Справа №573/1037/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/175/21 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Крадіжка
УХВАЛА
Іменем України

27 травня 2021 року колегія суддів Сумського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Суми кримінальне провадження № 573/1037/19 за апеляційними скаргами прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Білопільського районного суду Сумської області від 11.06.2020, за яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , раніше судимий

визнаний винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,

учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

захисника адвоката ОСОБА_11 ,

установила:

В поданих апеляційних скаргах:

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_12 просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_10 засудити за ч. 3 ст. 185 КК та призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 71 КК, до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднати не відбуте покарання за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 05.06.2018 у виді позбавлення волі строком на 3 місяці та за сукупністю вироків призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 3 місяці. В іншій частині вирок залишити без змін. Вважає, що необ`єктивність суду в оцінці даних, які характеризують особу обвинуваченого та ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень суттєво зменшило ступінь його вини і призвело до призначення покарання, яке явно не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і надало можливості уникнути йому більш суворого покарання;

- обвинувачений ОСОБА_13 просить вирок суду змінити, пом`якшивши покарання, та із застосуванням ст. 69 КК призначити покарання у виді обмеження волі, оскільки призначене покарання не відповідає тяжкості кримінального правопорушення, його особі і є явно несправедливим через суворість. Він визнав свою вину в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину, щиро покаявся, добровільно відшкодував шкоду потерпілим, дав правдиві показання, має постійне місце проживання, міцні соціальні зв`язки, співмешканку та двох малолітніх дітей, які перебувають на його утриманні.

Вироком Білопільського районного суду Сумської області від 11.06.2020 ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК і призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 1 ст. 71 КК, до покарання, призначеного за вироком, частково приєднано не відбуте покарання за вироком Білопільського районного суду Сумської області від 05.06.2018 і за сукупністю вироків призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 1 місяць. Стягнуто на користь держави 2145 грн на проведення експертиз.

Згідно вироку, ОСОБА_10 10.01.2019 у нічний час доби з домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_14 таємно, повторно викрав майно на загальну суму 640 грн. 13.01.2019 у нічний час доби ОСОБА_10 , повторно, таємно з домогосподарства, що розташоване за адресою: АДРЕСА_2 , що належить ОСОБА_14 викрав майно на загальну суму 900 грн. 16.01.2019 у нічний час доби ОСОБА_10 , таємно, повторно з домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_15 викрав майно на загальну суму 600 грн. 21.01.2019 у нічний час доби ОСОБА_10 , повторно, таємно з домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_16 викрав майно на загальну суму 716 грн. 25.01.2019 у нічний час ОСОБА_10 , таємно, повторно з домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_17 викрав майно на загальну суму 902 грн. 31.01.2019 у нічний час доби, ОСОБА_10 , таємно, повторно з домогосподарства, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , що належить ОСОБА_18 викрав майно на загальну суму 600 грн.

Вислухавши суддю-доповідача про зміст оскарженого судового рішення, доводи обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_11 , які підтримали апеляційну скаргу та заперечили проти апеляційної скарги прокурора, доводи прокурора ОСОБА_9 , яка не підтримала жодної апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи поданих апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, за обставин, викладених у вироку в апеляційних скаргах прокурора та обвинуваченого не оспорюються.

Що стосується доводів апеляційних скарг як обвинуваченого про застосування ст. 69 КК, так і прокурора про призначення більш суворого покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають, так як вони не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не ґрунтуються на вимогах закону України про кримінальну відповідальність.

Так, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Суд призначає покарання в межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення, а також відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи при цьому ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів (ст. 50 і 65 КК), а тому при призначенні покарання суд має враховувати не тільки межі караності діяння, встановлені у відповідній санкції статті Особливої частини КК, а й норми Загальної частини цього Кодексу, в яких регламентуються цілі, система покарань, підстави, порядок та особливості застосування окремих його видів, а також регулюються питання, пов`язані з призначенням покарання, що можуть вплинути на вибір (обрання) судом певних його виду і розміру.

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо, що визнається (дискреційні повноваження суду) і ЄСПЛ, який, зокрема, у своєму рішенні в справі «Довженко проти України» зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

КСУ у своєму рішенні від 02.11.2004 № 15-рп/2004 зазначив, що «справедливе застосування норм права передбачає передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».

