ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1254/21 Справа № 203/4662/19 Суддя у 1-й інстанції - Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_1
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 березня 2021 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України,

за участю:

секретаря ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7

захисника - ОСОБА_5 ,

В С Т А Н О В И Л А:
Ухвалою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року задоволено клопотання прокурора та продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 на 60 днів, тобто до 23 травня 2021 року включно. Разом з цим, судом частково задоволено клопотання захисника ОСОБА_5 й зменшено розмір застави та визначено його у розмірі 4000 мінімального прожиткового мінімуму для працездатних осіб що складає 9080000 гривень.

Мотивуючи прийняте рішення, суд першої інстанції, врахувавши обставини, визначені статтею 178 КПК України, зокрема ступінь тяжкості вчиненого злочину, зокрема один з них є особливо тяжким, та тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання його винуватим, а також, те, що судове дослідження доказів у справі не проведене, дійшов висновку, про те, що ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме, що перебуваючи на волі обвинувачений зможе перешкодити встановленню істини у справі, вплинути на свідків, переховуватися від слідства і суду із метою уникнення відповідальності, наразі не втратили своєї актуальності. З огляду на викладене, суд дійшов висновку про необхідність продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 строком на 60 днів, та зменшення раніше визначеної суми застави.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_4 просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 , змінивши його на домашній арешт в певний період доби або зменшити розмір застави, встановивши мінімальний розмір застави в розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб.

Обґрунтовуючи свої вимоги захисник посилається на незаконність та необґрунтованість судового рішення, яке підлягає скасуванню через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотні порушення вимог кримінального процесуального закону. Захисник вказує, що посилання прокурора на те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам у провадженні є необґрунтованими, а сама по собі тяжкість вчиненого злочину, не може бути безумовною підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. На переконання захисника, суд приймаючи рішення про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, не надав належної оцінки особі ОСОБА_4 , який раніше не судимий, має постійне місце проживання, з місця реєстрації не знімався, має міцні соціальні зв`язки - має сина, брата, а також те, що він тривалий час, перебуваючи під домашнім арештом, належно виконував покладені на нього обов`язки, тому відсутні підстави вважати, що ризики у провадженні є такими, що об`єктивно існують. Окрім того, апелянт звертає увагу на наявність у обвинуваченого ряду хронічних захворювань. Разом з цим, адвокат посилається і на непомірність розміру застави, визначеної рішенням суду, оскільки, він є таким, що очевидно не відповідає майновому стану та репутації ОСОБА_4 і є приховано безальтернативним, тому має бути змінений на мінімальний - у розмірі 80 розмірів прожиткових мінімумів для працездатних осіб. До того ж, захисник, наголошує і на процесуальних порушеннях судом при вирішенні питання про продовження застосування такої міри запобіжного заходу до обвинуваченого, зокрема розгляд попередніх клопотань прокурора про обрання та продовження запобіжного заходу незаконним складом суду, оскільки судді ОСОБА_8 та ОСОБА_9 підлягали відводу у цьому провадженні, які були задоволенні ухвалою суду від 23.03.2021. З огляду на викладене, адвокат вважає, що рішення суду підлягає скасуванню, а запобіжний захід щодо ОСОБА_4 - зміні на домашній арешт на певний період доби.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_5 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_4 , який апеляційну скаргу підтримав, прокурора, який просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла такого висновку.

З огляду на те, що від обвинуваченого ОСОБА_4 не надходило клопотань про участь в апеляційному розгляді кримінального провадження, та враховуючи, що захисник не наполягав на обов`язковій участі обвинуваченого, апеляційний суд, у відповідності до положень ч. 4 ст. 422-1 КПК України, вважає за можливе здійснити розгляд цієї апеляційної скарги без участі обвинуваченого ОСОБА_4 .

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду в межах апеляційної скарги.

Вирішуючи питання законності судового рішення, ухваленого щодо обвинуваченого ОСОБА_4 суд зазначає таке.

У відповідності з вимогами ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Частиною другою цієї статті визначено те, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Частиною 3 статті 331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ч. 4 ст. 331 КПК України ухвала суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Згідно з вимогами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчиняти інше кримінальне правопорушення або продовжити правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст. 178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується вагомість наявних доказів про вчинення кримінального правопорушення; тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я підозрюваного; міцність соціальних зв`язків підозрюваного в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється особа або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється особа; ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

В силу вимог ст. 194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частиною 5 статті 199 КПК України, передбачено, що слідчий суддя зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у частині третій цієї статті, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Згідно зі ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

На переконання колегії суддів, судом першої інстанції зазначені вимоги кримінального процесуального закону, при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 , були дотриманні в повній мірі.

При цьому, суд дослідив обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження строку застосування такого запобіжного заходу та дійшов до обґрунтованого висновку про існування тих обставин, що можуть перешкодити завершенню судового розгляду до закінчення строку дії попередньої ухвали про тримання особи під вартою.

Апеляційним судом встановлено, що в провадженні Кіровського районного суду м. Дніпропетровська знаходяться матеріали кримінального провадження, внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000892 від 01 листопада 2019 року, зокрема, за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.

Ухвалою слідчого судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 21.11.2019 обрано щодо ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який неодноразово було продовжено ухвалами суду.

25 березня 2021 року, судом першої інстанції було розглянуто, зокрема клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 .

Відповідно до вимог п.п. 3 і 4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського Суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.

Так, із матеріалів провадження видно, що під час розгляду клопотання прокурора, суд першої інстанції, у відповідності до вимог ст. 178 КПК України, врахував ступінь тяжкості інкримінованих обвинуваченому ОСОБА_4 кримінальних правопорушень, один із яких є особливо тяжким злочином, тяжкість покарання, що йому загрожує у разі визнання винуватим у вчиненні цих кримінальних правопорушень, зокрема у виді позбавлення волі на строк до 12 років, з конфіскацією майна, особу обвинуваченого ОСОБА_4 , а також те, що судове дослідження доказів у провадженні не проведене. До того ж, судом враховано підстави, за яких обвинуваченому було обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою і які наразі не втратили своєї актуальності.

Разом з цим, оцінюючи вищевказані обставини, апеляційний суд також зважає на практику ЄСПЛ, та те, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» № 33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Враховуючи викладене, суд встановив, що ризики передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, можливого переховування обвинуваченого від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, перешкоджання встановленню істини у справі, впливу на свідків, не зменшилися і не припинили існувати, й дійшов до обґрунтованого висновку про необхідність продовження обвинуваченому ОСОБА_4 строку тримання під вартою та відсутність процесуальної можливості застосування менш суворого виду запобіжного заходу.

Ці висновки суду узгоджуються й з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої тримання особи під вартою може бути виправдане, якщо існують реальні ознаки наявності справжнього суспільного інтересу, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи. Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства («Летельє проти Франції»).

Отже, враховуючи викладене та фактичні обставини кримінального провадження, апеляційний суд погоджується з висновками суду, що у цій конкретній справі суспільний інтерес превалює над принципом поваги до свободи обвинуваченого та саме запобіжний захід у вигляді тримання під вартою забезпечить виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків, а менш суворі запобіжні заходи не зможуть забезпечити уникнення ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

Отже, суд першої інстанції ретельно перевірив доводи прокурора про доцільність продовження строку тримання під вартою ОСОБА_4 , та належно з`ясував всі обставини, які мають значення для вирішення цих питань.

Колегією суддів не встановлено переконливих відомостей про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого ОСОБА_4 під вартою та в судовому засіданні апеляційного суду стороною захисту не доведені.

Разом з цим, доводи захисника щодо необґрунтованості, заявлених прокурором ризиків, колегія суддів вважає безпідставними і такими, що не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки наявність у провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, які існували на момент обрання запобіжного заходу, не зменшились та не припинили існувати, є обґрунтованими та об`єктивно існують, а тому для їх запобігання було продовжено застосування щодо ОСОБА_4 саме запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому, продовжений запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку і кореспондується з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу та не суперечить позиції ЄСПЛ у справі Самойлович проти України (Samoylovichv. Ukraine, заява №28969/04, від 16.05.2013), яка полягає в тому, що «у випадку особливої тривалості тримання під вартою особи, підстави для цього повинні бути виключно серйозними».

Щодо доводів захисника про неврахування судом особи обвинуваченого, зокрема, наявності у нього постійного місця проживання, міцних соціальних зв`язків, та те, що він перебуваючи під домашнім арештом у іншому кримінальному провадженні, належно виконував свої процесуальні обов`язки, хоча і мають місце, однак не є безумовними підставами для відмови в продовженні дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, й у цьому випадку не можуть бути беззаперечними стримуючими факторами подальшої належної процесуальної поведінки обвинуваченого.

Твердження захисника, про незадовільний стану здоров`я обвинуваченого, що на його переконання перешкоджає подальшому утриманню обвинуваченого під вартою, на переконання колегії суддів, є необґрунтованими, оскільки матеріали провадження не містять належних медичних документів на підтвердження цього, й стороною захисту суду апеляційної інстанції таких надано не було.

Доводи захисника про необхідність скасування оскаржуваної ухвали, через процесуальні порушення допущенні судом першої інстанції під час розгляду попередніх клопотань прокурора про продовження строку застосування запобіжного заходу щодо ОСОБА_4 у вигляді тримання під вартою, є неспроможними, оскільки, апеляційний суд, здійснює перевірку саме ухвали Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року й не вправі оцінювати законність постановлення судом попередніх рішень.

Отже, вирішуючи питання доцільності продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_4 , суд в повній мірі обґрунтував своє рішення щодо необхідності продовження застосування цього заходу забезпечення кримінального провадження і врахував при цьому практику ЄСПЛ.

Разом з цим, посилання апелянта на те, що суд першої інстанції визначив підозрюваному ОСОБА_4 завеликий розмір застави, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки оскаржуваним рішенням було частково задоволено клопотання захисника та зменшено розмір застави, який є необхіднім і достатнім для гарантування виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків.

Всі інші, викладені обвинуваченим апеляційні доводи, були предметом дослідження суду при продовженні ОСОБА_4 строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги судом не встановлено.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку про залишення апеляційної скарги без задоволення, а ухвали суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 419, 422-1 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Ухвалу Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 25 березня 2021 року про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_4 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 28, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3