Справа № 405/2120/21
провадження № 1-м/405/1/21
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2021 м. Кропивницький

Ленінський районний суд м.Кіровограда у складі:
головуючого судді: ОСОБА_1 ,
при секретарях: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю:
прокурорів: ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кіровограда, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрованого до засудження за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого до засудження за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого на території Російської Федерації по адресу: АДРЕСА_3 ,
встановив:
вироком Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018, із змінами, внесеними ухвалою апеляційної інстанції Ліпецького обласного суду від 27.08.2018, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.210, ч.3 ст.30, п.п. «а, г» ч.4 ст.228.1 КК РФ ( замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу Інтернет), організованою групою у великому розмірі, при цьому злочин не було доведено до кінця з обставин, що не залежали від волі особи), і призначено покарання, із застосуванням ч.3 ст.69 КК РФ, у виді позбавлення волі строком на 12 років Визначено, що строк відбування покарання рахувати з 13.03.2018, зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_6 період перебування під вартою з 06.12.2015 по 12.03.2018, до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 залишено без змін.
Міністерство юстиції України звернулося до суду з клопотання про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, в якому заявник просив суд визначити норми (статті, частини статей) Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальні правопорушення, у вчиненні яких ОСОБА_6 визнаний винним вказаним вище вироком суду РФ, та визначити строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню засудженим ОСОБА_6 на підставі цього вироку суду.
В судовому засіданні представник Міністерства юстиції України підтримав клопотання та просив його задовольнити, зважаючи на викладені в ньому обставини.
Прокурор в судовому засіданні не заперечував проти приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно ОСОБА_6 з урахуванням вимог ст.ст. 602, 610, КПК України, ч.5 ст.72 КК України (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 № 838-VIII).
Захисник підтримав клопотання про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно ОСОБА_6 .
Спеціаліст Кіровоградського НДЕКЦ в судовому засіданні підтвердив, що наркотичні засоби, які вказані у вироку Російської федерації, входять до Переліку наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів, обіг яких підпадає під дію заходів контролю, регламентованих Законом України «Про наркотичні засоби, психотропні речовини і прекурсори».
Вислухавши пояснення учасників судового провадження, дослідивши матеріали клопотання, суд вважає, що клопотання підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно вироку Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018, із змінами, внесеними ухвалою апеляційної інстанції Ліпецького обласного суду від 27.08.2018, ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.210, ч.3 ст.30, п.п. «а, г» ч.4 ст.228.1 КК РФ ( замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу Інтернет), організованою групою у великому розмірі, при цьому злочин не було доведено до кінця з обставин, що не залежали від волі особи), і призначено покарання, із застосуванням ч.3 ст.69 КК РФ, у виді позбавлення волі строком на 12 років. Визначено, що строк відбування покарання рахувати з 13.03.2018, зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_6 період перебування під вартою з 06.12.2015 по 12.03.2018, до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 залишено без змін. (а.п. 8-232, Т.1).
Відповідно до розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, вирок Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018 відносно ОСОБА_6 набрав законної сили 27.08.2018 (а.п. 234, Т.1).
На даний час ОСОБА_6 відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія № 4 УФСВП Росії по Тульській області». Початок строку відбування покарання 13.03.2018, кінець відбуття строку покарання 05.12.2027 (а.п. 237, Т.1).
Згідно заяв ОСОБА_6 останній висловив бажання бути переданим в Україну для подальшого відбування покарання, правові наслідки передачі його до України для подальшого відбування покарання йому роз`яснені (а.п. 235, 236, Т.1).
Відповідно до ч. 1 ст. 610 КПК України клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції.
Остання відома адреса проживання ОСОБА_6 в Україні: АДРЕСА_1 (а.п. 244, Т.1).
Як вбачається з вироку Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018, із змінами, внесеними ухвалою апеляційної інстанції Ліпецького обласного суду від 27.08.2018, ОСОБА_6 засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.210, ч.3 ст.30, п.п. «а, г» ч.4 ст.228.1 КК РФ ( замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу Інтернет), організованою групою у великому розмірі, при цьому злочин не було доведено до кінця з обставин, що не залежали від волі особи), що також є карними діяннями відповідно до чинного законодавства України про кримінальну відповідальність.
Відповідно до ч.3 ст.609 КПК України Міністерство юстиції України в разі прийняття рішення щодо прийняття громадянина України, засудженого судом іноземної держави, для подальшого відбування покарання на території України звертається до суду з клопотанням про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України.
В силу ч.1 ст.602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Відповідно до ст.4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків санкція (тобто призначене покарання) може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно з її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.
Так, за участь у злочинній організації (ч.2 ст.210 КК РФ) в Україні встановлена кримінальна відповідальність ч.1 ст.255 КК України; за незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу Інтернет), організованою групою у великому розмірі (ч.3 ст.30, п.п. «а, г» ч.4 ст.228.1 КК РФ) в Україні встановлена кримінальна відповідальність ч.3 ст. 307 КК України.
Разом з тим, суд враховує, що злочини , передбачені статтями 307, 309 або 311 КК України, визнаються закінченими з моменту вчинення однієї із зазначених у диспозиціях цих статей альтернативних дій. У випадках, коли винна особа вчинила одну або декілька зазначених дій, але не встигла вчинити іншу дію із тих, які охоплювались її умислом, скоєне слід розглядати як закінчений злочин за виконаними діями, а незавершена дія окремої кваліфікації як готування до злочину або як замах на злочин не потребує.
Таким чином, не підлягає окремій кваліфікації ч.3 ст.307 КК України через ч.2 ст.15 КК України (ч.3 ст.30 КК РФ).
З огляду на зазначені норми, суд констатує, що відповідальність за суспільно небезпечні діяння, за які засуджено ОСОБА_6 в Російській Федерації, передбачена також законодавством України. При цьому суд не вправі вдаватися в оцінку дій особи, встановлених вироком іноземної держави.
Так, відповідно до положень ч.1 ст.7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за її межами, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Відповідно до ч.1 ст.602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Виконуючи вищевказані вимоги, а також положення ч.3 ст.603 КПК України, якою на суд покладено обов`язок встановити чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою КПК України, суд зазначає, що чинними на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 та Європейська конвенція про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970, які ратифіковані Україною 22.09.1995 та 26.09.2002 відповідно.
Згідно із ст.9 Конституції України та ст.19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч.1 ст.4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 санкція може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно із її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.
Крім того, згідно до ст.10 «Конвенції про передачу засуджених осіб» від 21.03.1983, у разі продовження виконання вироку держава виконання вироку дотримується характеру і тривалості покарання, призначеного державою винесення вироку.
Однак, якщо це покарання за своєю природою або тривалістю є несумісним із законодавством держави виконання вироку або якщо її законодавство цього вимагає, ця держава може на основі судової або адміністративної постанови співвіднести призначену міру покарання з покаранням чи заходом, передбаченим її власним законодавством за вчинення аналогічного злочину. За своїм характером таке покарання або такий захід повинні у міру можливості відповідати покаранню або заходу, призначеному у вироці для виконання. Покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку.
Відповідно до ч.1 ст.11 вищевказаної конвенції, у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку. Замінюючи вирок, компетентний орган:
a) повинен врахувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку;
b) не може замінювати міру покарання, що передбачає позбавлення волі, грошовим штрафом;
c) повинен зарахувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі;
d) не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.
Згідно з ч.3, ст.610 КПК України та ч.4 ст.610 КПК України, під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання.
З клопотання, поданого представником заявника головним спеціалістом сектору судової роботи та міжнародного співробітництва у Кіровоградській області відділу судової роботи та міжнародної правової допомоги Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Дніпро) ОСОБА_7 вбачається, що воно відповідає вимогам ч.4 ст.610 КПК України.
Згідно з ч.3 ст.610 КПК України під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку іноземної держави.
Відповідно до частини 1 статті 9 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року. компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової та адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст. 11 Конвенції, яка передбачає, що у разі зміни вироку застосовувати процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку.
Враховуючи, що ОСОБА_6 є громадянином України, вирок суду Російської Федерації, яким він засуджений, набрав законної сили, строк покарання, який має відбувати засуджений більше шести місяців, отримано згоду на передачу засудженого в Україну для подальшого відбування покарання, кримінальне правопорушення, внаслідок вчинення якого було ухвалено вирок, є злочином згідно із законодавством України суд вбачає підстави для приведення вироку у відповідність із законодавством України.
Відповідно до ст. 11 Конвенції при застосуванні процедури зміни вироку суд змінює кваліфікацію дій засудженого відповідно до Кримінального кодексу України та визначає покарання.
Відповідно до ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення воді, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:
1.якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України:
2.якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.
Таким чином, за своїм характером покарання не повинне посилювати кримінальне покарання засудженої особи.
На час вчинення злочинів ОСОБА_6 , санкцією ч.1 ст.255 КК України передбачений строк покарання у вигляді позбавлення волі строком від 05 до 12 років, санкцією ч.3 ст.307 КК України передбачений строк покарання у вигляді позбавлення волі строком від 09 до 12 років з конфіскацією майна отже, строк покарання, призначений вироком Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018, за вчинення вказаних злочинів перебуває в межах санкцій ч.1 ст.255 та ч.3 ст.307 КК України. При цьому, суд не вбачає підстав для призначення ОСОБА_6 додаткового покарання у вигляді конфіскації майна, оскільки таке додаткове покарання вироком іноземної держави не призначалось.
Також, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться за правилами, встановленими ч. 5 ст. 72 КК України.
Законом України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього увязнення у строк покарання» від 26.11.2015 № 838-VІІІ внесено зміни до ч.5 ст.72 КК України, відповідно до яких змінено порядок зарахування строку попереднього ув`язнення особи з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Згідно ст. 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення», попереднє ув`язнення є запобіжним заходом, який у випадках, передбачених Кримінальним процесуальним кодексом України, застосовується щодо підозрюваного, обвинуваченого та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
21.06.2017 набрав чинності Закон України №2046-VІІІ від 18.05.2017 , яким внесено зміни до ч.5 ст.72 КК України, відповідно до якого попереднє ув`язнення зараховується судом у строк покарання у разі засудження до позбавлення волі день за день.
Відповідно до ст. 5 ч.1 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує злочинність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію в часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.
Постановою від 29.08.2018 Верховний Суд зробив правовий висновок про те, що, якщо особа вчинила злочин в період до 23.12.2015 (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VІІІ від 26.11.2015 (зворотна дія Закону України №838-VІІІ як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч.1 ст.5 КК України).
З вироку Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018 вбачається, що ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, де він перебував з 06.12.2015, засуджений за ч.2 ст.210, ч.3 ст.30, п.п. «а, г» ч.4 ст.228.1 КК РФ ( замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений з використанням інформаційно-телекомунікаційних мереж (включаючи мережу Інтернет), організованою групою у великому розмірі, при цьому злочин не було доведено до кінця з обставин, що не залежали від волі особи), із застосуванням ч.3 ст.69 КК РФ, до покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років. Визначено, що строк відбування покарання рахувати з 13.03.2018, зарахувати в строк відбування покарання ОСОБА_6 період перебування під вартою з 06.12.2015 по 12.03.2018, до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_6 залишено без змін (а.п. 8-232, Т.1).
Відповідно до розпорядження про виконання вироку, що набрав законної сили, вирок Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018 відносно ОСОБА_6 набрав законної сили 27.08.2018 (а.п. 234, Т.1).
З вироку Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018 вбачається, що ОСОБА_6 злочини, передбачені ч.2 ст.210, ч.3 ст.30, п.п. «а, г» ч.4 ст.228.1 КК РФ, вчинені у листопаді 2015 року, тобто під час зворотної дії Закону України «Про внесення зміни до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього увязнення у строк покарання» від 26.11.2015 № 838-VІІІ.
З урахуванням наведеного, суд вважає, що строк попереднього ув`язнення ОСОБА_6 з 06.12.2015 по 26.08.2018 включно слід зарахувати у строк покарання, призначеного останньому вироком Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018, приведеного у відповідність із законодавством України ухвалою Ленінського районного суду м.Кіровограда від 21.05.2021, у виді позбавлення волі строком на 12 років без конфіскації майна, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі на підставі ч.5 ст.72 КК України в редакції Закону №838-VІІІ від 26.11.2015 (зворотна дія Закону України №838-VІІІ як такого, який «іншим чином поліпшує становище особи» у розумінні ч.1 ст.5 КК України).
З урахуванням наведеного, суд вважає, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення у відповідність із законодавством України вироку Октябрського Октябрського районного суду м.Липецька Російської Федерації від 13.03.2018, згідно якого ОСОБА_6 засуджений за ч.2 ст.210, ч.3 ст.30, п.п. «а, г» ч.4 ст.228.1 КК РФ, підлягає задоволенню.
Разом з тим, відповідно до ст.86 Кримінально-виконавчого кодексу України вид колонії, в якій засуджені до позбавлення волі відбувають покарання визначається Державним департаментом України з питань виконання покарань. Тобто, до компетенції суду в Україні не віднесено визначення засудженому до позбавлення волі виду колонії.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 9-12 Конвенції «Про передачу засуджених осіб», ст.ст. 606 - 610 КПК України, суд -
постановив:
клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , - задовольнити.
Привести вирок Октябрського районного суду м. Липецька Російської Федерації від 13.03.2018 відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у відповідність із законодавством України.
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вважати засудженим:
- за ч.1 ст.255 КК України (в редакції закону від 05.04.2001) до покарання у виді позбавлення волі строком на 06 років;
- за ч.3 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 09 років без конфіскації майна.
На підставі ч.1 ст.70 КК України остаточне покарання за сукупністю злочинів слід визначити ОСОБА_6 шляхом часткового складання призначених покарань у виді позбавлення волі строком на 12 років без конфіскації майна.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 рахувати з 06 грудня 2015 року, зарахувавши в строк відбування покарання на підставі ч. 5 ст. 72 КК України (в редакції Закону України «Про внесення зміни до Кримінального Кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.11.2015 року) строк попереднього ув`язнення з 06.12.2015 по 26.08.2018 включно з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала суду може бути оскаржена до Кропивницького апеляційного суду через Ленінський районний суд м. Кіровограда протягом семи днів з дня її винесення.

Суддя ОСОБА_8