КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

У Х В А Л А
Іменем України

02 червня 2021 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0006359 за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року, щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_6
та обвинуваченого ОСОБА_5 ,

в с т а н о в и л а :

Згідно з вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України та засуджено до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років 6 (шість) місяців.
Цим же вироком вирішені питання щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.

Як встановлено вироком суду, обвинувачений ОСОБА_8 , 09.06.2018 приблизно о 23.20 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у парку відпочинку «Орлятко» по вул. М. Василенка, 19 у м. Києві, під час конфлікту з раніше незнайомим ОСОБА_9 , реалізуючи умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, ножем, який тримав у правій руці, і який заздалегідь мав при собі, наніс ОСОБА_9 два удари у праву частину грудної клітки, тобто в життєво важливий орган, заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Після чого, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, тим самим виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку з наданням потерпілому ОСОБА_9 медичної допомоги.
В результаті дій ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_9 заподіяні наступні тілесні ушкодження:
а) проникаюче колото-різане торакоабдомінальне поранення рана на передній поверхні грудної клітки справа по середнє-ключичній лінії на рівні 5 міжребір`я, від якої відходить рановий канал направлений ззовні-досередини, спереду-назад, зверху-вниз, по ходу якого ушкоджуються м`які тканини грудної стінки, проникає у праву плевральну порожнину, з пораненням міжреберних судин та нижньої частки правої легені, з явищами гемотораксу, з пораненням діаграми, послідуючим проникненням в черевну порожнину та пораненням правої частки печінки з явищами гемоперитонеуму, яке за ступенем тяжкості є тяжким тілесним ушкодженням за критерієм небезпеки для життя;
б) непроникаюче колото-різане поранення грудної клітки рана по переднє-пахвовій лінії справа в проекції 5 ребра, що сліпо закінчується у м`яких тканинах, яке за ступенем тяжкості є легким тілесним ушкодженням, що спричинило короткочасний розлад здоров`я на понад 6, але менше ніж 21 добу, за критерієм тривалості розладу здоров`я.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, захисник обвинуваченого ОСОБА_5 адвокат ОСОБА_6 , подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року скасувати та закрити кримінальне провадження на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник обвинуваченого посилається на те, що вирок суду є незаконним, оскільки не відповідає фактичним обставинам справи та ухвалений при неправильному застосуванні закону України про кримінальну відповідальність.

Так, наводячи докази, якими суд першої інстанції обґрунтував обвинувальний вирок, у тому числі рапорт інспектора УПП у м. Києві від 10.06.2018 року, захисник, посилаючись на положення ст.ст. 84, 99 КПК України, вказує на те, що працівник поліції ОСОБА_10 не був допитаний в якості свідка, а тому, за таких обставин, його рапорт не може мати легальний статус.

Крім того, рапорт, складений працівником поліції Валігура, датований 10.06.2018 року, а зареєстрований 09.06.2018 року, чого не могло бути до моменту його складання. До того ж, як вважає захисник, цей рапорт не відповідає поняттю документ у розумінні ст. 99 КПК України, а тому не може бути визнаний належним та допустимим доказом.

Долучені до матеріалів кримінального провадження дані тестування ОСОБА_5 на стан алкогольного спяніння за допомогою спеціального приладу «Драгер», в яких не зазначено ні прізвища особи, у якої встановлювали ступінь спяніння, ні дати, ні посади, ні прізвища особи, яка проводила дану процедуру, також не відповідають вимогам ст. 85 КПК України, а тому суд не мав права при прийнятті рішення посилатись на обставину, яка доводить вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення у стані алкогольного спяніння.

Неналежними доказами сторона захисту вважає також протокол прийняття заяви ОСОБА_12 від 10.06.2018 року по обставинам нанесення 09.06.2018 року тілесних ушкоджень її чоловіку ОСОБА_9 ,оскільки в ньому зазначено, що невідома особа нанесла удар її чоловіку, та не вказано конкретно саме на ОСОБА_5 ; протокол огляду місця події від 10.06.2018 року, оскільки він не відповідає вимогам ст. 104 КПК України, так як в ньому вказано лише прізвище слідчого, який його складав, за участі понятих, та про участь інших осіб під час проведення слідчої дії не зазначено, в тому числі про участь обвинуваченого ОСОБА_5 , також даний протокол не підписаний обвинуваченим, свідком ОСОБА_13 , який надав пояснення.
Також, недопустимим доказом у справі, захисник вважає протокол пред`явлення особи для впізнання від 26.06.2018 року, оскільки в ньому відсутній опис усіх осіб, які пред`являлись за номерами для впізнання, що суперечить положенням ст. 228 КПК України.

