Ухвала
іменем України
11 травня 2021 року

м. Київ
справа № 161/12286/20

провадження № 51-2200 ск 21
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 березня 2021 року,
встановив:
За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 31 липня 2019 рокуОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, засуджено за частиною 2 статті 125 Кримінального кодексу України (далі КК)до покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят)годин.
На підставі частини 4 статті 70 ККприєднано невідбуту частину покарання за вироком від 04 червня 2016 року та остаточно призначено 200 (двісті) годин громадських робіт.

За вироком Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року ОСОБА_4 засуджено за частиною 2 статті 389 КК до покарання у виді арешту на строк 3 місяці.
На підставі частини 1 статті 71 КК за сукупністю вироків до покарання, призначеного за цим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Луцького міськрайонного суду від 31 липня 2019 року та переведено менш суворий вид покарання у більш суворий із розрахунку, що згідно частини 1 статті 72 КК одному дню арешту відповідає 8 годин громадських робіт та призначено остаточне покарання ОСОБА_4 у виді арешту на строк 3 місяці 10 днів.
За цим вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
З 10 вересня 2019 року ОСОБА_4 поставлений на облік Луцького МРВ філії ДУ «Центр пробації» у Волинській області та належним чином письмово ознайомлений з умовами відбування покарання у вигляді громадських робіт, а також про, передбачену частиною 2 статті 389 КК, кримінальну відповідальність за ухилення від відбування покарання у виді громадських робіт, про що в нього було відібрано підписку.

В подальшому, 25 жовтня 2019 року ОСОБА_4 направлено до ЖКП №3, що знаходиться за адресою: м. Луцьк, вул. Винниченка, 39 та зобов`язано приступити до виконання громадських робіт.
Однак, ОСОБА_4 , будучи відповідно до статті 37 Кримінально-виконавчого кодексу України (далі КВК) зобов`язаним додержуватися встановлених відповідно до закону порядку та умов відбування покарання, сумлінно ставитися до праці, працювати на визначених для нього обєктах і відпрацьовувати встановлений судом строк громадських робіт, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, зявлятися за викликом до уповноваженого органу з питань пробації, діючи умисно, з метою ухилення від відбування призначеного судом покарання у виді громадських робіт без поважних причин відмовився у письмовій формі від отримання направлення для відбування громадських робіт.

При цьому, ОСОБА_4 , знаючи про свій обовязок зявитись до ЖКП № 3 за адресою: м. Луцьк, вул. Винниченка, 39 для виконання громадських робіт, проте не з`явився за вищевказаною адресою та встановлені обов`язки не виконував, що згідно до статті 40 КВК є ухиленням від відбування покарання у виді громадських робіт.

Ухвалою Волинського апеляційного суду від 03 березня 2021 року вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року щодо ОСОБА_4 залишено без зміни.
У касаційній скарзі захисник ставить вимогу про зміну вироку суду першої інстанції від 19 серпня 2020 року та ухвалу апеляційного суду від 03 березня 2021 року щодо його підзахисного та призначення йому більш мякого покарання без ізоляції від суспільства. Посилається на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість.
Свої вимоги захисник обґрунтовує тим, що судами першої та апеляційної інстанцій не враховано тієї обставини, що засуджений відмовився від виконання громадський робіт з поважної причини, а саме через сімейні обставини, які унеможливлювали відбути призначене йому покарання.
Крім того, зазначає про те, що засуджений має постійне зареєстроване місце проживання, що свідчить про міцність його соціальних звязків, а також вказує, що на утриманні останнього перебуває малолітня дитина, а вину у вчиненні злочину він визнав частково.

Відповідно до пункту 2 частини 2 статті 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, зокрема, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду щодо фактичних обставин вчинення засудженим ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 389 КК, та кваліфікація його дій у касаційній скарзі захисником не оспорюються та не заперечуються.
Доводи захисника про невідповідність призначеного покарання засудженому через суворість та можливість призначення йому більш мякого покарання без ізоляції від суспільства є необґрунтованими з огляду на таке.
Відповідно до статті 65 КК при призначенні покарання суд має врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
За частиною 1 статті 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційне кримінальне правопорушення, порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керували транспортними засобами у стані алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебували під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість кримінального правопорушення, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Так, суд першої інстанції, призначаючи засудженому покарання в межах санкції частини 2 статті 389 КК із застосуванням положень статей 71, 72 КК, а саме у виді арешту на строк 3 місяці 10 днів, врахував особу засудженого, який раніше судимий, вчинив кримінальне правопорушення, що згідно статті 12 КК відноситься до категорії кримінальних проступків, вину не визнав, має постійне місце проживання, офіційно не працює, покарання за вироком районного суду від 31 липня 2019 року на даний час не відбуте.

Крім того, місцевий суд зважив на відсутність помякшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Наведені обставини надали суду першої інстанції підстави для висновку, що виправлення засудженого є неможливе без ізоляції від суспільства, а саме такий вид покарання буде достатнім і необхідним для його виправлення й попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Перевіряючи вказаний вирок суду, апеляційний суд додатково зважив на враховані судом першої інстанції обставини, які впливають на визначення міри покарання та дійшов висновку про те, що призначене засудженому покарання відповідає вимогам статей 50, 65 ККта є необхідним і достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.
З такими висновками судів першої та апеляційної інстанцій погоджується і колегія суддів, оскільки призначене покарання відповідає характеру і ступеню тяжкості вчиненого засудженим злочину та всім обставинам кримінального провадження. При тому, що врахуванню підлягають обставини у їх сукупності та не надається перевага одним обставинам над іншими, як про це ставить вимогу захисник.
При цьому, переконливих доводів щодо зміни судових рішень та призначення засудженому покарання із застосуванням положень статті 75 КК у касаційній скарзі захисника не наведено.
Відповідно до частини 1 статті 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Враховуючи викладене, підстав вважати, що покарання, призначене засудженому ОСОБА_6 , є явно несправедливим через суворість, немає.

Ухвала ж суду апеляційної інстанції відповідає вимогам статті 419 КПК.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які потребують перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.
Зважаючи на викладене, керуючись пунктом 2 частини 2 статті 428 КПК, Суд

постановив:
Відмовити захисникузасудженого ОСОБА_4 ОСОБА_5 у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на вирок Луцького міськрайонного суду Волинської області від 19 серпня 2020 року та ухвалу Волинського апеляційного суду від 03 березня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3