Справа № 357/77/21
У Х В А Л А

03 лютого 2021 року м. Біла Церква

Слідчий суддя Білоцерківського міськрайонного суду Київської області ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду №1 м. Біла Церква по кримінальному провадженню №0003582 від 16.11.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, клопотання сташого слідчого слідчого відділу Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю,

У С Т А Н О В И В:

Старший слідчий слідчого відділу Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді з клопотанням погодженим прокурором Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 про тимчасовий доступ до речей і документів, які містять охоронювану законом таємницю та перебувають у володінні АТ " ІНФОРМАЦІЯ_1 ".

Клопотання мотивовано тим, що до Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області надійшла заява громадянки ОСОБА_5 , щодо шахрайських дій відносно неї громадянкою ОСОБА_6 яка за попередньою змовою з ОСОБА_7 умисно створюють штучні перешкоди в отримані коштів позики від ОСОБА_5 для забезпечення нарахування більших відсотків та переоформлення на себе майна заявника, вартість якого перевищує розмір позики.

Відомості по даному факту 16.11.2020 внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003582, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України.

В ході досудового слідства допитана в якості потерпілої ОСОБА_5 яка повідомила, що 19.06.2012 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до п.1 якого, ОСОБА_5 прийняла у власність від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 1200000 (один мільйон двісті тисяч) грн., терміном на п`ять років, тобто до 19.06.2017, без нарахування процентів.

З показів ОСОБА_5 вбачається, що між нею та ОСОБА_6 існує спір за договором позики від 19.06.2012 щодо повернення суми боргу, відсотків та пені. У своїх показах ОСОБА_5 вказує, що вона запропонувала ОСОБА_6 отримати борг, проте ОСОБА_6 категорично відмовилася, в зв`язку з чим 7.08.2018 ОСОБА_6 було направлено по пошті лист-звернення щодо способу повернення коштів за договорами позик від 19.06.2012, в якому просилося ОСОБА_6 повідомити банківські реквізити для виконання ОСОБА_5 своїх боргових зобов`язань або повідомити зручний спосіб отримання коштів, на що, як показує ОСОБА_5 , ОСОБА_6 повідомила, що до ухвалення судом рішення у справі №357/5634/18 банківських реквізитів не надасть та отримувати борг жодним чином не буде.

05.06.2019 Київським апеляційним судом у справі №357/5634/18 було винесено постанову, якою ухвалено рішення про стягнення заборгованості з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_6 за договором позики від 19.06.2012 у розмірі 1200000,00 грн.

Крім того, ОСОБА_5 показала, що на даний час на розрахунковий рахунок ОСОБА_6 № НОМЕР_1 сплачено борг в розмірі 6567897,50 гривень, чим вона виконала свої боргові зобов`язання та рішення суду. Натомість, як вказує ОСОБА_5 , ОСОБА_6 звернулась до Білоцерківського міськрайнного суду з цивільним позовом на стягнення з ОСОБА_5 3% від суми боргу.

Таким чином, слідчий обґрунтовує своє клопотання тим, що ОСОБА_5 дані вимоги не визнає, так як вона ще в 2018 році зверталась до ОСОБА_6 з клопотанням про добровільне повернення грошей, тобто відсутності з її сторони будь-яких перешкод у поверненні боргу, що на її думку ОСОБА_8 ігнорувала умисно, а ОСОБА_6 нібито стверджує, що про вищевказаний її банківський рахунок ОСОБА_5 знала з початку розгляду справи, що, на думку слідчого, не відповідає дійсності, так як заявнику ОСОБА_5 від сторонніх осіб стало відомо що розрахунковий рахунок ОСОБА_6 № НОМЕР_1 був відкритий після 2018 року, тому, слідчий вважає, що твердження ОСОБА_6 є недостовірні і потребують перевірці під час кримінального провадження.

