В И Р О К
Іменем України

05.05.2021 року м.Мостиська

єдиний унікальний номер:448/1438/20
провадження № 1-кп/448/83/21
Мостиський районний суд Львівської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні залу суду в м.Мостиська кримінальне провадження №0000215 про обвинувачення:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Волиця, Мостиського району Львівської області, мешканця та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, із професійно-технічною освітою, розлученого, непрацюючого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України,

учасники справи:
прокурорка ОСОБА_4 ,
потерпіла ОСОБА_5 ,
обвинувачений ОСОБА_3 ,
його захисник-адвокат ОСОБА_6
в с т а н о в и в :

Судом визнано доведеним те, що ОСОБА_3 , згідно рішення Мостиського районного суду Львівської області від 11.07.2018 року зобов`язаний виплачувати аліменти на користь потерпілої ОСОБА_5 , на утримання дитини: дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

Маючи прямий умисел, направлений на злісне ухилення від сплати аліментів, достовірно знаючи про покладений на нього судовим рішенням обов`язок щодо сплати коштів на утримання дитини, ОСОБА_3 , ухилився від виконання рішення суду.

Будучи працездатною особою та не маючи об`єктивних причин не працювати, в період часу із серпня 2018 року по листопад 2020 року, не вжив заходів щодо офіційного працевлаштування. ОСОБА_3 , з метою злісного ухилення від сплати аліментів до Мостиської районної філії Львівського обласного центру зайнятості для пошуку роботи не звертався, на неодноразові попередження працівників Мостиського РВ ДВС про необхідність щомісячної сплати аліментів на утримання дитини та погашення заборгованості, а також про кримінальну відповідальність за злісне ухилення від сплати аліментів не реагував, що в подальшому призвело до виникнення заборгованості, яка станом на листопад 2020 року становить 91863,98 грн.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 вину у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав. Заперечив щодо викладених в обвинувальному акті обставин. Пояснив, що перебував у зареєстрованому шлюбі з потерпілою. В подальшому шлюб було розірвано. Надалі, згідно рішення Мостиського районного суду Львівської області від 11.07.2018 року з нього стягуються аліменти на утримання дочки ОСОБА_8 у розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Зазначив, що визначені судовим рішенням аліменти сплачувати не має змоги, оскільки ніде не працевлаштований; має незадовільний стан здоров`я, тощо. Окрім цього, покликався на те, що потерпіла неодноразово зазначала, що він не є батьком дитини, у зв`язку з чим він звернувся до суду із позовом до такої про оспорення батьківства. Вказував, що раніше (до моменту ухвалення рішення про стягнення аліментів) давав кошти на утримання дитини.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_3 , адвокат ОСОБА_6 , просив виправдати його підзахисного, оскільки в діях такого відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України.

Незважаючи на не визнання обвинуваченим ОСОБА_3 , своєї вини у вчиненому, його вина повністю та об`єктивно стверджується наступними доказами по справі досліджені судом:
- показаннями потерпілої ОСОБА_5 , яка в судовому засідання показала, що обвинувачений є її колишнім чоловіком. Протягом двох років не сплачує аліментів та зовсім не допомагає їй у матеріальному забезпеченні їх малолітньої дочки. Неодноразово зверталась до обвинуваченого, щоб останній давав їй кошти на дитину, оскільки їй важко одній забезпечувати їх спільну дитину, однак він належних висновків для себе не зробив. На запропоноване прокуроркою покарання обвинуваченому погоджується.

- показаннями свідка ОСОБА_9 , яка в судовому засіданні показала, що вона працює державним виконавцем Мостиського районного відділу державної виконавчої служби Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Львів). Зазначала те, що у неї на примусовому виконанні перебував виконавчий лист щодо стягнення з обвинуваченого аліментів на малолітню дитину в розмірі 1/3 частини заробітку. Вказувала, що обвинувачений був повідомлений під розписку про необхідність сплати аліментів та наслідки ухилення від їх сплати. За весь час виконання боржник жодного платежу не здійснив, на виклики державного виконавця не з`являвся. Покликалась на те, що при розмові з обвинуваченим такий їй неодноразово зазначав, що жодних аліментів на утримання дитини сплачувати не буде, оскільки вважає, що дитина не його, та на даний час ним подано позов про оспорення батьківства. Зазначила, що при перевірці майна боржника у такого було виявлено автомобіль, на який в подальшому було накладено арешт, однак на даний час автомобіль не розшукано. Станом на квітень місяць 2021 року розмір заборгованості зі сплати аліментів становить 113139 грн.

Показання потерпілої та свідка є логічними, послідовними, взаємодоповнюючими, узгоджуються між собою, не викликають сумнівів в їх достовірності, а тому суд визнає їх належними та допустимими доказами вини обвинуваченого ОСОБА_3 , в пред`явленому обвинуваченні за наведених вище фактичних обставин.
Судом повно та всебічно досліджено докази, що містяться у матеріалах кримінального провадження, які були надані суду стороною обвинувачення та стороною захисту, зокрема:

- витяг з ЄРДР за №0000215 від 10.06.2020 року;

- заяву ОСОБА_5 від 10.06.2020 року, в якій така просить прийняти міри до колишнього чоловіка ОСОБА_3 , 1991р.н., оскільки останній не сплачує жодних аліментів на утримання дитини;

- розрахунок заборгованості згідно виконавчого провадження №57268615 від 10.04.2020 року;

- виконавче провадження №57268615 від 21.09.2018 року;

- копію свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , де у графі батьки зазначено: батько ОСОБА_3 , мати ОСОБА_5 ;

- рішення Мостиського районного суду Львівської області від 11.07.2018 року, згідно якого ухвалено стягувати з ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 (ідентифікаційний номер НОМЕР_2 ), жителя та зареєстрованого за адресою: с.Волиця Мостиського району Львівської області, в користь ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (ідентифікаційний номер НОМЕР_3 ), жительки та зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_2 , аліменти на утримання дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття;

- листа Мостиської РФ Львівського обласного центру зайнятості від 16.06.2020 року за №20-183/02 з якого слідує, що ОСОБА_3 на обліку в числі безробітних у Мостиській РФ ЛОЦЗ станом на 16.06.2020 року не перебуває і у період з 01.12.2017 року по даний час на обліку не перебував;

- листа Управління соціального захисту населення Мостиської РДА від 16.06.2020 року, з якого відомо, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на обліку як одержувач будь якого виду допомоги не перебуває;

- листа Головного управління пенсійного фонду України у Львівській області від 15.09.2020 року, з якого відомо, що ОСОБА_3 на обліку як одержувач пенсії не перебуває.

Дослідивши надані сторонами кримінального провадження докази та даючи їм належну правову оцінку, суд приходить до наступного.

Кримінальний кодекс України має своїм завданням правове забезпечення охорони прав і свобод людини і громадянина, власності, громадського порядку та громадської безпеки, довкілля, конституційного устрою України від злочинних посягань, забезпечення миру і безпеки людства, а також запобігання злочинам (ч.1 ст.1 КК України).

Завданням кримінального провадження, зокрема, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, а також забезпечення повного та неупередженого судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини.

Відповідно до ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Згідно ч.1 ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному і неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Суд при розгляді кримінального провадження досліджує докази як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, аналізує їх та дає оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності для вирішення питань, зазначених у ст.368 КПК України.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.84 КПК України доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Частиною першою статті 85 КПК України встановлено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

При розгляді вказаного обвинувального акту в суді, судом всім учасникам провадження було створено належні умови для реалізації сторонами своїх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, зокрема були допитані всі заявлені свідки та вирішені заявлені клопотання.

Будь-яких належних та допустимих доказів захисту на спростування доказів обвинувачення стороною захисту, під час судового розгляду суду не надано.

Заперечення своєї провини обвинуваченим ОСОБА_3 , в скоєнні інкримінованого йому кримінального проступку, не знайшли свого підтвердження в ході судового розгляду.

Судом встановлено, що всі докази, досліджені в судовому засіданні і покладені в основу вироку, є достовірними, допустимими і достатніми, які повною мірою підтверджують встановлені в суді фактичні обставини по справі.

Суд вважає за необхідним зазначити, що судовий розгляд кримінального провадження проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, що передбачено ст.337 КПК України.

В силу вимог ст.ст. 370, 373 КПК України суд обґрунтовує вирок лише на доказах, які були розглянуті у судовому засіданні і обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Що стосується доводів сторони захисту про відсутність складу інкримінованого кримінального правопорушення за ч.1 ст.164 КК України через відсутність у його діях злісного ухилення від сплати аліментів, то вони не заслуговують на увагу з огляду на таке.
Об`єктом даного злочину є право малолітньої дитини на повноцінне життя та всебічний (фізичний, психічний і соціальний) розвиток.

Відповідно до ст.ст. 18, 27 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року, яка ратифікована Україною, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування. Держава визнає право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батьки несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Батьки або особи, які їх замінюють, несуть відповідальність за створення умов, необхідних для всебічного розвитку дитини, відповідно до законів України (ст.8 Закону України «Про охорону дитинства»). Предметом основної турботи та основним обов`язком батьків є забезпечення інтересів своєї дитини ( ст.11 Закону України «Про охорону дитинства»).

Згідно положень ч.1 ст.3 Конвенції ООН, ч.ч. 7, 8 ст.7 СК України при вирішенні будь-яких питань щодо дітей суд повинен виходити з якнайкращого забезпечення інтересів дитини і, тим більше, при захисті одного із основних прав дитини - права на утримання.

Таке право кореспондується з конституційним обов`язком батьків утримувати дитину до її повноліття, який закріплений в Основному Законі (ст.51 Конституції України), а також в Сімейному кодексі (ст.180) та гарантується Державою, в свою чергу, ст.15 Сімейного кодексу чітко регламентовано, що сімейні обов`язки не можуть бути перекладені на іншу особу.

Предметом злочину, який аналізується, є кошти, що за рішенням суду підлягають сплаті на утримання дитини.

З об`єктивної сторони кримінальне правопорушення, передбачене частиною 1 статтею 164 КК України може бути вчинене у формі злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дитини (аліментів) слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця, приватного виконавця тощо), які призвели до виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів.

При цьому діяння можуть виразитись як у прямій відмові від сплати встановлених судом аліментів, так і в інших діях (бездіяльності), які фактично унеможливлюють виконання вказаного обов`язку.

Про злісний характер ухилення від сплати аліментів також можуть свідчити: тривалість ухилення (приміткою до ст.164 КК України передбачено, виникнення заборгованості із сплати таких коштів у розмірі, що сукупно складають суму виплат за три місяці відповідних платежів), продовження ухилення після попередження про необхідність виконання свого обов`язку та можливість кримінальної відповідальності з боку державного виконавця, неодноразове звернення потерпілого чи інших осіб до винної особи з цього приводу тощо.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, рішенням Мостиського районного суду Львівської області від 11.07.2018 року обвинувачений ОСОБА_3 зобов`язаний сплачувати аліменти на утримання дитини: дочки ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 1/3 частки від усіх видів його заробітку (доходу) щомісячно, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 18.12.2017 року і до досягнення дитиною повноліття.

В період часу із серпня 2018 року по листопад 2020 року злісно ухилився від сплати аліментів, що сукупно склало суму виплат більше ніж за три місяці, внаслідок чого виникла заборгованість у розмірі 91863,98 грн.

Слід зазначити те, що ОСОБА_3 , був обізнаним щодо наявності рішення суду про стягнення з нього аліментів та обов`язку виконувати дане рішення, адже повідомлений державним виконавцем під розписку про необхідність сплати аліментів та наслідки ухилення від їх сплати.

Крім того, ОСОБА_3 , неодноразово викликався до державного виконавця з приводу невиконання рішення про стягнення аліментів, попереджався про кримінальну відповідальність та зобов`язувався погашати заборгованість зі сплати аліментів, але, незважаючи на це, аліменти у розмірі, визначеному рішенням суду, не сплачував.

Також слід зазначити, що ОСОБА_3 , маючи змогу заробляти гроші і сплачувати аліменти, оскільки у вказаний період він на лікуванні та на обліку в центрі зайнятості не перебував, тобто не існувало жодних обставин, які свідчили б про поважність причин чи вимушеність несплати, не вчинив жодних дій для сплати аліментів та погашення боргу.

Твердження обвинуваченого про те, що не мав змоги платити аліменти через відсутність роботи, також не слід брати до уваги, оскільки вказана обставина в жодному разі не звільняє його від обов`язку утримання дитини.

Будучи обізнаним про наявність заборгованості, засуджений протягом двох років не вживав жодних заходів для усунення негативних наслідків, спричинених його діями.

Покликання обвинуваченого про те, що він не являється батьком малолітньої дитини: ОСОБА_7 , 16.06.2017 року суд не приймає до уваги, оскільки такі жодними доказами (належними та допустимими) не підтвердженні, в тому числі рішенням суду про виключення з актового запису про народження дитини відомості про особу, як про батька дитини.

Наведені обставини вказують саме на злісне ухилення ОСОБА_3 від сплати аліментів, вони підтверджені доказами, яким суд у порядку ст.94 КПК України дав оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупності цих доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку і прийняв обґрунтоване рішення про доведеність винуватості останнього у вчиненні інкримінованого йому злочину.

