Київський апеляційний суд
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

13 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0000395 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

уродженця м. Києва, громадянина України,

без зареєстрованого та постійного місця проживання,

згідно з ст.89 КК України не судимого,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України,

за апеляційними скаргами прокурора, захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 на вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 23 вересня 2020 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Кагарлицького районного суду Київської області від 23.09.2020 ОСОБА_7 визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні начальник Рокитнянського відділу Кагарлицької місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_9 просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України у виді позбавлення волі на строк 10 років.

Прокурор не оспорює фактичні обставини кримінального правопорушення, встановлені судом, які викладені у вироку, доведеність винуватості ОСОБА_7 та правильність кваліфікації його дій, однак вважає, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі.

При цьому зазначає, що суд не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, негативну характеристику обвинуваченого за місцем проживання та наявність обставин, що обтяжують покарання, а саме, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, та щодо особи похилого віку. З огляду на те, що сам факт призначення необхідного і достатнього покарання забезпечує почуття справедливості у потерпілого і суспільства, вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання є явно несправедливим через м`якість.

Захисник ОСОБА_8 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати і закрити кримінальне провадження, стверджуючи про те, що винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, не доведена.

Як зазначає захисник, висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Показання потерпілого, які той давав у судовому засіданні, та повідомлені ним обставини під час слідчого експерименту є суперечливими щодо місця, де обвинувачений вдарив його ножем, кількості осіб у будинку на той час, кількості ударів ножем, тощо. А тому вважає, що ці показання суд не повинен був брати до уваги. Свідки ОСОБА_10 і ОСОБА_11 очевидцями події не були. Під час огляду місця події вилучено три ножа, на яких не виявлено відбитків пальців рук обвинуваченого чи будь-кого іншого. Однак обвинувачений, який перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, не намагався залишити місце вчинення злочину, можливо, і не підозрював, що поруч у будинку лежить людина з ножовим пораненням, і в такому стані не міг дійти висновку про необхідність стерти відбитки пальців. Вказані обставини, на переконання захисника, дають підстави вважати, що інша особа, яка завдала потерпілому удар ножем у груди, стерла відбитки пальців. До того ж, відповідно до показань ОСОБА_7 , умислу на заподіяння потерпілому смерті чи тілесних ушкоджень у нього не було, і він не міг таке вчинити. Прокинувшись, обвинувачений побачив, що потерпілий лежить, і подумав, що той спить, а коли прийшов поліцейський, який виявив у ОСОБА_12 кров, то приніс ганчірки та викликали швидку. Також, коли потерпілий прийшов до будинку, там були ще дві особи на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_14 свідки сторони обвинувачення, які судом не допитані. Інші докази причетності ОСОБА_7 до замаху на вбивство відсутні.

Крім того, навіть якщо припустити, що удар ножем ОСОБА_12 , дійсно, завдав ОСОБА_7 , не маючи конкретно визначеного умислу на спричинення смерті потерпілому, в його діях може вбачатися склад злочину, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, а не ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України, що узгоджується з висновком у постанові Верховного Суду від 13.02.2020 у справі № 164/1826/17. Згідно з цим висновком замах на вбивство може бути вчинено лише з прямим умислом, а коли умисел є неконкретизованим, то відповідальність повинна наставати лише на фактичними наслідками.

Захисник ОСОБА_6 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати і закрити кримінальне провадження, стверджуючи про те. що не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати. Обґрунтовуючи апеляційні вимоги, зазначає про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки вони не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні. Вказує, що показання потерпілого та свідка ОСОБА_10 містять взаємовиключні суперечності, які суд не усунув шляхом їх одночасного допиту і поклав в основу прийнятого рішення без наведення доводів, в якій частині приймає ці показання до уваги і чому саме. Інші докази, на які суд посилається у вироку, не містять прямих даних про обставини події.

Крім того, вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність з огляду на відсутність доказів того, що ОСОБА_7 мав прямий умисел на вчинення умисного вбивства, і необґрунтованість висновку суду про вчинення ОСОБА_7 усіх дій, які той вважав необхідними для умисного протиправного заподіяння смерті іншій людині, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, стверджуючи про те, що у вироку не зазначена жодна з таких причин.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційні скарги сторони захисту і просив їх задовольнити та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; доводи обвинуваченого на підтримку позиції захисника; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора і просив відмовити в задоволенні апеляційних скарг захисників; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив замах на умисне вбивство ОСОБА_12 за наступних обставин.