Враховуючи вищевикладене, для досягнення повноти, всебічності та неупередженості розслідування вищезазначеного факту у слідства виникла необхідність у дослідженні інформації, яка міститься у документах та відомостях, що містять охоронювану законом банківську таємницю, а саме відомості щодо розпорядника та дати відкриття рахункового рахунку № НОМЕР_1 відкритого в АТ « ІНФОРМАЦІЯ_1 » у м. Києві, МФО: НОМЕР_2 , відомості щодо надходження від платника ОСОБА_5 в період з 18.08.2020 по 05.10.2020 коштів в рахунок погашення позики.

В судове засідання слідчий ОСОБА_3 не з`явився, надав до суду заяву про розгляд клопотання за його відсутності, клопотання підтримав в повному обсязі та просила його задовольнити за викладених у ньому обставин. Таким чином слідчий підтвердив свою зацікавленість у розгляді зазначеного клопотання. З огляду на викладене, слідчим суддею неявка слідчого в судове засідання визнана з поважних причин.

Згідно з ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксування під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалось, у зв`язку з неприбуттям в судове засідання всіх учасників, які беруть участь у судовому провадженні.

Клопотання слідчого розглядається відповідно до ч. 2 ст. 163 КПК України без виклику осіб, у володінні яких знаходяться речі та документи про тимчасовий доступ до яких клопоче слідчий.

Слідчий суддя, розглянувши клопотання, дослідивши додані до клопотання документи, дійшов наступного висновку.

Слідчим суддею встановлено, що слідчим відділом Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області проводиться досудового розслідування у кримінальному провадженні №0003582 від 16.11.2020, за ознаками злочину, передбаченого ч.2 ст.190 КК України, розпочатого за зверненням громадянки ОСОБА_5 щодо шахрайських дій відносно неї громадянкою ОСОБА_6 яка за попередньою змовою з ОСОБА_7 умисно створюють штучні перешкоди в отримані коштів позики від ОСОБА_5 для забезпечення нарахування більших відсотків та переоформлення на себе майна заявника, вартість якого перевищує розмір позики.

В судовому засіданні встановлено, що 19.06.2012 між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 (позичальник) укладено договір позики, відповідно до якого, ОСОБА_5 прийняла у власність від ОСОБА_6 грошові кошти у розмірі 1200000 (один мільйон двісті тисяч) грн., терміном на п`ять років, тобто до 19.06.2017, без нарахування процентів.

Зі змісту клопотання вбачається, що ОСОБА_6 звернулась до Білоцерківського міськрайнного суду з цивільним позовом про стягнення з ОСОБА_5 3% від суми боргу за договором позики від 19.06.2020, натомість ОСОБА_5 дані вимоги не визнає та вважає, що гр. ОСОБА_6 за попередньою змовою з ОСОБА_7 умисно створюють штучні перешкоди в отримані коштів позики від ОСОБА_5 для забезпечення нарахування більших відсотків та переоформлення на себе майна заявника, вартість якого перевищує розмір позики.

Досліджуючи матеріали кримінального провадження додані до клопотання встановлено, що між ОСОБА_6 та ОСОБА_5 виникли цивільно-правові відносини.

Згідно зі ст.159 КПК України тимчасовий доступ до речей і документів полягає у наданні стороні кримінального провадження особою, у володінні якої знаходяться такі речі і документи, можливості ознайомитися з ними, зробити їх копії та, у разі прийняття відповідного рішення слідчим суддею, судом, вилучити їх (здійснити їх виїмку). Тимчасовий доступ до речей і документів здійснюється на підставі ухвали слідчого судді, суду.

Відповідно до ст.163 КПК України слідчий суддя, суд постановляє ухвалу про надання тимчасового доступу до речей і документів, якщо сторона кримінального провадження у своєму клопотанні доведе наявність достатніх підстав вважати, що ці речі або документи мають суттєве значення для встановлення важливих обставин у кримінальному провадженні.