При визначенні справедливості і співмірності призначеного покарання колегія суддів дотримується автономної концепції поняття «покарання» в усталеній судовій практиці ЄСПЛ, яка передбачає, що «покарання переслідує подвійну мету покарання і стримування від вчинення нових злочинів» (рішення від 09.10.2003 у справі «Езех и Коннорс проти Сполученого Королівства» (Ezeh and Connors v. UK), заяви № 39665/98, № 40086/98), хоча це не виключає, що покарання може спрямоване на досягнення кількох цілей, поряд з карою та запобіганням це може бути ще й відшкодування.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість (ст. 414 КПК), а ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до кримінальних правопорушень якої категорії тяжкості відносить закон вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості кримінального правопорушення, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за кримінальне правопорушення цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду обвинуваченого, його захисника, прокурора, суду першої чи апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене на думку сторін судового провадження, враховуючи обставини, які підлягали доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні кримінального покарання.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є: 1) незастосування судом закону, який підлягав застосуванню; 2) застосування закону, який не підлягав застосуванню; 3) неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту; 4) призначення більш суворого покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність (п. 1-4 ч. 1 ст. 413 КПК).

При визначенні виду і розміру кримінального покарання необхідно також враховувати принцип «пропорційності», тобто коли призначене особі покарання є непропорційним втручанням держави у права людини (остаточне рішення ЄСПЛ від 30.01.2015 у справі «Швидка проти України» (Shvydka v. Ukraine), заява № 17888/12). При цьому «тяжкість вчиненого злочину не повинна бути основним визначальним фактором щодо покарання, а щодо ув`язнення та його строків акценти треба зміщувати в бік досягнення ресоціалізації», тобто незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства.

Таким чином, на переконання колегії суддів при призначенні ОСОБА_10 покарання, суд першої інстанції дотримався вимог кримінального закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого останнім кримінального правопорушення, який є тяжким, особу винного, який під час відбування умовного покарання за попереднім вироком, яким був засуджений за вчинення умисних кримінальних правопорушень проти власності на шлях виправлення не став і повторно вчинив ряд аналогічних кримінальних правопорушень, не працює, перебуває у фактичних шлюбних відносинах з ОСОБА_19 , з якою виховує дітей ОСОБА_20 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , на обліку у лікаря нарколога не перебуває, перебуває на обліку у лікаря психіатра КНП «Сумська ЦРЛ» СРР СО з діагнозом «легка розумова відсталість», за місцем проживання характеризується задовільно; обставини, які пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та добровільне відшкодування завданих збитків; обставин, які обтяжують покарання не встановлено, й дійшов цілком обґрунтованого висновку про призначення покарання у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 3 ст. 185 КК, яке є мінімальним і відповідає його меті, гуманності, справедливості, фактичним обставинам кримінального провадження, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. При цьому визначене судом першої інстанції покарання, на думку колегії суддів, не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав людини, воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).

Доводи апеляційної скарги прокурора про необ`єктивність суду в оцінці даних, які характеризують особу обвинуваченого та ступеню тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень суттєво зменшило ступінь його вини і призвело до призначення покарання, яке явно не відповідає ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і надало можливості уникнути йому більш суворого покарання не заслуговують на увагу, оскільки при призначенні ОСОБА_10 покарання суд першої інстанції в повній мірі дотримався всіх вимог кримінального закону щодо призначення покарання, про що було наведено вище.

Щодо доводів апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він має постійне місце проживання, співмешканку та двох малолітніх дітей, які перебувають на його утриманні, жодним чином не свідчать про існування достатньо міцних соціальних зв`язків.

Оскільки визначене судом першої інстанції покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами вчиненого і особою винного, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, то вид і розмір призначеного ОСОБА_10 покарання є необхідним й достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів, а будь-яких законних підстав для призначення йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК, незважаючи на наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання, але які істотно не знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим кримінального правопорушення, чи навпаки призначення більш суворого покарання, колегією суддів не встановлено.

Оскаржене судове рішення є належним чином обґрунтованим та умотивованим, тому воно підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги без задоволення.

Керуючись ст. 404, 405, 407, 418 і 419 КПК України,

постановила:

Вирок Білопільського районного суду Сумської області від 11.06.2020 відносно ОСОБА_22 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора ОСОБА_6 та обвинуваченого ОСОБА_7 на цей вирок без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4