Справа № 136/1796/18
Провадження №11-кп/801/464/2021
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 березня 2021 року м. Вінниця

Вінницький апеляційний суд в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000063 від 20.02.2018 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні на вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 01.02.2021, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українки, громадянки України, жительки АДРЕСА_1 , освіта середня-спеціальна, пенсіонерки, особи з інвалідністю 3 групи, не одруженої, не судимої,
визнано невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та виправдано її у зв`язку з відсутністю в її діях складу даного кримінального правопорушення.
В задоволенні позовних вимог законного представника потерпілої ОСОБА_7 до ОСОБА_6 відмовлено.

За участю прокурора ОСОБА_8 , обвинуваченої ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_9 ,
В С Т А Н О В И В:
Стороною обвинувачення ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 12.01.2018 близько 11.00 остання, здійснюючи вологе прибирання в під`їзді, перебуваючи на сходах між першим та другим поверхом багатоквартирного будинку, який розташований в АДРЕСА_2 зустрілась із малолітньою ОСОБА_10 , яка у цей час рухалась у напрямку першого поверху та яка являється її сусідкою і з мамою якої вона перебуває в неприязних відносинах.
Під час проходження ОСОБА_10 по помитих сходах у ОСОБА_6 виник умисел на заподіяння останній невизначеної шкоди здоров`ю.
Реалізовуючи свій умисел ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що ОСОБА_10 є малолітньою дитиною і знаходиться на сходах спиною до металевих поручнів, та від отриманого в груди поштовху вдариться задньою частиною голови об вказаний предмет, умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень силою штовхнула ОСОБА_10 своєю рукою в область грудної клітки.
Від вказаного поштовху ОСОБА_10 отримала прискорення та вдарилась головою об металеві поручні, внаслідок чого отримала тілесні ушкодження у вигляді підшкірної гематоми м`яких тканин потиличної ділянки голови, які згідно висновку експерта №476/482/678 від 13.06.2018 належить до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (понад 21 день).
Дії ОСОБА_6 органом досудового розслідування кваліфіковані за ч. 2 ст. 125 КК України - умисне легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я.

Дослідивши всі надані в судовому засіданні докази як стороною обвинувачення, так і стороною захисту, проаналізувавши їх в сукупності, суд прийшов до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні вище вказаного кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України не доведена, так як заподіяння легкого тілесного ушкодження внаслідок необережної вини не є караним, а будь-яких належних та допустимих доказів, які б розкривали вказаний умисел стороною обвинувачення не надано та згідно показів потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 судом не установлено. Тому, сам факт отримання легких тілесних ушкоджень потерпілою, не свідчить про наявність на це у обвинуваченої умислу.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, та призначити новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Свої вимоги прокурор мотивує тим, що обвинувачена ОСОБА_6 штовхаючи потерпілу усвідомлювала суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачала їх настання, при цьому не мала чіткого уявлення про характер і тяжкість можливих наслідків, а тому її дії охоплювались непрямим умислом, що підтверджується матеріалами кримінального провадження та показами потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 , а також показами з чужих слів свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_7 .
Крім того, суд застосував одночасно дві взаємовиключні форми завершення розгляду справи, а саме п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України, під час судового розгляду при зміні прокурором обвинувачення порушив право на захист, так як не відклав розгляд справи для підготовки сторони захисту, також суд не роз`яснив при зміні прокурора його права, а також порушено порядок допиту малолітньої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 під час судового засідання, так як суд самостійно вдався до їх допиту.
Разом з тим, прокурор зазначає, що суд безпідставно відмовив у звільненні ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який підтримав апеляційну скаргу з мотивів, зазначених в ній та просить скасувати виправдувальний вирок щодо ОСОБА_6 , через порушення під час розгляду справи судом першої інстанції вимог Закону, і направити справу на новий судовий розгляд, захисника ОСОБА_9 та обвинувачену ОСОБА_6 , які заперечили щодо вимог поданої апеляційної скарги та просили залишити вирок без змін, зважаючи на обґрунтованість судового рішення, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов наступного висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку апеляційного суду зазначені вимоги Закону не були дотримані.

Відповідно до ст. 373 КПК України, кримінальний процесуальний закон розрізняє два види вироків: обвинувальний та виправдувальний. При цьому виправдувальний вирок ухвалюється за наявності однієї з таких підстав: не доведено, що вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Проте, як слідує із мотивувальної частини тексту рішення від 01.02.2021
суд першої інстанції ухвалюючи вказаний вирок відносно ОСОБА_6 за
результатами дослідження у судовому засіданні наданих стороною
обвинувачення та стороною захисту доказів, проаналізувавши їх в сукупності,
прийшов до висновку, що вина ОСОБА_6 у вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, не доведена.

При цьому, як слідує із резолютивної частини зазначеного вироку
ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні кримінального
правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України, та виправдано її у
зв`язку із відсутністю у її діях складу даного кримінального правопорушення.

Закриття кримінального провадження є однією з форм закінчення
провадження, яке застосовується у випадках, прямо передбачених ст. 284 КПК
України.

Якщо суд виявить обставини передбачені п.п. 1 і 2 ч. 1 ст. 284 КПК
України під час судового розгляду, то він зобов`язаний ухвалити
виправдувальний вирок. Якщо обставини, передбачені п.п. 5, 6, 7, 8, 9, 10 ч. 1 ст. 284 КПК України, виявляються під час судового провадження, а також у
випадку, передбаченому п.п. 2, 3 ч. 2 ст. 284 цього Кодексу, суд постановляє
ухвалу про закриття кримінального провадження.

Незважаючи на наведені норми, суд першої інстанції ухвалюючи вирок
відносно ОСОБА_6 застосував одночасно дві взаємовиключні
завершення розгляду справи, а саме - п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та п. 3 ч.
1 ст. 284 КПК України.

Крім того, у відповідності до роз`яснень, які містяться у п. 8 ППВСУ № 12 від 23.12.2005 «Про практику застосування судами України законодавства про
звільнення особи від кримінальної відповідальності» звільнення від
кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК України є обов`язком суду,
за винятком випадку застосування давності, передбаченого ч. 4 ст. 49 КК України.

Згідно ч. 4 ст. 286 КПК України, якщо під час здійснення судового
провадження щодо провадження, яке надійшло до суду з обвинувальним актом,
сторона кримінального провадження звернеться до суду з клопотанням про
звільнення від кримінальної відповідальності обвинуваченого, суд має
невідкладно розглянути таке клопотання.

Частиною 3 статті 285 КПК України визначено, що підозрюваному,
обвинуваченому, який може бути звільнений від кримінальної відповідальності,
повинно бути роз`яснено суть підозри чи обвинувачення, підставу звільнення
від кримінальної відповідальності і право заперечувати проти закриття
кримінального провадження з цієї підстави. У разі якщо підозрюваний чи
обвинувачений, щодо якого передбачене звільнення від кримінальної
відповідальності, заперечує проти цього, досудове розслідування та судове
провадження проводяться в повному обсязі в загальному порядку.

Проте, незважаючи на надану у судовому засіданні згоду сторони
захисту на застосування положень ст. 49 КК України та розуміння правових
наслідків такого звільнення, що підтверджується відповідним звукозаписом
судового засідання, яке відбулось 29.01.2021, суд першої інстанції
необґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання про звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням
строків давності, визначених ст. 49 КК України.

Так, Перша судова палата Касаційного кримінального суду Верховного
Суду у постанові від 20.10.2020 у справі № 204/4728/15-к дійшла такого
висновку у питанні про переривання строків, визначених ст. 49 КК України.

Пунктом 1 ч. 2 ст. 284 КПК України передбачено, що кримінальне
провадження закривається судом у зв`язку зі звільненням особи від
кримінальної відповідальності.

Звільнення особи від кримінальної відповідальності є обов`язком суду у
разі настання обставин, передбачених пунктами 1-4 ч. 1 ст. 49 КК України, за
наявності згоди такої особи на звільнення на підставі спливу строків давності.

Відповідно до ч. 2 ст. 49 КК України перебіг давності зупиняється, якщо
особа, що вчинила злочин, ухилилася від досудового слідства або суду. У цих
випадках перебіг давності відновлюється з дня з`явлення особи із зізнанням або
її затримання.

Отже, закон, який регулює питання звільнення від кримінальної
відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності (ст. 49 КК), пов`язує
зупинення строків давності не з постановами про зупинення слідства, а лише з
умисними діями особи, спрямованими на ухилення від слідства.

