У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 лютого 2021 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001752, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_5 на вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 травня 2020 року відносно
ОСОБА_5 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Вознесенськ Миколаївської області, зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешкає в АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_6 ,
обвинувачений ОСОБА_5 ,
захисник ОСОБА_7 ,
потерпіла ОСОБА_8 .

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 травня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортним засобом строком на 3 роки.
Ухвалено початок строку відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_5 обчислювати з дня його взяття під варту, після звернення вироку до виконання після набрання ним законної сили.
Ухвалено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_8 , у відшкодування моральної шкоди 449 924 грн., у відшкодування судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката 5 000 грн.; з ПАТ «Страхова компанія «Українська страхова група» стягнути на користь потерпілої ОСОБА_8 у відшкодування майнової шкоди 6 891 грн.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 на користь держави витрати на проведення судових експертиз в сумі 4 082,16 грн.
Вирішено питання стосовно речових доказів в кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
У змінах до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині призначення покарання та, на підставі ст. 75 КК України, звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки, з покладенням обов`язків, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 та п. 2 ч. 2 ст. 76 КК України.

Узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу.

В первісній апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 вважав, що суд першої інстанції, не надавши належної оцінки доказам призначив покарання, яке не відповідає обставинам вчиненого кримінального правопорушення та його особі, внаслідок суворості.
Наголошував на тому, що протокол огляду місця пригоди від 08.11.2019 р., із фото-таблицею до нього, не відповідає вимогам ст. ст. 103, 104, 223, 237 КПК України, а огляд, як слідча дія, проведений з суттєвими порушеннями правил його проведення.
Вважав недопустимим протокол огляду місця пригоди від 08.11.2019 р. та додатків до нього, з огляду на наступне:
протокол представляє собою попередньо виготовлений, за допомогою техніки, формалізований бланк із переліком у ньому відповідних розділів, до яких від руки вносились відомості стосовно огляду;
у ньому відсутні позначки про використання масштабної лінійки, масштабної рулетки, що свідчить про їх незастосування;
не наведено технічних характеристик фотоапарату, який застосовувався працівниками поліції;
до матеріалів кримінального провадження не долучено оригінальних примірників технічних носіїв інформації (цифрових зображень з місця пригоди), а відповідно до ст. 290 КПК України, стороні захисту такий носій не надавався для ознайомлення, що свідчить про недопустимість фототаблиці як доказу;
схема, яка додана до протоколу огляду, містить велику кількість результатів замірів, умовних позначок, однак, у протоколі відсутній опис та послідовність дій, пов`язаних з проведенням замірів, не вказано із застосуванням якого саме приладу, в яких одиницях і як саме проводились заміри, а тому наведені у схемі відомості про місце наїзду на пішохода та розташування об`єктів не підтверджені описом процесу їх отримання, тобто отримані з порушенням правил фіксації ходу і результатів проведення огляду.
огляд автомобіля «Opel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який мав місце під час проведення огляду місця пригоди, проведений з порушенням ст. 233 КПК України, оскільки слідчий не отримував ані усного, ані письмового його дозволу, про проведення огляду належного йому автомобіля, а сам огляд проведений у його відсутність. Після зазначеного огляду слідчий чи прокурор, з метою отримання дозволу на огляд чи обшук вказаного автомобіля, до слідчого судді не звертались.
Зауважував, що згідно із протоколом огляду місця пригоди, видимість у напрямку руху з увімкненим ближнім світлом фар автомобіля «Opel Vivaro» складає 20-25 м., однак, вказані виміри є сумнівними, оскільки після дорожньо-транспортної пригоди одна з фар автомобіля була пошкоджена, що значно впливає на встановлення видимості, а самі виміри проводились після спливу певного проміжку часу.
За такого, протокол огляду місця пригоди, відповідно до приписів ст. ст. 86, 87 КПК України, є недопустимим доказом, отриманим внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Наголошував на тому, що в матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази на підтвердження перебування його у стані алкогольного сп`яніння, оскільки протокол огляду особи на стан сп`яніння не складався, а висновки щодо результатів медичного огляду № 63 від 08.11.2019 р. та № 13 від 08.11.2019 р., складені з порушенням вимог норм складання медичної документації, затверджених відповідними інструкціями, а відтак, вони є недопустимими доказами.
Вважав, що експертиза № 642 від 18.12.2019 р. є недопустимою, оскільки експерту надавався CD із зображеннями з місця пригоди, однак, в подальшому, в матеріалах провадження відсутній такий носій. При цьому, експерту надавалась лише копія схеми до протоколу огляду місця пригоди, де не описано даних про сліди на проїзній частині, однак, в порушення п. 2.1 Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень № 53/5 від 08.10.1998 р., експерт не заявляв клопотання про надання додаткових матеріалів, надання можливості з`ясування у учасників процесу та участі у процесуальних діях, у зв`язку із чим, точного місця наїзду експертом не встановлено.
Звертав увагу на те, що висновок експерта № 20-23 від 16.01.2020 р. ґрунтується на даних протоколу огляду місця пригоди, який складений з порушенням вимог кримінального процесуального закону, та на його поясненнях, однак на момент проведення експертизи він не мав процесуального статусу. При цьому, такі дані не перевірені експериментальним шляхом, через що, вказаний висновок експерта є також недопустимим доказом.
Зауважував, що експертом, згідно з висновком № 342 від 17.12.2019 р., встановлено лише причину смерті потерпілого ОСОБА_9 , водночас, не встановлено яким чином розташовувався потерпілий відносно транспортного засобу, що впливає на вихідні дані, які повинні використовуватись при проведенні експертизи механізму та обставин пригоди. При цьому, матеріали провадження не містять даних про спосіб переміщення потерпілого ОСОБА_10 із лікарні (місця його смерті) до Вознесенського міськрайонного відділення СМЕ (місця проведення експертизи), що свідчить про те, що висновок експерта ґрунтується на дослідженні об`єкта, наданого з порушенням кримінального процесуального закону.
У змінах до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_5 наголошує на наведених порушеннях закону та недопустимості доказів, а також на тому, що на даний час потерпіла змінила свою позицію стосовно застосування до нього покарання, оскільки вони примирились та потерпіла вважає за можливе виправлення ОСОБА_5 без реального відбуття покарання у виді позбавлення волі.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

08.11.2019 р. близько 05.10 год. (в темний час доби), водій ОСОБА_5 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем «Ореl Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_2 (литовської реєстрації), рухався по вул. Матросова в м. Вознесенську Миколаївської області, зі сторони пров. Тополиного в напрямку вул. Молодіжної, по вологій асфальтованій проїзній частині, при тумані, зі швидкістю 60 км/год. В цей час по вказаній вулиці, в районі будинку № 237, по зустрічному узбіччю, за напрямком руху автомобіля, що перебував під керуванням ОСОБА_5 , тобто в попутному з ним напрямку, рухався пішохід ОСОБА_9 .
При наближенні до будинку № 237, рухаючись в обраному напрямку, водій ОСОБА_5 грубо порушив вимоги п. п. 2.9 «а», 10.1 та 12.3 Правил Дорожнього руху, а саме: керуючи транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, під час зміни напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, змінив напрямок руху керованого ним автомобіля на зустрічну смугу руху, з подальшим виїздом на зустрічне узбіччя, не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди у вигляді пішохода ОСОБА_9 , який йшов по зустрічному узбіччю в попутному з автомобілем напрямку, хоча мав таку технічну можливість, в результаті чого допустив наїзд передньою лівою частиною зазначеного автомобіля на пішохода ОСОБА_9 .
В результаті дорожньо-транспортної пригоди вказаний транспортний засіб зазнав механічних пошкоджень, а пішохід ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких помер у Вознесенській багатопрофільній лікарні.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.

Обираючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до тяжких злочинів та є необережним, суспільну небезпеку та обставини скоєного кримінального правопорушення, позицію потерпілої, яка просила суд призначити обвинуваченому суворе покарання, дані про особу обвинуваченого, який характеризується позитивно, має одну малолітню дитину, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, притягується до кримінальної відповідальності вперше, а також висновок органів пробації, згідно з яким, виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства.
Крім того, судом враховано ті обставини, що обвинувачений після пригоди, 08.11.2019 р. о 06.30 год. спочатку відмовлявся від медичного огляду на стан алкогольного або наркотичного сп`яніння, швидку допомогу на місці події не викликав, а на стадії досудового розслідування не вибачався перед потерпілою.
Визнав обставинами, які пом`якшують покарання визнання вини, щире каяття, обставинами, які обтяжують покарання вчинення злочину особою, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника та потерпілу на підтримку апеляційної скарги, думку прокурора, який не вбачав підстав для задоволення апеляційної скарги, вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд доходить наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, встановлених судом, є обґрунтованими, відповідають дослідженим в судовому засіданні доказам, які викладені у вироку.
Дії ОСОБА_5 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 286 КК України, як порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з ч. 3 ст. 403 КПК України, до початку апеляційного розгляду особа, яка подала апеляційну скаргу, має право змінити та/або доповнити її.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_5 підтримав зміни до апеляційної скарги та наполягав на розгляді апеляційної скарги в частині вирішення питання про призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням.