Звертає увагу апелянт і на те, що висновки експерта № 1195/Е судово-медичної експертизи від 24.07.2018 року, № 246ц судово-медичної експертизи від 20.07.2018 та № 154-МК судово-медичної експертизи від 16.07.2018 року, не можуть визнаватись допустимими доказами у справі, оскільки стороною захисту оспорюється допустимість протоколу огляду місця події, а в експертизах міститься посилання на протоколи слідчих експериментів, які були досліджені судом, та оскільки вони не увійшли згідно вироку до переліку доказів, які підтверджують вину обвинуваченого, є підстави вважати, що вони є неналежними та недопустимими доказами.

Таким чином, на думку захисника, дії обвинуваченого ОСОБА_5 безпідставно кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки вони не підтверджуються належними та допустимими доказами.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника обвинуваченого та просив залишити вирок суду без змін; провівши судові дебати та вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вона підлягає лише частковому задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, незважаючи на доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого щодо наявності підстав для скасування оскаржуваного вироку та закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 у звязку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді та вичерпаністю можливостей їх отримати, суд першої інстанції, ухвалюючи обвинувальний вирок щодо ОСОБА_5 , правильно встановив та зазначив у своєму рішенні місце, час, спосіб вчинення та наслідки кримінального правопорушення, тобто фактичні обставини злочину, які характеризують об`єктивну сторону дій, пов`язаних із спричиненням потерпілому ОСОБА_9 умисного тяжкого тілесного ушкодження,небезпечного для життя в момент заподіяння, оскільки висновки суду в цій частині є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Разом з тим, як обґрунтовано зазначається в апеляційній скарзі, вирок суду про визнання обвинуваченого ОСОБА_5 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, не може бути визнаний законним, обґрунтованим та вмотивованим, через невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки висновок суду першої інстанції щодо суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_5 визнано винним та засуджено, не підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Як прямо передбачено ч. 1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Відповідно до вимог закону, роз`яснень, які містяться у п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07.02.2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» та правових позицій Верховного Суду, наведених у судових рішеннях, які є обов`язковими для застосування судами нижчого рівня, закінчений замах на умисне вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, тобто якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання, а також якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення кримінального правопорушення, в даному випадку для умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, до кінця, але це кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Між тим, незважаючи на вищенаведене, висновок суду першої інстанції про те, що ОСОБА_8 діяв з прямим умислом, направленим на заподіяння смерті ОСОБА_9 і що цей злочин не був доведений до кінця з причин, що не залежали від його волі, не може бути визнаний обґрунтованим та таким, що підтверджується доказами, дослідженими під час судового розгляду, з огляду на таке.

Зокрема, свій висновок про наявність в діях ОСОБА_5 прямого умислу на умисне вбивство потерпілого, суд першої інстанції обґрунтував поведінкою обвинуваченого до вчинення кримінального правопорушення, який після відмови потерпілого налити горілки направився за знаряддям злочину ножем, з ножем повернувся на місце події, розмістив ніж таким чином, щоб був непомітним як для потерпілого, так і інших очевидців події, неодноразово наніс удари ножем потерпілому у життєво важливі органи, заподіявши потерпілому небезпечні для життя тілесні ушкодження, згідно показань свідків обвинувачення після спричинення потерпілому тілесних ушкоджень залишився на місці події, погрожуючи присутнім застосуванням ножа.
Проте, наведені вище обставини не в повній мірі відповідають як фактичним обставинам кримінального правопорушення, які суд визнав встановленими, так і доказам, на які суд послався у своєму вироку.

Як вбачається з наведеного у вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, ОСОБА_8 , реалізуючи умисел, направлений на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, ножем, який тримав у правій руці, і який заздалегідь мав при собі, наніс ОСОБА_9 два удари у праву частину грудної клітки, тобто в життєво важливий орган, заподіявши останньому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння. Після чого, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, тим самим виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, що не залежали від його волі, у зв`язку з наданням потерпілому ОСОБА_9 медичної допомоги.

Виходячи із встановлених судом обставин, за яких потерпілому ОСОБА_9 було нанесено два удари ножем у праву частину грудної клітки, неможливо зробити висновок про те, що ОСОБА_8 діяв з прямим умислом саме на умисне протиправне заподіяння смерті іншій особі, через те, що якби він мав таку мету, то скоріш за все удари були б нанесені у ліву частину грудної клітки, оскільки обвинувачений, як встановив суд, тримав ніж у правій, а не лівій руці.