Згідно з висновком, який міститься в постанові Верховного Суду
України від 19 березня 2015 року (провадження № 5-1кс15), під ухиленням від
слідства або суду з погляду застосування ст. 49 КК України слід розуміти будь-
які умисні дії, вчинені певною особою з метою уникнути кримінальної
відповідальності за вчинений злочин, що змушує правоохоронні органи
вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника
(нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду,
недотримання умов запобіжного заходу, зміна документів, які посвідчують
особу, зміна зовнішності, перехід на нелегальне становище, перебування в
тайнику, імітація своєї смерті тощо)... Зупинення перебігу строку давності
можливе тільки щодо певної особи, обізнаної про те, що стосовно неї
проводиться слідство... При з`ясуванні, які дії особи мають визнаватись
юридична значущим (а не просто фактичним) ухиленням від слідства або суду,
треба враховувати, крім усього іншого, кримінально процесуальний статус
особи, що вчинила злочин. Це має бути особа, яка в установленому порядку
визнана підозрюваним або обвинуваченим та яка зобов`язана з`являтись до
правозастосовних органів за викликом, перебувати в межах їх досяжності.
Зазначена особа усвідомлює, що в неї вже виник юридичний обов`язок постати
перед слідством або судом, однак вона ухиляється від виконання такого
обов`язку.

Крім того, в постанові Верховного Суду від 27 березня 2019 року
(провадження № 51-9040 KM 18) на підставі аналізу положень ч. 1 ст. 281 КПК
України колегія суддів дійшла висновку, що підстава для оголошення розшуку
під час досудового розслідування «місцезнаходження підозрюваного невідоме»
може мати місце як у випадку, якщо підозрюваний ухиляється від слідства, так
і з інших причин, коли не встановлено його місцезнаходження. Саме тому зупинення досудового розслідування у зв`язку з розшуком підозрюваного саме
по собі ще не може свідчити про ухилення останнього від слідства. Для
застосування положень ч. 2 ст. 49 КК України у такому випадку обов`язково
має бути підтверджено факт ухилення підозрюваного від слідства.

Як убачається з матеріалів судової справи ухвалою Липовецького
районного суду від 05.11.2018 по даному кримінальному провадженні
оголошено розшук обвинуваченої ОСОБА_6 та зупинено судовий
розгляд. Зі змісту даного рішення суду слідує, що у призначене підготовче
судове засідання не з`явилась обвинувачена без поважних причин. У
подальшому на підставі ухвали Липовецького районного суду від 27.12.2018
судовий розгляд відновлено. Як установлено у судовому засідання обвинувачена
ОСОБА_6 у визначений у судових повістках час за викликом суду не
з`явилась, оскільки перебувала за межами України у своєї доньки у Республіці
Польща. При цьому матеріали судової справи містять поштові відправлення
датоване 11.09.2018 із відміткою про неможливість вручення повістки
ОСОБА_6 . Крім того, у матеріалах справи наявне поштове відправлення,
датоване 17.10.2018 про виклик, яке не вручено ОСОБА_6 за закінченням
встановленого строку зберігання.

Із вказаного фактично слідує, що обвинувачена не була належним чином
повідомлена про дату і час проведення підготовчого судового засідання, яке
було заплановано на 05.11.2018.

Після повернення ОСОБА_6 на територію України остання вела
звичайний спосіб життя, зокрема постійно з`являлась за судовим викликом,
місце проживання не змінювала, заходи забезпечення кримінального
провадження відносно неї не вживались.

А тому висновок суду першої інстанції про переривання строків,
визначених ст. 49 КК України, є таким, що не відповідає фактичним
обставинам справи, оскільки відсутні дані на підтвердження факту умисного
вчинення обвинуваченою будь-яких дій, спрямованих на ухилення від суду, а
зупинення судового розгляду у зв`язку з її розшуком саме по собі не свідчить
про ухилення від суду.

Вказане свідчить про те, що постановляючи ухвалу від 29.01.2021 суд
першої інстанції неправильно застосував вимоги закону України про
кримінальну відповідальність та безпідставно відмовив у звільненні
ОСОБА_6 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 49 КК
України.

Вищенаведені порушення вимог кримінального процесуального закону
та закону України про кримінальну відповідальність, а також невідповідність
висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального
провадження свідчать про те, що ухвалений вирок від 01.02.2021 є незаконним та необґрунтованим, що згідно із положеннями ст.ст. 409, 411, 412, 413 КПК
України є підставою для його скасування.

Таким чином, апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а судове рішення підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції, під час якого слід врахувати наведене, ретельно дослідити всі докази у провадженні та доводи, які наведені в апеляційній скарзі прокурора, і в залежності від встановленого, постановити законне і обґрунтоване рішення з викладенням в ньому аналізу доказів і ґрунтовних мотивів його прийняття.

На підставі викладеного та керуючись ст. 404, 405, 407, 409, 415, 419 КПК України

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу прокурора задовільнити.

Вирок Іллінецького районного суду Вінницької області від 01.02.2021 щодо ОСОБА_6 скасувати через істотне порушення норм КПК та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4