За змістом ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Відповідно до вимог, викладених в п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
В пункті 3 зазначеної Постанови вказано, що досліджуючи дані про особу підсудного, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), його матеріальний стан тощо.
Згідно з рішенням Конституційного Суду України № 15-рп/2004 від 02.11.2004 р., окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.
У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005 р.), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005 р.) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008 р.) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

Перевіркою матеріалів кримінального провадження, апеляційним судом встановлено, що ОСОБА_5 вчинив кримінальне правопорушення, яке відноситься до тяжких злочинів, раніше не судимий, характеризується позитивно, має одну малолітню дитину. Обставинами, які пом`якшують покарання є визнання вини, щире каяття, обставинами, які обтяжують покарання вчинення злочину особою, яка перебувала в стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням викладеного, а також положень ст. 3 Конституції України, відповідно яким людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, апеляційний суд доходить висновку, що при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_5 , суд першої інстанції врахував вимоги ст. ст. 65-67 КК України, а відтак, підстав вважати призначене покарання у виді 4 років позбавлення волі занадто суворим та таким, що не відповідає вимогам кримінального законодавства та особі обвинуваченого, не вбачається, оскільки воно відповідає тяжкості вчиненого правопорушення, не буде становити «особистий надмірний тягар для особи» та відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

З приводу можливості звільнення обвинуваченого ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, апеляційний суд, розглянувши вказане питання, доходить наступного.
За положеннями ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», рішення суду про звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням має бути мотивованим, при цьому необхідно враховувати не тільки дані про особу обвинуваченого і обставини, які пом`якшують покарання і свідчать про можливість його виправлення без відбування покарання, але й ступінь тяжкості вчиненого злочину, виходячи із особливостей і обставин його вчинення.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, суд, урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
З огляду на обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення та невідворотні наслідки від його дій, які полягають у смерті потерпілого, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння підстав для застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, тобто звільнення останнього від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, як того просить апелянт, суд апеляційної інстанції не вбачає.

В той же час, ознайомившись зі змістом первісних вимог апеляційної скарги обвинуваченого, апеляційний суд приходить до висновку, що вони не містять обставин, які б вказували на допущення судом першої інстанцій істотного порушення вимог кримінального процесуального закону або неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що були б безумовними підставами для скасування ухваленого відносно ОСОБА_5 вироку, або такими, що порушували б права обвинуваченого.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про недопустимість, як доказу, протоколу огляду місця події від 08.11.2019 р., внаслідок суттєвого порушення правил проведення такого огляду, апеляційний вважає такими, що не заслуговують на увагу, виходячи з наступного.

За змістом ст. ст. 223, 237 КПК України, огляд є слідчою (розшуковою) дією, що проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення та здійснюється з обов`язковою участю не менше двох понятих незалежно від застосування технічних засобів фіксування відповідної слідчої дії. Огляд житла чи іншого володіння особи здійснюється згідно з правилами цього Кодексу, передбаченими для обшуку житла чи іншого володіння особи.
Відповідно до ч. 2 ст. 233 КПК України, під іншим володінням особи розуміються транспортний засіб, земельна ділянка, гараж, інші будівлі чи приміщення побутового, службового, господарського, виробничого та іншого призначення тощо, які знаходяться у володінні особи.
Статтею 234 КПК України визначено, що обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення або майна, здобутого в результаті його вчинення, а також установлення місцезнаходження розшукуваних осіб.
Таким чином, основною метою обшуку як слідчої дії є саме відшукання певних предметів чи відомостей, встановлення місцезнаходження розшукуваних осіб. При цьому обшук у будь-якому випадку пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи. Огляду як слідчій дії також властиві певні ознаки, притаманні обшуку, зокрема, він спрямований на виявлення та фіксацію певних відомостей про кримінальне правопорушення. Однак огляд не завжди пов`язаний із проникненням до житла чи іншого володіння особи, а тому не завжди спричиняє втручання у право на недоторканість житла чи іншого володіння.
Згідно ч. 7 ст. 237 КПК України, при огляді слідчий, прокурор або за їх дорученням залучений спеціаліст має право проводити вимірювання, фотографування, звуко- чи відеозапис, складати плани і схеми, виготовляти графічні зображення оглянутого місця чи окремих речей, виготовляти відбитки та зліпки, оглядати і вилучати речі і документи, які мають значення для кримінального провадження.

Як вбачається зі змісту протоколу огляду місця події від 08.11.2019 р., фототаблиці та схеми до нього, о 06.10 год., слідчий СВ Вознесенського ВП ГУНП в Миколаївській області ОСОБА_11 , за допомогою технічних засобів фіксації фотоапарату «Sony», провела огляд ділянки дороги вул. Матросова у м. Вознесенську, навпроти будинку № 237, за участю понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 . На вказаній ділянці дороги виявлений автомобіль Opel Vivaro, реєстраційний номер НОМЕР_2 , сліди його гальмування правого та лівого задніх коліс, а також осип (фрагменти фари). Зазначений автомобіль був відчинений, мав зовнішні пошкодження зосереджені в передній частині автомобіля, саме з лівої сторони пошкоджене лобове скло та ліва фара. Зазначений протокол огляду місця події підписаний понятими і не містить жодних зауважень чи заперечень.

Наведене свідчить, що метою цього огляду проведена фіксація слідів кримінального правопорушення шляхом візуального обстеження транспортного засобу як предмету, що зберіг на собі його сліди, без проникнення до нього чи вилучення будь-яких предметів. Зазначений огляд не носив ознак примусової слідчої дії, не був пов`язаний із проникненням в інше володіння особи, не порушував недоторканості іншого володіння особи (в даному випадку транспортного засобу), а тому одержання ухвали слідчого судді на його проведення не потребував.
Та обставина, що ані обвинувачений, ані його захисник не приймали участі в огляді місця події, в результаті якого складений протокол огляду місця події від 08.11.2019 р., не є такою, що свідчить про порушення права обвинуваченого на захист, оскільки діючим кримінальним процесуальним кодексом, обов`язкової участі зазначених осіб в такій слідчій дії не передбачено, а здійснюється виключно на розсуд слідчого або прокурора.

Доводи обвинуваченого про те, що фототаблиця є недопустимим доказом, оскільки до матеріалів кримінального провадження не долучено оригінальних примірників технічних носіїв інформації, апеляційний суд вважає безпідставними, виходячи з того, що за змістом ч. 2 ст. 105, ст. 237 КПК України, фототаблиці та інші матеріали, які пояснюють зміст процесуальної дії, не є обов`язковими додатками до протоколу огляду.

З урахуванням викладеного, апеляційний суд доходить висновку, що вказана процесуальна дія проводилась уповноваженою на це особою, у присутності двох понятих, із дотриманням вимог ст. ст. 104, 105, 106, 223, 234, 237 КПК України, а протокол огляду місця події від 08.11.2019 р., складений за його результатами, відповідає вимогам ст. ст. 84-86 КПК України, є належним і допустимим доказом у справі та підтверджує існування обставин, які підлягають доказуванню у цьому кримінальному провадженні.

В той же час, слід зауважити, що достовірність зазначених у протоколі огляду місця події даних стосовно обставин скоєної дорожньо-транспортної пригоди учасниками судового провадження не оспорюється, При цьому, відомостей про оскарження обвинуваченим чи захисником у встановленому законом порядку дій службових осіб правоохоронних органів матеріали кримінального провадження не містять, і обвинуваченим такої інформації не надано.

З приводу доводів обвинуваченого про те, що в матеріалах кримінального провадження відсутні належні та допустимі докази на підтвердження перебування його у стані алкогольного сп`яніння, адже висновки щодо результатів медичного огляду № 63 від 08.11.2019 р. та № 13 від 08.11.2019 р., складені з порушенням вимог стосовно норм медичної документації, апеляційний суд доходить наступного.
В постанові Верховного Суду від 03.12.2019 р. у справі № 571/1436/15-к, зазначено, що Інструкція про виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затверджена Наказом МВС України та МОЗ України від № 400/666 від 09.09.2009 р. та наказ МОЗ України «Про затвердження форм облікової статистичної документації, що використовується в поліклініках (амбулаторіях)» № 302 від 27.12.1999 р., були прийняті відповідно до Кодексу України про адміністративні правопорушення, Законів України «Про Національну поліцію», «Про дорожній рух» та «Про заходи протидії незаконному обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів та зловживанню ними».
За такого, ці нормативно-правові акти не регулюють питання доказування в кримінальному провадженні та не виключають можливості встановлення судом факту перебування особи в момент вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК, у стані алкогольного чи іншого сп`яніння шляхом дослідження всієї сукупності доказів, а не виключно результатами відповідного огляду.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_5 свою вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні визнав повністю та показав, що 08.11.2019 р. о 05.00 год. керуючи транспортним засобом, знаходячись в стані сп`яніння, помітив на дорозі тварину, тому змінював напрямок руху. Потерпілого ОСОБА_9 не побачив та допустив наїзд на останнього.
Свідок ОСОБА_14 в суд першої інстанції показав, що останній працює водієм ТДВ «Вознесенськавтотранс». 08.11.2019 р. під`їхав до зупинки о 04.55 год., де люди повідомили, що хвилин 5 потому сталася дорожньо-транспортна пригоди, чули шум гальм та удар. На місці події побачив на обочині потерпілого. В центрі дороги побачив автомобіль обвинуваченого з розбитою лівою фарою та капотом, пошкодженим склом. Обвинувачений був поряд, від нього відчувався запах алкоголю, карету швидкої допомоги не викликав. Через хвилин 10 приїхала швидка допомога та поліція.
За даними висновку щодо результатів медичного огляду з метою виявлення стану алкогольного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції № 13 від 08.11.2019 р., обвинувачений ОСОБА_5 перебував у стані алкогольного сп`яніння.
В роздруківці тестування ОСОБА_5 на алкоголь, проведеного у КП «КНП ВБЛ» ВМР, за допомогою приладу Drager Alcotest 6810, у проміжок часу з 09.06 год. до 09.22 год. 08.11.2019 р., міститься результат тестів, який склав 1,82 ‰ та 1,98 ‰ відповідно.
Зважаючи на наведене, апеляційний суд доходить висновку, що сукупність наведених доказів поза розумним сумнівом підтверджує вчинення ОСОБА_5 інкримінованого йому кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння.

Посилання обвинуваченого на недопустимість висновку експерта № 642 від 18.12.2019 р., з підстав невиконання експертом вимог п. 2.1. Інструкції про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень та Науково-методичних рекомендацій з питань підготовки та призначення судових експертиз та експертних досліджень, затвердженої наказом Міністерства Юстиції України № 53/5 від 08.10.1998 р. є безпідставними, виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 3 Закону України «Про судову експертизу», незалежність судового експерта та правильність його висновку забезпечуються: визначеним законом порядком призначення судового експерта; забороною під загрозою передбаченої законом відповідальності втручатися будь-кому в проведення судової експертизи; існуванням установ судових експертиз, незалежних від органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, органів досудового розслідування та суду; створенням необхідних умов для діяльності судового експерта, його матеріальним і соціальним забезпеченням; кримінальною відповідальністю судового експерта за дачу свідомо неправдивого висновку та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків; можливістю призначення повторної судової експертизи; присутністю учасників процесу в передбачених законом випадках під час проведення судової експертизи.
Положеннями п. 2.1. зазначеної інструкції передбачені права експерта в ході проведення експертного дослідження, зокрема, відповідно до процесуального законодавства заявляти клопотання про надання додаткових матеріалів і зразків та вчинення інших дій, пов`язаних із проведенням експертизи; з дозволу органу (особи), який (яка) призначив(ла) експертизу (залучив(ла) експерта), бути присутнім під час проведення процесуальних, виконавчих дій та ставити питання учасникам процесу, що стосуються предмета чи об`єкта експертизи, та проводити окремі дослідження у їх присутності.
В той же час, згідно п. 3.5., коли об`єкт дослідження не може бути представлений експертові, експертиза може проводитись за фотознімками та іншими копіями об`єкта, його описами та іншими матеріалами, доданими до справи в установленому законодавством порядку, якщо це не суперечить методичним підходам до проведення відповідних експертиз.
Згідно експертного дослідження, для проведення експертизи експерту надавався автомобіль «Opel Vivaro», копія схеми до протоколу огляду місця пригоди від 08.11.2019 р. та цифровий носій із фотографіями з огляду місця події.
Враховуючи, що експерт під час здійснення своєї професійної діяльності є незалежним та діє в межах наданих йому повноважень вважав за можливе провести експертне дослідження на підставі наданих йому об`єктів, апеляційний суд вважає вказаний висновок належним, допустимим та таким, що складений згідно із вимогами законодавства. Будь-яких даних про те, що на підставі наданих об`єктів здійснення дослідження суперечить методичним підходам до проведення такого типу експертиз експертом не зазначалось та стороною захисту в ході апеляційного розгляду не надано.

Стосовно відсутності в матеріалах провадження цифрового носія, який надавався експерту для проведення дослідження, апеляційний суд вважає вказане порушення не істотним, тим більш, враховуючи, що стороною захисту не оспорюється сам висновок експерта.

Твердження обвинуваченого з приводу недопустимості висновку експерта № 342 від 17.12.2019 р., апеляційний суд вважає необґрунтованими, виходячи з наступного.
Положенням про Центральну експертно-кваліфікаційну комісію при Міністерстві юстиції України та атестацію судових експертів, затвердженого Наказом Міністерства юстиції України № 301/5 від 03.03.2015 р., передбачено, що дослідження обставин і механізму дорожньо-транспортних пригод відноситься до інженерно-транспортних експертиз, в той час як судово-медична експертиза проводиться іншими експертами, згідно законодавчо врегульованого порядку.
Експертиза обставин і механізму дорожньо-транспортної пригоди проводиться з метою установлення її механізму та елементів: швидкості руху, гальмового та зупинного шляхів, траєкторії руху, відстані, пройденої транспортним засобом за певні проміжки часу, та інших просторово-динамічних характеристик пригоди; установлення відповідності дій водія транспортного засобу у даній дорожній ситуації технічним вимогам Правил дорожнього руху, наявності у водія технічної можливості запобігти пригоді з моменту виникнення небезпеки, відповідності дій водія з технічної точки зору вимогам Правил дорожнього руху.
Натомість судово-медична експертиза, окрім з`ясування причини смерті та характеру тілесних ушкоджень учасників пригоди (водіїв, пішоходів, пасажирів), розв`язує питання щодо наявності й ступеня їхнього алкогольного сп`яніння, визначення механізму утворення тілесних ушкоджень та їхнього зв`язку з подією, з`ясування стану здоров`я потерпілих. Питання, що виносяться на вирішення судово-медичної експертизи, можуть мати різне формулювання, проте переважна більшість із них має на меті встановлення часу і причин настання смерті, а також причинно-наслідкового зв`язку між дорожньо-транспортною пригодою, необхідністю надання допомоги і настанням смерті.
За такого, встановлення розташування потерпілого відносно транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди виходить за межі судово-медичної експертизи.

При цьому, слід зазначити, що суд, який здійснює розгляд справи, керуючись законом, оцінює висновок експерта за своїм внутрішнім переконанням, заснованим на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності.

Враховуючи наведене, апеляційний вважає, що при проведенні вищевказаних експертиз, досліджених судом першої інстанції, додержані всі вимоги закону, дотримані права учасників процесу при призначенні і проведенні експертиз і висновки експертів достатньо мотивовані, а відтак, підстав для того, аби ставити під сумнів їх достовірність та об`єктивність, не вбачається.

Крім того, сторона захисту не була позбавлена можливості, за наявності для того підстав, відповідно до ст. ст. 332, 350 КПК України заявляти клопотання про призначення додаткової, повторної, комісійної або комплексної експертизи, однак цим правом не скористалася.
Враховуючи наведене, апеляційний суд доходить висновку, що судом першої інстанції всебічно, повно та неупереджено досліджено всі обставини кримінального провадження, надано оцінку кожному доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, які свідчать про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та є достатніми для постановлення обвинувального вироку.

З урахуванням викладеного, апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, вирок суду є законним, обґрунтованим та належним чином вмотивованим і підстав для його зміни або скасування, як того просить апелянт, не вбачається.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :

вирок Вознесенського міськрайонного суду Миколаївської області від 12 травня 2020 року відносно ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 , без задоволення.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3