ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 601/1291/21Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/817/262/21 Доповідач - ОСОБА_2
Категорія - тримання під вартою
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 червня 2021 р. Колегія суддів судової палати в кримінальних справах Тернопільського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

підозрюваного ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

представника потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши 15 червня 2021 р. у відкритому судовому засіданні в приміщенні Тернопільського апеляційного суду матеріали провадження за апеляційною скаргою адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 травня 2021 р.,
В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою слідчого судді Тернопільського міськрайонного суду Тернопільської області від 31 травня 2021 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Кременецького ВП ГУНП в Тернопільській області капітана поліції ОСОБА_10 , яке погоджено з прокурором Кременецької окружної прокуратури ОСОБА_6 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 такого, що не працює, раніше не судимого,

підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою.

Датою закінчення дії ухвали в частині застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою зазначено 29.07.2021.

В апеляційній скарзі захисник підозрюваного ОСОБА_7 - адвокат ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нове рішення, змінивши запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт за адресою реєстрації підозрюваного.

Вважає оскаржувану ухвалу незаконною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.

У свої апеляційній скарзі апелянт вказує, що даний запобіжний захід є занадто суворим, оскільки для запобігання ризику переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, достатньою мірою для забезпечення виконання підозрюваним процесуальних обов`язків буде запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, оскільки прокурором не доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти цьому ризику.

Зазначає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту буде гарантувати виконання підозрюваним на час досудового розслідування процесуальних обов`язків та зможе повною мірою запобігти ризику його переховування.

На переконання апелянта, тримання підозрюваного під вартою не є виправданим, оскільки в даному конкретному кримінальному провадженні істинні вимоги публічного інтересу з урахуванням презумпції невинуватості не переважають правило поваги до особистої гідності.

Вважає, що тимчасова відсутність роботи у підозрюваного не може свідчити про антисоціальну поведінку останнього, як про це зазначив слідчий суддя місцевого суду.

Одним із доводів апеляційної скарги є те, що слідством не надано достатньо доказів, які б обґрунтовано свідчили про причетність саме ОСОБА_7 до вчиненого злочину.

Апелянт у своїй апеляційній скарзі посилається на правову позицію ЄСПЛ, в якій йдеться про те, що суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Забезпечення таких стандартів вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства.

Крім того, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

Заслухавши доповідь судді, підозрюваного ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу з наведених у ній підстав, прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.

Як вбачається з наданих до апеляційного суду матеріалів справи, слідчим СВ Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000241 від 28.05.2021 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

27.05.2021 о 22 год. 03 хв. До Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області надійшло повідомлення від невідомої особи про те, що у відпочинковому комплексі Смерекова хата, що в селі Кімната, Кременецького району відбувається бійка між відвідувачами закладу.

Також, 27.05.2021 о 22 год. 24 хв. до Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області надійшло повідомлення від невідомої особи про те, що у відпочинковому комплексі ІНФОРМАЦІЯ_2 , що в селі Кімната, Кременецького району відбувається бійка між відвідувачами закладу, які мають при собі предмети, схожі на ножі, відбувається бійка.

Крім цього, 27.05.2021 о 23 год. 59 хв. до Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області надійшло повідомлення від лікаря екстреної медичної допомоги №82 про те, що у Кременецьку районну лікарню з відпочинкового комплексу Смерекова хата, що в селі Кімната Кременецького району, доставлено ОСОБА_11 , із тілесними ушкодженнями у вигляді проникаючого ножового поранення живота, грудної клітки.

За даним фактом 28.05.2021 року СВ Кременецького РВП ГУНП в Тернопільській області, внесено відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочато досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000241 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 27 травня 2021 року близько 21 год. 30 хв. ОСОБА_7 , перебуваючи на території відпочинкового комплексу ІНФОРМАЦІЯ_2 , що по АДРЕСА_3 , під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_11 виник прямий умисел, направлений на умисне спричинення тяжких тілесних ушкоджень останньому.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 , 27 травня 2021 року близько 21 год. 30 хв., перебуваючи на території відпочинкового комплексу ІНФОРМАЦІЯ_2 , що по АДРЕСА_3 , під час раптово виниклого конфлікту із ОСОБА_11 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх дій, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи цілеспрямовано та рішуче, з прямим умислом, направленим на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, утримуючи в своїй руці предмет колючо-ріжучої дії, наніс один удар в ділянку живота та два удари в ділянку грудної клітки ОСОБА_11 , спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення черевної порожнини, колоту рану грудної клітки.

28.05.2021 ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Відповідно до ч. ч. 1-2 ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні. При цьому слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх вказаних вище обставин.

При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.

Зокрема, Європейський суд з прав людини у рішенні «К. Г. проти Німеччини», «Нечипорук і Йонкало проти України» зазначив, що «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

При цьому тлумачення поняття «обґрунтованість» буде залежати від усіх обставин справи (рішення ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства»).

Стандарт доказування «обґрунтована підозра» не передбачає, що уповноважені органи мають оперувати доказами, достатніми для пред`явлення обвинувачення чи ухвалення обвинувального вироку, що пов`язано з необхідністю на ранніх етапах кримінального провадження для обмеження прав особи (рішення ЄСПЛ у справі «Мюррей проти Сполученого Королівства».

Виходячи з наведеного і надаючи оцінку матеріалам провадження, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді про наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення за ч. 1 ст. 121 КК України, яка підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами.

Колегія суддів також враховує правову позицію ЄСПЛ, викладену у рішенні «Феррарі-Браво проти Італії» заява №9627/81 від 14 березня 1984 року, відповідно до якої затримання та тримання особи під вартою, безумовно, можливе не лише у випадку доведеності факту вчинення злочину та його характеру, оскільки така доведеність сама по собі і є метою досудового розслідування, досягненню цілей якого і є тримання під вартою.

При цьому колегія суддів зазначає, що на даній стадії провадження слідчий суддя не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні кримінального правопорушення. Слідчий суддя на підставі сукупності отриманих доказів повинен визначити лише, чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи запобіжного заходу.

У відповідності до вимог ч. 1 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а підставою відповідно до ч. 2 даної статті є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені ч. 1 цієї статті (переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується).

Окрім наявної обґрунтованої підозри слідчий суддя правильно врахував, що у даному кримінальному провадженні існують ризики, наведені слідчим у клопотанні про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою та доведені прокурором в судовому засіданні, а саме: підозрюваний може переховуватись від органів досудового розслідування та суду, незаконно впливати на свідка у цьому ж кримінальному провадженні, вчинити інше кримінальне правопорушення, з чим погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Надаючи оцінку можливості підозрюваному ОСОБА_7 переховуватися від слідства та суду, колегія суддів погоджується із твердженням слідчого судді, що існує ризик того, що ОСОБА_7 може переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, оскільки останній усвідомлюючи міру покарання за вчинене ним кримінальне правопорушення, може переховуватись від органу досудового розслідування та суду з метою уникнення відповідальності.

Крім цього, колегія суддів зазначає, що ризик впливу на свідків існує не лише на початковому етапі кримінального провадження при зібранні доказів, а й на стадії судового розгляду до моменту безпосереднього отримання судом показань від свідків та дослідження їх судом.

Тому, враховуючи вищезазначене, твердження апеляційної скарги, що слідчим не доведено всіх ризиків у даному кримінальному провадженні, є необґрунтованими.

Задовольняючи вказане клопотання слідчого, слідчий суддя, встановив наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_7 інкримінованого йому кримінального правопорушення, врахував вагомість наданих доказів про вчинення підозрюваним ОСОБА_7 злочину, його вік, стан здоров`я. Окрім цього, слідчий суддя зауважив на те, що ОСОБА_7 не є офіційно працевлаштованим, не має постійного джерела доходів, підтримує антисоціальні зв`язки, раніше притягувався до кримінальної відповідальності, і дійшов обґрунтованого висновку, що відносно підозрюваного слід обрати запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки саме такий запобіжний захід забезпечить виконання підозрюваним ОСОБА_7 процесуальних обов`язків та попередить вчинення ним дій, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Враховуючи викладене, слідчий суддя прийшов до правильного висновку, що застосування більш м`якого запобіжного заходу не забезпечить можливість запобігання ризикам, зазначеним в ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окрім цього, слідчим суддею відповідно до п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України при постановлені ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою враховано підстави та обставини, передбачені 177 та 178 цього Кодексу, та те, що кримінальне правопорушення, у вчиненні якого підозрюється ОСОБА_7 , вчинене із застосуванням до ОСОБА_11 насильства, без визначення альтернативного виду запобіжного заходу у виді застави, з чим погоджується колегія суддів.

При цьому колегія суддів наголошує, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, але на даній стадії досудового розслідування по даній конкретній справі з урахуванням особи підозрюваного та тяжкості можливого покарання, яке загрожує у разі доведеності вини та визнання його винуватим у вчиненні кримінального правопорушення за рішенням суду, наявність по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який навіть з урахуванням презумпції невинуватості переважає принцип поваги до особистої свободи підозрюваного, - підстав для застосування до ОСОБА_7 іншого, не пов`язаного з триманням під вартою запобіжного заходу, колегія суддів не вбачає, в тому числі з огляду на ступінь суспільної небезпеки злочину, у якому підозрюється ОСОБА_7 .

Так, ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні злочину за ч. 1 ст. 121 КК України, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від п`яти до вісьми років, та який відповідно до ч. 5 ст. 12 КК України є тяжким злочином.

Відповідно до практики Європейського Суду з прав людини вагомою підставою для вирішення питання про необхідність попереднього ув`язнення особи є ризик перешкоджання встановленню істини у справі та переховування цієї особи від правосуддя. При цьому зазначено, що небезпека перешкоджання встановленню істини у справі та переховування особи від правосуддя може вимірюватися суворістю можливого покарання в сукупності з наявністю даних про матеріальний, соціальний стан особи, її зв`язками з державою, у якій його переслідують, та міжнародними контактами. У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 р. Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Європейський суд з прав людини у справі «Ілійков проти Болгарії» від 26 липня 2001 року закріпив, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Матеріали провадження не містять даних, які б унеможливлювали перебування підозрюваного під вартою.

Врахував слідчий суддя при обранні запобіжного заходу і стан здоров`я підозрюваного.

З огляду на викладене слідчим суддею при розгляді клопотання повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а тому зазначені в апеляційній скарзі підстави, з яких підозрюваний просить скасувати ухвалу слідчого судді, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи та не є визначеними законом підставами для скасування оскаржуваного рішення.

Доказів на спростування висновків слідчого судді в апеляційній скарзі не наведено, матеріалами провадження не встановлено, і в ході судового засідання апеляційної інстанції не здобуто.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити слідчому судді постановити законну та обґрунтовану ухвалу, колегією суддів апеляційної інстанції не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів апеляційного суду дійшла остаточного висновку про залишення апеляційної скарги адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , без задоволення.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 178, 182, 183, 184, 193, 194, 309, 407 ч. 3 п. 1, ч.1 ст. 418, ст. ст. 419, 422 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 , яка діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Кременецького районного суду Тернопільської області від 31 травня 2021 р. про обрання підозрюваному ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, - без змін.

Ухвала Апеляційного суду відповідно до правил, визначених ч. 4 ст. 424 КПК України, є остаточною й оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді