Житомирський апеляційний суд
Справа №283/1166/21 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст.422 КПК Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 червня 2021 року Житомирський апеляційний суд в складі:
головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю: секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , на ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 травня 2021 року,

в с т а н о в и в:
Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_6 та продовжено строк застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів по 11.07.2021 року включно, з правом внесення застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 68100 грн. У разі внесення застави покладено на обвинуваченого наступні обов`язки: прибувати за кожною вимогою до слідчого, прокурора, суду; не відлучатися з постійного місця проживання, яке він зазначить слідчому, без дозволу слідчого, прокурора, суду; повідомляти слідчого, прокурора, суд про зміну місця проживання (перебування), роботи.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції послався на недоцільність застосування більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, оскільки більш м`який запобіжний захід,з урахуванням характеру злочину, тяжкості покарання, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винним, даних про особу обвинуваченого не зможе запобігти підтвердженим стороною обвинувачення в судовому засіданні ризикам, які передбачені п.1,3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.
В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу суду першої інстанції в частині продовження строку застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою з правом внесення застави та застосувати до обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у виді особистого зобов`язання з покладенням на нього зобов`язань, визначених ст.194 КПК України. Вказує, що ухвала суду є незаконною, побудована лише на припущеннях та постановлена в порушення норм процесуального права, що призвело до істотного порушення прав та свобод людини. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що суд хоч і встановив порушення строку подання прокурором клопотання про продовження строку тримання під вартою, проте не вжив заходів для дотримання вимог ч.2 ст.113, ч.1 ст.116 КПК України, а також не забезпечив відновлення права обвинуваченого на ознайомлення з клопотанням. Вказує, що суд в порушення вимог ч.2 ст.177 КПК України не встановив чи продовжують існувати ризики, які давали підстави слідчому судді застосувати запобіжний захід, не надав оцінки доводам та запереченням сторони захисту про те, що на даний час змінились обставини, за яких слідчим суддею було прийнято рішення про продовження строку тримання під варто, зокрема те, що досудове розслідування вже завершено, проведено всі необхідні слідчі дії. Зазначає, що ОСОБА_8 активно сприяв розслідуванню вчиненого кримінального правопорушення, добровільно надав показання, щиро розкаявся, має бажання довести своє виправлення. Мотивує свої доводи також тим, що суд в порушення вимог ч.1 ст.177, ст.178 КПК України, обмежився лише формальним перерахуванням ризиків та обставин, без встановлення їх наявності та обґрунтованості доказами. Крім того, звертає увагу, що суд, взявши до уваги заявлений ОСОБА_8 факт спілкування з іншими обвинуваченими як доказ впливу на них, допустив перекручення інформації, яку зі слів інших обвинувачених лише переказав в суді ОСОБА_8 .
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку поданої апеляційної скарги, заперечення прокурора щодо задоволення апеляційної скарги захисника, перевіривши матеріали судового провадження, а також ухвалу суду в межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно з вимогами п.п. 3 і 4 ст.5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практикою Європейського суду з прав людини обмеження права на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках за встановленою процедурою.
Відповідно до ч.1 ст. 183 КПК України тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
У відповідності до ч.1 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Нормами ч.2 цієї статті визначено, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Частиною 3 ст.331 КПК України передбачено, що незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Статтею 177 КПК України визначено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до вимог ст.194 КПК України, під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Суд, при розгляді клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для прийняття законного і обґрунтованого рішення, згідно із ст.178 КПК України та зважаючи на практику Європейського суду з прав людини, повинен врахувати тяжкість покарання, яке загрожує підозрюваній особі у разі визнання її винною у вчиненні кримінального правопорушення, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
На переконання колегії суддів, суд першої інстанції, вирішуючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону.
Як вбачається з виділених матеріалів судового провадження №283/1166/21, в провадженні Радомишльського районного суду Житомирської області перебуває кримінальне провадження №0000043 від 04.02.2021 року відносно ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 за ч.3 ст.185 КК України.
В ході підготовчого судового провадження, 12.05.2021 року в судовому засіданні Радомишльським районним судом Житомирської області, в порядку ст.331 КПК України, було розглянуто клопотання прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_6 про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 .
Вирішуючи зазначене клопотання прокурора, суд першої інстанції повно та об`єктивно дослідив усі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та навів у своїй ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне судове рішення.
Твердження захисника про недоведеність обставин, які виправдовують необхідність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та можливість застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання, є, на думку апеляційного суду, непереконливими.
Кримінальне провадження знаходиться на стадії судового розгляду, метою якого відповідно до глави 28 КПК України є встановлення поза розумним сумнівом винуватості або невинуватості особи у зазначеному прокурором в обвинувальному акті злочину за наслідками безпосереднього дослідження і оцінки доказів судом, а тому з огляду на цю стадію кримінального провадження для вирішення питання продовження строку запобіжного заходу відсутня необхідність оцінки зібраних у справі доказів на підтвердження чи спростування обґрунтованості підозри, яка захисником в поданій апеляційній скарзі і не оскаржується, а встановлення на даному етапі обґрунтованості обвинувачення ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення відноситься до виключної компетенції суду першої інстанції.
Разом з тим, оцінці судом на зазначеній стадії кримінального провадження підлягають характер, тяжкість та наслідки кримінального правопорушення, а також наявність та/або продовження існування наведених прокурором ризиків, передбачених ст. 177 КПК України.
Перевіряючи доцільність продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого під вартою та наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, колегія суддів вважає, що слідчий суддя дійшов правильного висновку про їх наявність з огляду на конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого з огляду на наступне.
Так, на переконання апеляційного суду, наведені прокурором в судовому засіданні підстави для продовження строку тримання під вартою є належним чином обґрунтовані та вмотивовані, ризики, які слугували підставою для обрання запобіжного заходу, на даний час не змінилися.
Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).
При цьому, апеляційний суд також враховує правову позицію Європейського суду з прав людини, викладену у рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року, в якій Суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за особливо тяжкий злочин підвищує ризик того, що обвинувачений може ухилятись від слідства.
Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, апеляційний суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, за яке законом передбачено покарання у виді позбавлення волі від 3 до 6 років та який відповідно до ст.12 КК України є тяжким злочином.
Колегія суддів також бере до уваги твердження прокурора про те, що обвинувачений за місцем проживання, яке вказав в допиті не проживає, на телефонні дзвінки не відповідає, що унеможливлює здійснювати його виклики до суду.
Наведені вище обставини дають достатні підстави стверджувати про наявність ризику переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, який на момент розгляду клопотання про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою судом першої інстанції та апеляційний судом не зменшився та продовжує існувати.
Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику впливу на інших обвинувачених, свідків та потерпілих. При встановленні наявності вказаного ризику, апеляційний суд враховує, що суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав від учасників процесу під час судового засідання, крім того, відповідно до ч.4 ст.95 КПК України суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
За таких обставин, враховуючи що судове слідство ще не розпочато, обвинувачені, свідки та потерпілі не допитані станом на теперішній час на стадії судового розгляду, ризик впливу на них існує до моменту безпосереднього отримання судом показань від учасників провадження та дослідження їх судом.
Апеляційний суд також погоджується з висновками суду про наявність ризику вчинення ОСОБА_8 інших кримінальних правопорушень та вважає, що сама поведінка обвинуваченого свідчить про можливість та високий ризик вчинення ним кримінального правопрушення, виходячи з того, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні тяжкого корисливого злочину, маючи при цьому не зняті та непогашені судимості за вчинення умисних корисливих злочинів проти власності, обвинувачується у скоєнні ряду крадіжок через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі, не працює, що в свою чергу, на думку апеляційного суду свідчить про те, що джерелом для прожиття обвинуваченого є можливе вчинення кримінальних правопорушень корисливого характеру.
Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово вказував на те, що позбавлення свободи може бути виправданим лише тоді, коли інші, менш суворі запобіжні заходи, по-перше, були розглянуті, а по-друге, за результатами розгляду визнані такими, що не зможуть забезпечити мети, досягнення якої вимагається (Рішення у справі Амбрушкевич проти Польщі).
Колегія суддів звертає увагу на те, що, вирішуючи питання продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції, відповідно до ст.178 КПК України, врахував фактичні обставини цього кримінального провадження, тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому ОСОБА_8 у разі визнання його винним, дані про його особу, який обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, взяв також до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, які не зменшились, а саме, що обвинувачений може переховуватися від суду, незаконно впливати на інших обвинувачених у цьому провадженні, потерпілих та свідків, вчиняти інші кримінальні правопорушення, а тому дійшов до обґрунтованого висновку про відсутність процесуальної необхідності застосування менш суворого виду запобіжного заходу, не пов`язаного з позбавленням волі.
Застосовуючи запобіжний захід у виді тримання під вартою, необхідно виходити із того, що судове рішення повинно забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони прав і інтересів як суспільства, так і потерпілого. Визначення таких прав, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суспільства більшої суворості в оцінці цінностей суспільства (п.35 «Летельє проти Франції» від 26.06.1991року).
Матеріали провадження не містять інших даних про застереження, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою та стороною захисту в судовому засіданні апеляційного суду не доведені. При цьому, наявність тих фактів, що обвинувачений ОСОБА_8 активно сприяв розслідуванню вчиненого кримінального правопорушення, добровільно надавав показання, приймав участь у слідчому експерименті, в ході якого описав та показав за яких обставин було скоєне правопорушення, щиро розкаявся та має бажання довести свої виправлення, не є безумовними підставами для застосування йому більш м`якого запобіжного заходу.
Колегія суддів вважає, що дані в оскарженій ухвалі про те, що ОСОБА_8 не одружений не можна вважати його дискримінацією за сімейною ознакою, оскільки воно не відповідає змісту судового рішення та є надуманим, оскільки суд, досліджуючи дані про особу обвинуваченого відповідно до п.4 ч.1 ст.178 КПК України дійшов висновку про відсутність у нього міцних соціальних зв`язків, в тому числі через відсутність у нього родини й утриманців.
Відповідно до ст.1 Закону України «Про засади запобігання та протидії дискримінації в Україні» дискримінація ситуація, за якої особа та/або група осіб за їх ознаками раси, кольору шкіри, політичних, релігійних та інших переконань, статі, віку, інвалідності, етнічного та соціального походження, громадянства, сімейного та майнового стану, місця проживання, мовними або іншими ознаками, які були, є та можуть бути дійсними або припущеними (далі певні ознаки), зазнає обмеження у визнанні, реалізації або користуванні правами і свободами в будь-якій формі, встановленій цим Законом, крім випадків, коли таке обмеження має правомірну, об`єктивно обґрунтовану мету, способи досягнення якої є належними та необхідними.
Проте захисником не зазначено, яке саме його право зазнало порушення чи обмеження, через врахування судом його сімейного стану.Апеляційний суд звертає увагу, що сімейний стан обвинуваченого не спростовує та не мінімізує наявних ризиків, запобігти яким в даному випадку може лише застосування такого виняткового запобіжного заходу як тримання під вартою.
Відповідно до правової позиції викладеної у рішенні ЄСПЛ «Харченко проти України», «розумність» строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотання про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості».
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, судом на даному етапі не встановлено та стороною захисту не доведено.
Всі викладені захисником апеляційні доводи були об`єктом дослідження судом першої інстанції при продовженні обвинуваченому строку дії запобіжного заходу і ним надана належна оцінка. Жодних нових обставин, які б впливали на обґрунтованість поданої апеляційної скарги на зміну запобіжного заходу не встановлено.
Тому колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції на підставі всебічно з`ясованих обставин дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 .
Істотних порушень кримінального процесуального закону при розгляді питання про продовження строку тримання під вартою щодо обвинуваченого ОСОБА_8 під час апеляційного розгляду не встановлено.
Приймаючи до уваги вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно обвинуваченого та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.
Керуючись ст.ст.404, 407, 422 КПК України, апеляційний суд,
п о с т а н о в и в:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 , діючої в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення, а ухвалу Радомишльського районного суду Житомирської області від 12 травня 2021 року, якою задоволено клопотання прокурора Малинського відділу Коростенської окружної прокуратури ОСОБА_6 та продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на 60 днів по 11.07.2021 року включно, з правом внесення застави у розмірі 30 прожиткових мінімумів для працездатних осіб в сумі 68100 грн з покладенням відповідних обов`язків, без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: