав його до лівої внутрішньої кишені куртки, а потерпілий йшов за ним.
(а.п.95-96)
Під час перегляду зазначеного відеозапису в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 не заперечував той факт, що на відеозапису зафіксовані події за його участю та потерпілого ОСОБА_9 , який тримав у руці мобільний телефон до того як впав на землю. Стверджував, що він ( ОСОБА_8 ) до кишені своєї куртки поклав свій мобільний телефон, який випав з його куртки.

Даними протоколу огляду місця події від 02.01.2020р., проведеного в службовому приміщені Голопристанського ВП Новокаховського ВП по вул. Московській, 4-а в м. Гола Пристань, під час якого ОСОБА_8 добровільно видав слідчому мобільний телефон Samsung Galaxy А7, модель ІМ-А750FN/DS серійний номер НОМЕР_1 imei1: НОМЕР_2 , imei2: НОМЕР_3 , пояснивши, що зазначені речі йому передав ОСОБА_17 02.01.2020р. біля 18 години.
Факт видачі мобільного телефону працівникам поліції обвинувачений ОСОБА_8 не оспорював під час судового розгляду. (а.п.78-80)

Розпискою потерпілого ОСОБА_9 від 04.01.2020, відповідно до якої він отримав від слідчого мобільний телефон Samsung Galaxy А7, що належить йому.
(а.п.83)
Висновком судової товарознавчої експертизи №102-МТ від 15.01.2020 встановлено, що ринкова вартість мобільного телефону марки Samsung Galaxy А7 2018 року випуску А750FN/DS НОМЕР_4 , який був у використанні станом на 01.01.2020р. могла становити 3209,07 грн. (а.п.86-91)

Наведені вище докази у своїй сукупності узгоджуються між собою щодо обставин, за яких ОСОБА_8 відкрито викрав майно, що належить потерпілому ОСОБА_9 , а тому у суду не було підстав ставити під сумнів їх належність, допустимість, достовірність і достатність, які в своїй сукупності викривають обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину та обґрунтовано взято судом до уваги при ухваленні судового рішення.

Врахувавши всі обставини справи, суд першої інстанції дав належну оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_8 та його версії події про те, що він не застосовував насильство до потерпілого ОСОБА_9 з метою заволодіння його майном та не викрадав у нього мобільний телефон, який знайшов його брат ОСОБА_18 , і обгрунтовано не прийняв їх до уваги, оскільки вони суперечать фактичним обставинам кримінального провадження та спростовуються послідовними показаннями потерпілого ОСОБА_9 , даними протоколів слідчих дій,з яких випливає, що потерпілий прямо вказав на обвинуваченого ОСОБА_8 , який із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для його життя чи здоров`я, відкрито викрав у нього мобільний телефон.
Також суд врахував, що в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_8 змінив версію потрапляння до нього мобільного телефону потерпілого, спочатку на досудовому розслідуванні стверджував про те, що телефон йому передав ОСОБА_17 , а в судовому засіданні заявив, що мобільний телефон знайшов на газоні під лавкою в місці, де впав потерпілий, його брат ОСОБА_18 та передав йому, а він вже видав мобільний телефон поліції., проте ця версія обвинуваченого не знайшла свого підтвердження.
Таку непослідовність в показаннях обвинуваченого ОСОБА_8 , суд правильно розцінив як намагання уникнути кримінальної відповідальності.
Будь-яких даних, які б свідчили про те, що потерпілий міг обмовити ОСОБА_8 у вчиненні злочину через його зацікавленість, а також про можливу фальсифікацію доказів органом досудового розслідування, в матеріалах провадження немає.
Твердження апелянта про те, що він не мав корисливого умислу на заволодіння телефоном потерпілого та не застосував до нього насильство з цією метою, не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до встановлених обставин кримінального провадження, зокрема, змісту відеозапису події, яка відбулась 01.01.2020 року між потерпілим ОСОБА_9 та обвинуваченим ОСОБА_8 , судом встановлено, що ОСОБА_8 наздогнав потерпілого ОСОБА_9 , який намагався залишити місце конфлікту, тримаючи в руці телефон, фізичні дії обвинуваченого, а саме нанесення ним удару по ногам потерпілого, в результаті чого ОСОБА_9 впав, що свідчать про спрямованість умислу ОСОБА_8 на застосування насильства до потерпілого. Свої злочинні дії ОСОБА_8 припинив лише після того, коли забрав телефон у потерпілого ОСОБА_9 , який випав з його руки в результаті падіння, що не викликає жодних сумнівів у тому, що ОСОБА_8 діяв з прямим умислом, з корисливих мотивів та метою, а саме відкрито вилучив майно у присутності власника, яким потім розпорядився на власний розсуд.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином мотивував свій висновок щодо належності, допустимості, достовірності, достатності доказів та обґрунтовано поклав їх в основу обвинувального вироку, які у своїй сукупності доводять винуватість ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого злочину, а тому доводи апелянта про те, що обвинувачення ґрунтується на неналежних, недопустимих та недостатніх доказах, слід визнати неспроможними.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про недопустимість доказів, які отримано під час досудового розслідування та наявність підстав для застосування принципу «плодів отруєного дерева» не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Відповідно до ч.1 ст.87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини. Частиною другою даної норми визначено перелік діянь, які суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини й основоположних свобод, на підставі чого можливо зробити висновок про недопустимість доказів.

Підстави, з яких апелянт стверджує про недопустимість та неналежність письмових доказів, не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Під час перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що слідчу дію огляд місця події 02.01.2020 року проведено у відповідності до вимог ч.3 ст.214 КПК України, оскільки до внесення відомостей про вчинення злочину в ЄРДР огляд місця події допускається. При цьому, у відповідності до змісту ч.5 ст.237 КПК України в результаті проведення даної слідчої дії вилучено безпосередній предмет вчинення злочину мобільний телефон, що жодним чином не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону, як про це вказує апелянт.

Що ж до доводів апелянта щодо незаконності отримання відеозапису з камер спостереження та його долучення до матеріалів справи, то вони були предметом перевірки в судовому засіданні та не знайшли свого підтвердження.

Судом встановлено, що уповноваженою особою органу місцевого самоврядування на запит слідчого від 08.01.2020 року добровільно видано запис з камери відеоспостереження.

Указаний доказ отримано стороною обвинувачення у порядку, встановленому ч.2 ст.93 КПК України, відповідно до якої сторона обвинувачення здійснює збирання доказів шляхом проведення слідчих (розшукових) дій та негласних слідчих (розшукових) дій, витребування та отримання від органів державної влади, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, службових та фізичних осіб речей, документів, відомостей, висновків експертів, висновків ревізій та актів перевірок, проведення інших процесуальних дій, передбачених цим Кодексом.

Посилання апелянта на те, що відеозапис не відноситься до переліку об`єктів, які можуть бути витребувані стороною обвинувачення у відповідності до ч.2 ст.93 КПК України, прямо суперечать положенням ст.99 КПК України, якою визначено поняття та види документів, а тому не заслуговують на увагу.
Не грунтуються на вимогах кримінального процесуального закону доводи апелянта про проведення огляду місця події від 08.01.2021 року з порушенням вимог ст.233-237 КПК України.
Так, не відповідають змісту матеріалів справи вказівки апелянта про те, що огляд місця події, а саме приміщення проведено за відсутності власника (володільця) приміщення та дозволу слідчого судді, оскільки даними протоколу підтверджено, що огляд приміщення громадського пункту охорони правопорядку в АДРЕСА_3 проведено за добровільною згодою і відповідно безпосередньої участі уповноваженої особи ОСОБА_19 , при цьому під час проведення огляду приміщення здійснено огляд реєстратора та переглянуто відеозаписи, що відповідає вимогам ч.7 ст.237 КПК України, та не свідчить про порушення вимог кримінального процесуального закону.
Посилання апелянта на невідповідність протоколу огляду від 09.01.2020 року вимогам ст.84 КПК України, є неприйнятними, оскільки під час перевірки матеріалів справи встановлено, що вказану слідчу дію проведено у відповідності до вимог ч.1 ст.237 КПК України і результати огляду предмета, а саме змісту відеозапису з камери спостереження детально викладено у процесуальному документі.
Відповідно до змісту протоколу встановлено відомості, що підтверджують подію, яка підлягає доказуванню у кримінальному провадженні, а тому апелянт безпідставно вказує про те, що даний протокол не встановлює наявність чи відсутність обставин кримінального провадження.
Позбавлені підстав і доводи апелянта про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону під час проведення слідчої дії пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 09.02.2020 року, оскільки вказану дію проведено у відповідності до положень, зазначених у ст.228 КПК України, для впізнання представлено фотознімки чотирьох осіб, які не мають різких відмінностей у зовнішності, представлені фотокопії відповідають вимогам ст.99 КПК України, а помилка у даті народження ОСОБА_8 , яку було усунуто під час судового розгляду, не є підставою для визнання доказу, отриманого за результатами проведення слідчої дії, недопустимим, тому доводи апелянта в цій частині не грунтуються на положеннях ст.86, 87 КПК України.
Доводи апелянта про те, що товарознавчу експертизу, якою встановлено вартість мобільного телефону, проведено з порушенням вимог кримінального процесуального закону, є необґрунтованими, з огляду на таке.
У відповідності до положень ст.100 КПК України мобільний телефон було передано на зберігання потерпілому. Товарознавчу експертизу, якою встановлено вартість цього телефону проведено на підставі дослідження матеріалів кримінального провадження, що відповідає вимогам ст.101, 102 КПК України. Експертом не було вказано, що проведення експертизи за відсутності матеріального об`єкта є неможливим, і під час досудового розслідування та судового розгляду учасниками кримінального провадження не було подано заперечень щодо належності та допустимості висновку експерта. Апелянтом в апеляційній скарзі перераховано пункти Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень, які, на його думку, порушено експертом, проте під час перевірки матеріалів провадження встановлено, що висновок товарознавчої експертизи відповідає як вимогам п.3.1., 3.2., 3.5 Інструкції, так і засадам кримінального процесуального закону.
Інших доводів, якими б спростовувались висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні вказаного злочину, обвинуваченим не наведено.

Отже сукупність наведених у вироку доказів, яким суд першої інстанції дав належну оцінку, свідчать про те, що ОСОБА_8 з корисливих мотивів, із застосуванням фізичного насильства до потерпілого ОСОБА_9 , яке не є небезпечним для його життя чи здоров`я, що виразилося в нанесені ОСОБА_8 удару ногою по ногам потерпілого, від якого останній впав на землю, і відкрито викрав мобільний телефон, що належить потерпілому ОСОБА_9 .

Вина ОСОБА_8 у вчиненні цього злочину судом доведено повністю, його злочинні дії за ч.2 ст.186 КК України судом кваліфіковані правильно.
У зв`язку з чим, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та недоведеність його винуватості є такими, що суперечать встановленим обставинам справи та наведеним вище доказам.

Докази винуватості ОСОБА_8 , на які посилалися органи досудового розслідування, перевірені судом першої інстанції та згідно зі ст.94 КПК України належним чином оцінені з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності.

Суд дотримався вимог ст.10, 22 КПК України, створивши необхідні умови для виконання учасниками процесу своїх процесуальних обов`язків і здійснення наданих їм прав. Сторони користувалися рівними правами та свободою у наданні доказів, дослідженні та доведенні їх переконливості перед судом.

Необґрунтованими є доводи обвинуваченого про неповноту судового розгляду, оскільки перевіркою матеріалів провадження не встановлено даних, які б свідчили про неповноту чи упередженість дослідження судом обставин, що могли мати істотне значення для правильного вирішення справи. Як під час досудового розслідування, так і судового розгляду були встановлені і досліджені всі обстави, з`ясування яких мало істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, перевірялася позиція захисту обвинуваченого шляхом допиту потерпілого, дослідження даних протоколів слідчих дій, висновку експертизи, які мають значення для висновків суду, та яким дано належну оцінку у вироку.
Крім того, після з`ясування обставин та перевірки їх доказами, клопотань щодо необхідності з`ясування інших невстановлених досудовим розслідуванням обставин вчинення злочину, а також про доповнення судового розгляду, жодна із сторін кримінального провадження не заявляла.
Тому доводи обвинуваченого про неповноту судового розгляду, слід визнати голослівними.

Під час судового розгляду стороною обвинувачення було надано належні, допустимі та достатні докази, які свідчать про те, що ОСОБА_8 вчинив інкримінований йому злочин.
А тому доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що судом не дана належна оцінка зібраним у кримінальному провадженні доказам сторін обвинувачення та захисту, не відповідають дійсності.

Порушень кримінального процесуального закону, зокрема права обвинуваченого на захист, при збиранні, дослідженні та оцінці доказів, розгляді клопотань, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення щодо винності обвинуваченого та правильності застосування закону України про кримінальну відповідальність, судом апеляційної інстанції не виявлено.

Підстав для скасування вироку та закриття кримінального провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України, як про це ставить питання апелянт, колегія суддів не знаходить.

Що ж до доводів обвинуваченого ОСОБА_8 про суворість призначеного покарання, то їх слід визнати непереконливими.

Виходячи з положень, передбачених ст.65 КК України, при призначенні покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При цьому, згідно з ч.2 ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_8 дотримався вимог ст.50, 65 КК України щодо його необхідності, достатності і справедливості. Підстав вважати, що призначене покарання є суворим, як про це стверджує апелянт, не має.

Призначаючи ОСОБА_8 вид та міру покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, дані про його особу, що він має постійне місце проживання, мешкає з батьками, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, раніше не судимий, обставину, що обтяжує його покарання, вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, та відсутність обставин, що пом`якшують покарання, ставлення обвинуваченого до вчиненого, відсутність каяття, відшкодування завданих збитків потерпілому у виді повернення викраденого тільки після встановлення його особи працівниками поліції. Суд також врахував висновок органу пробації про те, що ризик вчинення повторного кримінального правопорушення та небезпеки особи обвинуваченого ОСОБА_8 для суспільства оцінено як високий, а його виправлення без позбавлення волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, у тому числі окремих осіб.
З урахуванням цих конкретних обставин, суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про те, що виправлення ОСОБА_8 можливе лише в умовах ізоляції від суспільства та правильно призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч.2 ст.186 КК України, яке за своїм видом та розміром, на думку колегії суддів, є справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Зважаючи на викладене, твердження апелянта про несправедливість призначеного йому покарання через його суворість, позбавлені правових підстав.

Обставини, на які посилається апелянт, зокрема, що він є особою раніше не судимою, на обліках не перебуває, характеризується виключно позитивно, має постійне місце проживання та міцні соціальні зв`язки, мешкає з цивільною дружиною, жодним чином не зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину та суспільну небезпечність його особи, і висновки суду та висновок органу пробації з цього питання не спростовують, враховуючи характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які можуть бути підставами для зміни чи скасування вироку, під час апеляційного розгляду не встановлено.

Виходячи з наведеного, апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 належить залишити без задоволення, а вирок без зміни.

Керуючись ч.2 ст.376, ст.404, 407, 419 КПК України колегія суддів

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу з доповненнями обвинуваченого ОСОБА_8 - залишити без задоволення, а вирок Голопристанського районного суду Херсонської області від 19 квітня 2021 року щодо нього - без зміни.

Ухвала набирає чинності з моменту оголошення і може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку протягом 3 місяців з дня оголошення шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий: (підпис) ОСОБА_2
Судді: (підпис) ОСОБА_3
(підпис) ОСОБА_4