Житомирський апеляційний суд
Справа №277/271/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія в порядку КПК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 лютого 2021 року Житомирський апеляційний суд

в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження №0000170 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 січня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 26 березня 2021 року, -

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати обвинуваченому ОСОБА_8 більш м`який запобіжний захід у виді домашнього арешту за місцем постійного його проживання. Вважає ухвалу суду незаконною та необґрунтованою, постановленою з порушенням вимог кримінального процесуального закону, без повного та всебічного з`ясування обставин справи. Зазначає, що прокурор ОСОБА_9 , за участі якого була постановлена оскаржувана ухвала, був визначений прокурором у цій справі незаконним способом, а тому не мав повноважень підтримувати клопотання іншого прокурора щодо продовження запобіжного заходу. Вказує, що приймаючи рішення суд невірно застосував практику Європейського суду з прав людини та необґрунтовано продовжив строк тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , оскільки не врахував належним чином особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, одружений, а також має на утриманні малолітню дитину. Крім того, зазначає, що прокурором в судовому засіданні та суддею в ухвалі не було належним чином обґрунтовано наявності жодного з ризиків, передбачених статтею 177 КПК України. Вважає, що висунуте ОСОБА_8 обвинувачення не може бути виправданням продовження тримання його під вартою, а запобіжний захід у виді домашнього арешту в повній мірі зможе забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого ОСОБА_8 ..
Ухвалою Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 січня 2021 року задоволено клопотання прокурора та продовжено ОСОБА_8 , обвинуваченому за ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, ч.1 та ч.2 ст.263, ч.1 та ч.3 ст.357 КК України строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою до 26.03.2021 року у кримінальному провадженні №0000170 від 27.05.2018 року, оскільки ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого та особливо тяжкого злочинів під час умовно-дострокового звільнення та враховуючи характер та обставини вказаних кримінальних правопорушень, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.
Заслухавши доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 в підтримання апеляційної скарги, думку прокурора в заперечення апеляційної скарги, перевіривши доводи апеляційної скарги та матеріали провадження в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Відповідно до ч.2 ст. 392 КПК України ухвали суду про обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою, про зміну іншого запобіжного заходу на запобіжний захід у виді тримання під вартою або про продовження строку тримання під вартою, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, підлягають апеляційному оскарженню в порядку, передбаченому цим Кодексом.

Проте, кримінальним процесуальним законодавством не передбачено можливості апеляційного оскарження ухвали суду про відмову в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті.

Враховуючи наведене, доводи апеляційної скарги про необґрунтовану відмову суду в задоволенні клопотання захисника про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 на домашній арешт, колегія суддів не переглядає.

Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №277/271/19, в провадженні Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000170 року по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.3 ст.185, ч.4 ст.187, ч.1 ст.263, ч.2 ст.263, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357 КК України та інших.

У відповідності до ч. 3 ст. 331 КПК України незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. В ч. 2 цієї статті встановлено, що вирішення питань судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 Кодексу. Зокрема, у ст. 199 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про можливість продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, судом має бути перевірено, чи наявні обставини, які свідчать про те, що заявлений при обранні такого запобіжного заходу ризик не зменшився або з`явились нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 , судом першої інстанції дотримано вимоги ст.ст. 176-178 183, 196, 331 КПК України.

Відповідно до ст.177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування або суду; знищення, схову або спотворення будь-яких речей чи документів, що мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконного впливу на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, в якому підозрюється.

Відповідно до вимог ст.178 КПК України при вирішенні питання про застосування запобіжного заходу (його продовження) враховується зокрема тяжкість покарання, що загрожує особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні; вік та стан здоров`я обвинуваченого; міцність соціальних зв`язків в місці його постійного проживання, наявність родини та утриманців; наявність постійного місця роботи, навчання; репутацію, майновий стан підозрюваного; наявність судимостей; наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; розмір майнової шкоди.

Так, судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого насильницького злочину (ч.4 ст.187 КК України), за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 8 до 15 років.

Також судом враховано міцність соціальних зв`язків ОСОБА_8 , обвинувачення останнього у вчиненні злочинів в період умовно-дострокового звільнення, а також наявність ризиків, передбачених ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого, свідка, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, які не зменшилися, що свідчить про неможливість їх запобіганню застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою.

Вказані обставини підтвердив прокурор і при апеляційному розгляді даного провадження.

Враховуючи доведеність прокурором неможливості застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо продовження обвинуваченому ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, право людини на свободу є основоположним, але не абсолютним та може бути обмежено з огляду на суспільний інтерес.