Крім того, як встановлено висновком судово-медичного експерта від 24.07.2018 року № 1135/Е, лише одне із двох колото-різаних поранень, спричинених потерпілому ОСОБА_9 було проникаючим та за ступенем тяжкості віднесено до тяжкого тілесного ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

Що ж стосується іншого непроникаючого колото-різаного поранення по переднє-паховій лінії справа в проекції 5 ребра, то воно за ступенем тяжкості є легким тілесним ушкодженням, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а тому не могло бути розцінено як нанесене в життєво важливий орган, оскільки не потягло за собою небезпеки для життя в момент заподіяння.

Таким чином, встановлені судом першої інстанції обставини, характер, інтенсивність та локалізація нанесених потерпілому ножових поранень, з яких лише одне становило небезпеку для життя в момент заподіяння, не давали суду достатніх підстав для висновку про те, що ОСОБА_8 діяв з прямим умислом на умисне вбивство, оскільки ніж за допомогою якого обвинувачений спричинив потерпілому колото-різані поранення, міг бути використаний як з метою умисного вбивства, так і з метою умисного спричинення тяжких тілесних ушкоджень.

До цього, слід також додати і те, що під час судового розгляду судом першої інстанції фактично не був встановлений механізм нанесення потерпілому ножових поранень, оскільки визнавши неспроможними показання обвинуваченого ОСОБА_5 в судовому засіданні про те, що в момент нанесення удару ножем він знаходився у положенні стоячи, спиною до потерпілого, коли потерпілий перебував позаду нього, з огляду на те, що ці показання не узгоджувалися з висновками судово-медичної експертизи, суд також залишив поза увагою і не врахував при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, показання в судовому засіданні потерпілого ОСОБА_9 про те, що, коли між ним і обвинуваченим почалась боротьба, він впав на землю і перебував у положенні лежачи на спині, а ОСОБА_8 знаходився над ним. І саме в такому положенні він, потерпілий, відчув удар у праву частину грудей, від чого йому стало гаряче і він не зміг піднятись.

Наведені потерпілим обставини, за яких йому був нанесений удар, а не неодноразові удари, як визнав встановленим суд, також не знайшли свого об`єктивного підтвердження, оскільки допитані в судовому засіданні свідки обвинувачення ОСОБА_12 та ОСОБА_14 не бачили самих обставин нанесення потерпілому ножових поранень, що дозволяє зробити висновок про відсутність належних та допустимих доказів, які б вказували на те, що обвинувачений, маючи реальну можливість і бажання вбити потерпілого, виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Більш того, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що надаючи оцінку доводам сторони захисту про спричинення обвинуваченому ОСОБА_15 тілесних ушкоджень протиправними діями потерпілого ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_14 , під час конфлікту, який виник між обвинуваченим та потерпілим, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про те, що, з урахуванням встановлених судом обставин, яких не заперечував і сам обвинувачений, виявлені у ОСОБА_5 тілесні ушкодження не давали підстав вважати, що останній перебував у стані необхідної оборони, захищаючись від суспільно небезпечного посягання на його життя чи здоров`я. Тим більше враховуючи ту обставину, що конфліктна ситуація між обвинуваченим та потерпілим виникла на фоні спільного вживання алкогольних напоїв.

Разом з тим, суд першої інстанції не повинен був залишати без уваги та належної правової оцінки показання обвинуваченого ОСОБА_5 щодо застосування відносно нього фізичного насильства при встановленні обставин і механізму вчиненого ним злочину та його правової кваліфікації, а також при оцінці з точки зору достовірності та об`єктивності інших доказів, зокрема показань потерпілого ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_12 і ОСОБА_14 , які, незважаючи на підтвердження висновком судово-медичного експерта факту спричинення обвинуваченому легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, заперечували побиття останнього та спричинення йому тілесних ушкоджень.

Окрім цього, слід зазначити про те, що окремі висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності, оскільки описуючи формулювання обвинувачення, визнаного доведеним, суд першої інстанції зазначив про те, що, заподіявши потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя в момент заподіяння, ОСОБА_8 з місця вчинення кримінального правопорушення зник, тим самим виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення кримінального правопорушення до кінця, але кримінальне правопорушення не було закінчено з причин, що не залежали від його волі. Водночас, обґрунтовуючи свій висновок про наявність у діях ОСОБА_5 прямого умислу на закінчений замах в умисному вбивстві, суд першої інстанції посилається на те, що згідно показань свідків обвинувачення після спричинення потерпілому тілесних ушкоджень обвинувачений залишився на місці події та погрожував присутнім застосуванням ножа.