Як зазначено у ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий суддя оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, слідчий суддя вважає, що до викладених у клопотанні договірних відносин, які склалися між сторонами ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , підлягає застосуванню норма ст. 15 УПК, а саме справи щодо порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів, що виникають із цивільних відносин суди розглядають у порядку цивільного судочинства.

В свою чергу відповідно до п. 1 ст. 223 КПК України слідчі (розшукові) дії є діями, спрямованими на отримання (збирання) доказів або перевірку вже отриманих доказів у конкретному кримінальному провадженні.

За нормами ст. 40 КПК України, слідчий несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Враховуючи, що на слідчого покладений обов`язок отримання (збирання) та оцінка доказів з моменту внесення відомостей про кримінальне правопорушення, за що останні несуть відповідальність у випадку бездіяльності або несвоєчасності процесуальних дій.

Втім слідчий суддя не вбачає підстав для задоволення клопотання слідчого, оскільки за наслідком реєстрації повідомлення про злочин є вчинення кримінальних процесуальних дій, а не збирання доказів на обґрунтування цивільного спору між заявником ОСОБА_5 та ОСОБА_6 щодо повернення боргу за договором позики.

Статтею 26 КПК України передбачено, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом, однак, слідчий суддя зауважує, що відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням. Аналогічною є практика Європейського суду з прав людини (Рішення Суду у справі Жоффр де ля Прадель проти Франції від 16.12.1992 p.) де зазначено, що реалізуючи п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Відповідно до п. 29 рішення Європейського суду з прав людини в справі "Павлюлінець проти України" (Заява N 70767/01) від 6 вересня 2005 року вказано, що Суд повторює, що право на порушення кримінальної справи проти третьої особи як таке не гарантується Конвенцією (Kubiszyn v. Poland, ухвала від 21 вересня 1999 року, заява № 37437/97).

Таким чином, слідчим суддею встановлено, що заява про вчинене кримінальне правопорушення подана заявником, спрямована на зловживання правами. Однак ні слідчий суддя, ні органи досудового розслідування не є засобом для сторін, не толерує і не сприяє сторонам у зловживанні їх правами.

Отже заявнику не гарантується право на внесення повідомлених нею обставин, як претензій цивільно-правого характеру щодо цивільно-правових спорів, про які вказано в заяві про вчинення злочину в даному кримінальному провадженні.

При ухваленні рішення щодо відмови у задоволенні клопотання слідчим суддею враховано, що права заявника в межах кримінального провадження не будуть порушенні, оскільки останній чи будь-хто інший не позбавлений можливості оспорювати права, свободи чи інтереси (які регулюються у порядку цивільного судочинства) шляхом звернення до суду із відповідною позовною заявою.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини в справі "Іванов проти України" (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року) сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.

Таким чином потерпілому не гарантується право на надання слідчому обов`язкових до виконання вказівок. При цьому потерпілий не позбавлений права самостійно збирати докази на обґрунтування власної позиції, цивільного позову.

З огляду на викладене, слідчий суддя приходить до висновку, що слідчим у клопотанні не доведено необхідність надання доступу до документів, які знаходяться у володінні АТ " ІНФОРМАЦІЯ_1 ", можливість використання як доказів відомостей, що містяться в документах, крім того, з поданих документів вбачається, що між сторонами склалися цивільно-правові відносини, а тому у задоволенні клопотання про тимчасовий доступ до речей та документів слід відмовити.

Керуючись статтями 159, 161-164 КПК України, слідчий суддя,

П О С Т А Н О В И В :

В задоволенні клопотання сташого слідчого слідчого відділу Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 про надання тимчасового доступу до речей та документів по матеріалам досудового розслідування, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003582 від 16.11.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 190 КК України, - відмовити.

Копію ухвали скерувати старшому слідчому слідчого відділу Білоцерківського районного управління поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 та прокурору Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_4 - для відома.

Ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає.

Слідчий суддяОСОБА_1