Таким чином, стороною обвинувачення доведено, що ОСОБА_3 достовірно знав про існування покладеного на нього рішенням суду, яке набрало законної сили, обов`язку щодо сплати аліментів на утримання своєї малолітньої дитини, однак злісно ухилявся від сплати аліментів, це призвело до накопичення заборгованості за період понад 3 місяці; наявності поважних причин для цього з боку платника аліментів не встановлено; обвинувачений не отримував пенсії, інших видів соціальних допомог, не звертався до місцевого центру зайнятості за допомогою у працевлаштуванні, докази його вини є достатніми та переконливими.

Подібні правовідносини викладені у Постанові Верховного суду (справа№283/1309/17) від 30.04.2020 року.
Оцінюючи зібрані по справі докази в їх сукупності, суд знаходить винуватість обвинуваченого ОСОБА_3 доведеною у вчиненні вищевказаного кримінального правопорушення кримінального проступку та вважає, що його дії вірно кваліфіковано за ч.1 ст.164 КК України, оскільки він злісно ухилявся від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Згідно ч.6 ст.368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Верховний Суд у своїй постанові від 01.02.2018 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначив поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, у відповідності до вимог ст.65 КК України, враховує обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Визначаючи ступінь небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема характеру вчинених дій, форми вини, мотиву і цілі, способу, обстановки і стадії вчинення кримінального правопорушення, тяжкості наслідків, що настали.

Відповідно до роз`яснень п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року із змінами та доповненнями "Про практику призначення судами кримінального покарання", досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.

Обвинувачений ОСОБА_3 , вчинив кримінальне правопорушення, яке згідно ст.12 КК України є кримінальним проступком.

Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.66 КК України судом не встановлено.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до вимог ст.67 КК України, - є вчинення злочину щодо особи, з якою винний перебував у сімейних відносинах.

Судом також враховується характер і ступінь суспільної небезпечності кримінального правопорушення, що обвинувачений ОСОБА_3 вперше притягується до кримінальної відповідальності, є особою молодого віку, має постійне місце проживання, де проживає з батьками, виключно позитивно характеризується за місцем проживання, його (обвинуваченого) стан здоров`я - на обліку в наркологічному та психоневрологічному диспансерах не перебуває; його матеріальний стан - офіційно не працевлаштований; його роль у скоєному кримінальному правопорушенні та поведінку до і після вчинення такого.

Беручи до уваги наведені обставини в сукупності, суд при призначенні покарання також виходить із встановленої ст.50 КК України його мети не тільки кари, а й виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень, керуючись принципом законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 , можливе шляхом застосування до нього покарання у виді громадських робіт, в межах санкції ч.1 ст.164 КК України.

Жодних перешкод для призначення обвинуваченому ОСОБА_3 , такого виду покарання судом не встановлено.

Саме такий вид покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_3 , буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень як обвинуваченим, так і іншими особами.

Суд дійшов глибокого переконання, що таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».

Справедливе застосування норм права означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.

Підстави для застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 , ст.69 КК України, тобто призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом, а також ст.75 КК України - призначення покарання з випробуванням ,- відсутні.

Невизнання обвинуваченим ОСОБА_3 , вини у вчиненні кримінального проступку є правом останнього, а тому і не може бути підставою для призначення йому більш суворішого покарання, про що неодноразово у своїх рішеннях зазначав Верховний Суд.

Цивільний позов по кримінальному провадженні не заявлявся.

Речові докази та процесуальні витрати по справі відсутні.

Заходи забезпечення кримінального провадження не застосовувались.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 не обирався, підстав для обрання обвинуваченому запобіжного заходу до набрання вироком законної сили суд не вбачає.

Керуючись ст.ст. 368-371, 373-376 КПК України, суд
у х в а л и в:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.164 КК України та призначити йому покарання 100 (сто) годин громадських робіт.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_3 до набранням вироком законної сили, не обирати.

Речові докази відсутні.

Процесуальні витрати відсутні.

На вирок протягом тридцяти днів з дня його проголошення може бути подана апеляційна скарга до Львівського апеляційного суду через Мостиський районний суд Львівської області.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок суду виготовлений в нарадчій кімнаті та проголошений учасникам справи 05.05.2021 року.

Суддя ОСОБА_1

Рішення набрало законної сили «___»___________ 20 р.

Суддя ОСОБА_1