Враховуючи ці та інші обставини, які були встановлені на підставі досліджених судом та наведених у вироку доказів, при наявності у обвинуваченого прямого умислу на умисне вбивство потерпілого, йому нічого не заважало довести свої дії до кінця, оскільки він мав достатньо часу і можливостей нанести потерпілому таку кількість ударів ножем у життєво важливі органи, які б у будь-якому випадку потягли за собою настання смерті, незалежно від можливості надання потерпілому медичної допомоги.

Що ж стосується доводів апеляційної скарги захисника обвинуваченого про визнання неналежними та недопустимими зазначених у скарзі доказів, а саме: рапорту інспектора УПП у м. Києві від 10.06.2018 р.; результатів перевірки обвинуваченого на стан алкогольного сп`яніння з використанням спецприладу «Драгер»; протоколу прийняття заяви ОСОБА_12 від 10.06. 2018 р.; протоколу огляду місця події від 10.06.2018 р.; протоколу впізнання за фотознімками від 26.06.2018 р. та зазначених у вироку висновків експертів, які, у відповідності до вимог, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, були повторно досліджені судом апеляційної інстанції, за клопотанням сторони захисту, то, незважаючи на те, що окремі із наведених вище доказів, зокрема рапорт інспектора УПП у м. Києві від 10.06.2018 р. та протокол впізнання за фотознімками від 26.06.2018 р., в силу вимог, передбачених ст. 87 КПК України, дійсно підлягають визнанню недопустимими через їх отримання з порушенням встановленого цим Кодексом порядку, решту доказів слід визнати належними та допустимими, оскільки при їх отриманні не було допущено істотного порушення прав та свобод людини, зокрема прав обвинуваченого ОСОБА_5 , який фактично не заперечував своєї причетності до нанесення потерпілому умисного тяжкого тілесного ушкодження, так само як і вчинення вказаних дій у стані алкогольного сп`яніння, а лише заперечував той факт, що він мав прямий умисел на умисне вбивство потерпілого.

У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає законних підстав для висновку про те, що під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_5 не встановлені достатні докази для доведення винуватості останнього в суді та вичерпані можливості їх отримати.

Навпаки, як вважає встановленим суд апеляційної інстанції, дослідженні судом першої інстанції докази щодо змісту та спрямованості умислу обвинуваченого, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого ним діяння, зокрема способу, знаряддя злочину, кількості, характеру, інтенсивності та локалізації нанесених потерпілому ножових поранень, причин припинення злочинних дій, поведінки винного та потерпілого, що передували події, а також стосунів між ними, дозволяють зробити про те, що обвинувачений ОСОБА_8 не мав прямого умислу на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, оскільки наявність такого умислу не була підтверджена належними та допустимими доказами.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність законних підстав для зміни вироку відносно обвинуваченого ОСОБА_5 , у зв`язку зі зміною правової кваліфікації скоєного ним кримінального правопорушення та застосуванням закону про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме для перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України, тобто із закінченого замаху на умисне вбивство на умисне спричинення тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, виходячи з суб`єктивного ставлення обвинуваченого до наслідків свого діяння, а також наслідків, які фактично настали від його діяння.

Приймаючи до уваги мотиви, якими керувався суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_15 покарання, зокрема враховуючи ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання, а також ту обставину, що судом апеляційної інстанції змінена правова кваліфікація дій обвинуваченого на статтю закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення, колегія суддів вважає необхідним призначити ОСОБА_15 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років, оскільки особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи все вищенаведене, за наслідками апеляційного розгляду, суд апеляційної інстанції, виходячи з наданих йому повноважень, дійшов висновку про те, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 підлягає задоволенню лише частково, а вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року, ухвалений щодо ОСОБА_5 зміні, з перекваліфікацією дій останнього на закон про менш тяжке кримінальне правопорушення, а саме з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 408, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_6 задовольнити частково.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 08 жовтня 2020 року ухвалений відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , змінити.

Перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 121 КК України, на підставі якої призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

У решті вирок суду щодо ОСОБА_5 залишити без зміни.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Номер справи : 760/19781/18

Номер провадження : 11-кп/824/343/2021

Категорія: ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України
Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_16

Доповідач - суддя ОСОБА_1