21 жовтня 2019 року о 16 годині ОСОБА_12 з метою відвідати свою знайому ОСОБА_10 зайшов до місця її проживання за адресою: АДРЕСА_1 . В цей час ОСОБА_15 , яка пішла у власних справах, залишила ОСОБА_7 на кухні будинку і бачила на відстані, що в будинок зайшов ОСОБА_12 .
Під час розмови ОСОБА_7 почав виганяти ОСОБА_12 з будинку, на ґрунті чого між ними виникла сварка, і у ОСОБА_7 виник умисел на вбивство ОСОБА_12 .
Реалізовуючи злочинний умисел, ОСОБА_7 , тримаючи в правій руці ніж, підійшов до ОСОБА_12 та, усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою позбавлення потерпілого життя умисно завдав йому один удар ножем в грудну клітку зліва, спричинивши тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва з ушкодженням сердечної сорочки, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння.
Після отриманого удару ОСОБА_12 почав виходити з приміщення кухні, проте впав у веранді без свідомості, а ОСОБА_7 , вважаючи, що виконав усі дії, які є необхідними для доведення злочину до кінця, і побачивши, що ОСОБА_12 не подає ознак життя, сів до столу та продовжив вживати алкогольні напої.
Цього ж дня близько 18 години в приміщення будинку зайшов працівник Рокитнянського ВП Миронівського ВП ГУНП в Київській області ОСОБА_11 , виявив ОСОБА_12 , який перебував без свідомості, почав надавати йому першу медичну допомогу і викликав працівників швидкої медичної допомоги. Отже, ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, однак злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку.

Потерпілий ОСОБА_12 показав, що прийшов до родички ОСОБА_10 , яка пішла в магазин. Обвинувачений почав виганяти його, а потім взяв ніж та вдарив його двічі в область серця після слів, що той не має права виганяти його. Він точно не пам`ятає, де це відбулось, наче у дворі, а потім він заповз у сіни будинку.

Однак в ході слідчого експерименту ОСОБА_12 у кухні будинку за місцем проживання ОСОБА_10 показав, як і куди ОСОБА_7 вдарив його ножем, і під час пред`явлення особи для впізнання за фотозімками впізнав ОСОБА_7 як особу, яка спричинила йому поранення ножем (т.1 а.с.195-199, 200-202).

Свідок ОСОБА_10 суду показала, що зранку до неї приїхали ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та обвинувачений, з якими вони вживали алкогольні напої. Коли з нею залишився ОСОБА_7 , вона пішла в магазин та бачила, що потерпілий зайшов у будинок. Повернувшись, побачила обвинуваченого за столом, та потерпілого, який лежав у веранді. Приблизно через 5 хвилин прийшов поліцейський і почав надавати допомогу ОСОБА_12 .

Відповідно до показань свідка ОСОБА_11 він як працівник поліції виконував доручення слідчого в іншому кримінальному провадженні по факту крадіжки, здійснював обхід громадян, які ведуть антигромадський спосіб життя, і зайшов у домоволодіння ОСОБА_10 . У дворі побачив п`яну ОСОБА_10 , на підлозі веранди в будинку на спині лежав потерпілий, у якого він виявив ушкодження в області серця, за столом у кухні сидів обвинувачений, і на підлозі біля нього були сліди крові. На його запитання обвинувачений говорив, що може він спричинив тілесні ушкодження потерпілому, а може і не він. Також говорив, що був тільки він, потерпілий та ОСОБА_10 . Він почав надавати першу медичну допомогу потерпілому по зупинці крові та викликав швидку медичну допомогу.

Крім того, свідок показав, що раніше працював дільничним там, де проживав ОСОБА_7 , з яким зустрічався досить часто у зв`язку з неодноразовими викликами на сімейні сварки та скаргами на неправомірні дії обвинуваченого щодо членів сім`ї, в тому числі погрозами ножем дядьку.

Ці докази об`єктивно узгоджуються з даними, які містяться в:

- протоколі огляду місця події від 21.10.2019 з додатками, під час якого в будинку за місцем проживання ОСОБА_10 , а саме, в приміщенні кухні неподалік від столу із залишками їжі та нагромадженням посуду, що свідчить про вживання алкогольних напоїв декількома особами, виявлено пляму речовини бурого кольору. Також пляму речовини бурого кольору значного розміру виявлено на підлозі веранди, до якої вийшов потерпілий і впав (т.1 а.с.157-173);

- висновку судово-медичної експертизи № 406 Д від 26.12.2019, згідно з яким у ОСОБА_12 виявлено тілесне ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва з ушкодженням сердечної сорочки, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння і могло утворитись від однократної дії клинка ножа у термін і за обставин, викладених у постанові. В момент заподіяння вказаного тілесного ушкодження потерпілий, вірогідніше всього, знаходився обличчям (передньою поверхнею тіла) до нападаючого, про що свідчить локалізація тілесного ушкодження (т.1 а.с.203).

Показанням ОСОБА_7 , який заперечив спричинення потерпілому тілесного ушкодження і наявність у нього умислу на вбивство потерпілого, та показав, що коли після спільного вживання алкогольних напоїв пішов відпочивати, залишивши ОСОБА_12 на кухні, а, прокинувшись, пішов у кухню, до якої зайшов ОСОБА_11 , і через відчинені двері побачив на підлозі веранди лежачого потерпілого, суд першої інстанції дав оцінку у вироку і правильно не взяв їх до уваги, розцінивши як спосіб захисту.

Відповідно до показань потерпілого саме ОСОБА_7 завдав йому тілесне ушкодження ножем.

Як правильно суд вказав у вироку, показання обвинуваченого в тій частині, що після спільного вживання алкогольних напоїв з потерпілим, він пішов відпочивати, спростовуються показаннями свідка ОСОБА_11 , який, коли зайшов у будинок, то побачив на підлозі веранди лежачого потерпілого з ушкодженням в області серця, а на кухні за столом п`яного обвинуваченого, біля якого на підлозі були сліди крові.

Що стосується посилань сторони захисту на можливу присутність у будинку інших осіб, то показання потерпілого в ході слідчого експерименту про те, що йому здається, що ще хтось був, і відсутність на вилучених ножах відбитків пальців рук, які, за припущенням захисника ОСОБА_8 , могла стерти інша особа, не дають підстав для таких висновків.
Під час слідчого експерименту ОСОБА_12 , дійсно, повідомив, що йому здалося, що, крім ОСОБА_7 , ще хтось був. Однак такі показання носили характер припущення і потерпілий впевнено розповів, що саме обвинувачений спричинив йому поранення ножем.
Як показав ОСОБА_7 , особи на ім`я ОСОБА_13 та ОСОБА_14 , з якими він приїхав у гості до ОСОБА_10 , поїхали у власних справах, згодом пішла і ОСОБА_10 , а він залишився удвох з потерпілим. Показання свідка ОСОБА_10 та потерпілого, які викладені раніше, також свідчать про те, що в домоволодінні залишилися лише ОСОБА_7 та ОСОБА_12 . Коли свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_10 зайшли в будинок, там, крім обвинуваченого та потерпілого, який був без свідомості, інших осіб не було.

Вказані обставини не заперечуються і обвинуваченим, який, серед іншого, повідомив суду, що того дня випив близько одного літра горілки і перебував у стані сильного алкогольного сп`яніння, а тому не пам`ятає, про що розмовляв з потерпілим, і чи спричинив йому тілесні ушкодження, що не викладено у вироку, однак зафіксовано на технічному носії інформації під час провадження в суді першої інстанції.

Хоча свідки і не були очевидцями злочину, їх показання в сукупності з показаннями потерпілого та іншими доказами в справі суд правильно взяв до уваги, оскільки вони достовірно підтверджують, що 21 жовтня 2019 року в період часу приблизно з 16 до 18 години в будинку за місцем проживання ОСОБА_10 , до її та ОСОБА_11 приходу інших осіб, крім потерпілого та обвинуваченого, якого виявили з ножовим пораненням в області серця, не було.
Суд не врахував показання ОСОБА_12 про заподіяння йому двох ударів ножем у дворі будинку, про що у вироку навів відповідні мотиви.
Колегія суддів погоджується з тим, що показання потерпілого в цій частині суперечать даним у протоколі огляду місця події та висновку судово-медичної експертизи, що суд відніс на рахунок часу, який пройшов від вчинення кримінального правопорушення і до допиту потерпілого в суді. Також колегія суддів вважає за необхідне зауважити і на тому, що показання свідка ОСОБА_10 у деяких деталях, зокрема, що вона повернулася додому до приходу ОСОБА_11 , суперечать показанням останнього. Однак ОСОБА_10 і ОСОБА_7 того дня, починаючи з ранку, вживали алкогольні напої, і до того, як ОСОБА_12 прийшов до ОСОБА_10 , він також вживав алкогольні напої, про що повідомляв суду. А тому деякі суперечності в показаннях свідка ОСОБА_10 і потерпілого логічно пояснюються і станом алкогольного сп`яніння, в якому вони перебували.
Вирішуючи питання про умисел ОСОБА_7 , суд першої інстанції виходив із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, врахував знаряддя злочину та локалізацію спричиненого потерпілому поранення, а також причини припинення злочинних дій.

Як вже згадувалося, ОСОБА_7 сам спровокував конфлікт, коли виганяв ОСОБА_12 з будинку ОСОБА_10 , завдав потерпілому один удар ножем в область серця з достатньою силою, про що свідчить пошкодження міжреберних м`язів та сердечної сумки. Що стосується причин, з яких ОСОБА_7 , який виконав усі дії, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця, не закінчив кримінальне правопорушення, то після того, як потерпілий впав і не подавав ознак життя, обвинувачений вважав, що злочин закінчено, і для цього були об`єктивні підстави. Смерть потерпілого не настала, оскільки до будинку випадково зайшов працівник поліції ОСОБА_11 , який виявив потерпілого без свідомості, викликав працівників швидкої медичної допомоги, а сам до їх прибуття вживав заходів для зменшення крововтрати ОСОБА_12 . Враховуючи викладені обставини, у ОСОБА_7 , який помилився щодо наслідків вчинених ним дій, вже не було можливості довести злочин до кінця.

А тому показання ОСОБА_7 про те, що він не мав умислу на вбивство ОСОБА_12 і не міг такого вчинити, є непереконливими.
На думку колегії суддів, поведінка обвинуваченого до, під час та безпосередньо після вчинення злочину свідчить про те, що він усвідомлював суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачав його суспільно небезпечні наслідки у виді смерті ОСОБА_12 і бажав їх настання, тобто діяв з прямим умислом.
Що стосується посилань сторони захисту на позицію, висловлену в постанові Верховного Суду від 13.02.2020 (справа № 164/1826/17), відповідно до якої, якщо винний діяв з непрямим умислом або з неконкретизованим умислом, допускаючи можливість як заподіяння будь-якої шкоди здоров`ю, так і настання смерті, то відповідальність у цих випадках повинна наставати лише за наслідки, які фактично були заподіяні, тобто за ч.1 ст.121 КК України, то правовідносини у цьому кримінальному провадженні не є подібними.

Поведінка засудженого безпосередньо після вчинення злочину у наданому для порівняння кримінальному провадженні, а саме те, що маючи можливість підняти ніж та продовжити наносити тілесні ушкодження потерпілому, він залишив його та сприяв у виклику швидкої допомоги, достеменно свідчила про відсутність у нього умислу на протиправне заподіяння смерті. У той же час, ОСОБА_7 припинив свої дії виключно тому, що вважав, що досягнув злочинного результату у вигляді смерті потерпілого.
Отже, суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч.1 ст.115 КК України закінчений замах на вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

А тому доводи в апеляційних скаргах захисників про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність в частині правової кваліфікації дії ОСОБА_7 є безпідставними.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли потягти зміну або скасування вироку, колегія суддів не вбачає.

Суд врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який зловживає алкогольними напоями, про що свідчить висновок судово-психіатричної експертизи № 143 від 07.11.2019, згідно з яким він виявляє ознаки психічних та поведінкових розладів наслідок вживання алкоголю, синдром залежності, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, та обставину, що його обтяжує вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння, і правильно призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у санкції відповідного закону України про кримінальну відповідальність.

Всупереч доводам прокурора суд правильно не врахував як обставину, що обтяжує покарання, вчинення кримінального правопорушення щодо особи похилого віку, оскільки на підтвердження цієї обставини, яка передбачає можливість усвідомлення винним віку потерпілого, сторона обвинувачення не надала доказів, і під час допиту обвинуваченого в суді першої інстанції прокурор це питання не з`ясовував.

Посилання прокурора на те, що призначене обвинуваченому покарання не відповідає засадам, передбаченим ст.65 КК України, і за своїм розміром є явно несправедливим, є безпідставними, оскільки, як зазначено раніше, вказані обставини судом враховані. При цьому доводи, якими прокурор обґрунтовує свої вимоги про призначення покарання на максимальний строк за вчинення замаху на умисне вбивство, і вказує про необхідність виправлення обвинуваченого, є загальнотеоретичними без конкретного зв`язку з даним кримінальним провадженням та особою ОСОБА_7 .

А тому підстав для застосування більш суворого покарання, як про це просить прокурор, колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Кагарлицького районного суду Київської області від 23 вересня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні, захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_8 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3