Також, слід зазначити, що у розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. Так, у справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейським судом з прав людини зазначено, що суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування.

Зазначення апелянтом на те, що прокурор ОСОБА_9 , за участі якого була постановлена оскаржувана ухвала, був визначений прокурором у цій справі незаконним способом, а тому не мав повноважень підтримувати клопотання іншого прокурора щодо продовження запобіжного заходу, апеляційний суд вважає безпідставним, оскільки відповідно до ч.1 ст. 37 КПК України прокурор, який здійснюватиме повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, визначається керівником відповідного органу прокуратури після початку досудового розслідування. У разі необхідності керівник органу прокуратури може визначити групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у конкретному кримінальному провадженні, а також старшого прокурора такої групи, який керуватиме діями інших прокурорів.

Так, постановою першого заступника керівника Житомирської обласної прокуратури ОСОБА_10 від 25.01.2021 року про зміну та визначення групи прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у кримінальному провадженні №0000170, в даному кримінальному провадженні змінено та визначено групу прокурорів, до складу якої входить і прокурор Новоград-Волинської місцевої прокуратури ОСОБА_9 , який приймав участь в розгляді судом першої інстанції клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 .

Згідно абз. 9 ч.2 Розділу IV Порядку організації діяльності прокурорів і слідчих органів прокуратури у кримінальному провадженні, затвердженому наказом Генерального прокурора України №51 від 28.03.2019 року, керівники прокуратур усіх рівнів, структурних підрозділів прокуратур усіх рівнів, їх перші заступники та заступники відповідно до розподілу обов`язків та у межах повноважень, передбачених КПК України, у складному кримінальному провадженні відповідною постановою визначають групу прокурорів, які здійснюватимуть повноваження прокурорів у провадженні, у тому числі з числа прокурорів прокуратур різних рівнів.

Наведеним спростовуються доводи апелянта про відсутність повноважень у прокурора ОСОБА_9 приймати участь в даному кримінальному провадженні.

Доводи апеляційної скарги захисника про те, що застосування судом першої інстанції рішення ЄСПЛ «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року не відповідає умовам сьогодення, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки ухвала суду не ґрунтується лише на вказаному рішенні. Крім того, Закон України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» не зобов`язує суди застосовувати практику ЄСПЛ за певні періоди.

Вказання апелянтом на те, що в ухвалі суду відсутні посилання на докази існування ризиків та автоматичне продовження судом запобіжного заходу відносно ОСОБА_8 колегія суддів вважає безпідставними, оскільки аналізуючи наведені прокурором ризики, які існували при обранні відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, а саме : можливість переховування від суду; незаконного впливу на потерпілого, свідка, інших підозрюваних у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином та вчинення іншого кримінального правопорушення або продовження правопорушення, які не зменшилися, суд першої інстанції дійшов обгрунтованого висновку про неможливість запобіганню вказаним ризикам застосуванням більш м`якого запобіжного заходу до обвинуваченого, ніж тримання під вартою. Наведене відповідає вимогам ст. 199 КПК України.

Зазначення апелянтом про те, що обвинувачений ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки також не може свідчити про наявність достатніх стримуючих факторів від порушень з боку обвинуваченого своїх зобов`язань в разі застосування більш м`якого запобіжного заходу.

Колегія суддів звертає увагу, що міцність соціальних зв`язків обвинуваченого ОСОБА_8 не змінилась з часу попереднього продовження запобіжного заходу, що свідчить про відсутність зменшення ризиків в цій частині.

Твердження апелянта про те, що суд безпідставно зазначив наявність майже усіх ризиків, передбачених нормами КПК України, не свідчить про помилковість висновків суду, оскільки відповідно до п.2 ч.1 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор.

Колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції про безпідставне зазначення в оскаржуваній ухвалі суду про те, що її оскарження не передбачено нормами КПК України, оскільки вказане суперечить абз.2 ч.2 ст. 392 КПК України, а також, на положення ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, згідно яких кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Проте, зазначене на правильність висновків суду першої інстанції щодо продовження строку дії запобіжного заходу не впливає.

Таким чином, під час апеляційного розгляду встановлено, що доводи апеляційної скарги не можуть слугувати підставою для скасування ухвали суду.

На підставі викладеного, ухвала суду є законною та обґрунтованою, тому підстав для її скасування колегія суддів не вбачає.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 422-1 КПК України, апеляційний суд,-

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 25 січня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора та продовжено обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою на 60 днів, тобто до 26 березня 2021 року без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :