Справа № 361/6197/20
Провадження № 1-кп/361/483/21
У Х В А Л А

30 квітня 2021 року м. Бровари

Броварський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченого ОСОБА_4 ,

захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Бровари Київської області кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000945 від 28 березня 2020 року за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ямпіль Вінницької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого

10 червня 2016 року Броварським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 186, ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, на підставі ст. 75 КК України звільнений від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
У провадженні Броварського міськрайонного суду Київської області перебуває вказане кримінальне провадження.

Ухвалою Броварського міськрайонного суду Київської області від 09 березня 2021 року обвинуваченому ОСОБА_4 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 07 травня 2021 року включно.
У судовому засіданні прокурор подав клопотання про продовження запобіжного заходу ОСОБА_4 у виді тримання під вартою, оскільки ризики, передбачені п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України на даний час не зменшились, що виправдовує подальше тримання обвинуваченого під вартою.

Обвинувачений ОСОБА_4 та захисник ОСОБА_5 заперечили проти продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

При цьому захисник вважає, що відсутні ризики, про які вказує прокурор в клопотанні. В минулих судових засіданнях свідок ОСОБА_6 підтвердила, що з 2018 року проживала з ОСОБА_4 у цивільному шлюбі за адресою: АДРЕСА_2 , як і те, що в разі його звільнення з-під варти і надалі бажає із ним проживати однією сім`єю. Захисник просив змінити обвинуваченому запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт. Пояснив, що ОСОБА_4 більше року знаходиться під вартою, допитані свідки та письмові матеріали кримінального провадження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 просив змінити запобіжний захід із тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт по АДРЕСА_2 . Вказав, що наміру переховуватися від суду не має.
Вислухавши думки учасників процесу щодо заявлених клопотань, дослідивши матеріали кримінального провадження, суд дійшов такого висновку.

Згідно з ч. ч. 1, 3 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Незалежно від наявності клопотань, суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Відповідно до ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), а також практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), обмеження права особи на свободу і особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках та за встановленою процедурою.

Тримання під вартою є найбільш суворим запобіжним заходом, який суттєво обмежує конституційне право людини на свободу та особисту недоторканість. Будучи природним воно має бути забезпечене підвищеним захистом у сфері кримінального судочинства, а тому й може бути обмежене лише при дотримання загальноприйнятих принципів, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності.

За нормами ст. 3 Загальної декларації прав людини, ст. 5 Конвенції запобіжний захід у вигляді взяття під варту продовжується лише тоді, коли на підставі наявних у справі фактичних даних із певною вірогідністю можна стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної процесуальної поведінки підозрюваного, обвинуваченого.
Крім того, не допускається застосування найбільш суворого запобіжного заходу лише з мотиву тяжкості вчиненого підозрюваним кримінального правопорушення.
Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити, зокрема, виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою.
Частиною 1 статті 194 КПК України визначено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК України, і на які вказує слідчий або прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам зазначеним у клопотанні.
За нормами ч. 1 ст. 183 КПК України запобіжний захід у виді тримання під вартою є винятковим і застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден з більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим ст. 177 КПК України.
Відповідно до рішення Конституційного Суду України № 1-р/2017 від 23.11.2017 року слідчий, прокурор звертаючись до суду з клопотанням про продовження строків тримання під вартою, мають викласти обставини, які доводять, що заявлені раніше ризики не зменшилися або з`явилися нові ризики, які виправдовують продовження тримання особи під вартою, а застосування більш м`яких запобіжних заходів не гарантує запобігання цим ризикам.
Частинами 4, 5 ст. 28 КПК України передбачено, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п. 60 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обґрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України України. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.
Вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, по яких підсудний тримається під вартою, ґрунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду (з урахуванням виключного ступеня обмеження права особи на свободу). Усталена правова позиція ЄСПЛ із зазначеного питання наведена у п. 90 рішення у справі «Тодоров проти України»: «Суд також зазначає, що протягом усього кримінального провадження заявник у цій справі тримався під у вартою, що вимагало від державних органів, які розглядали справу, особливу сумлінність у здійсненні правосуддя без затримок».
Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необґрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
Прецеденте право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (Tiron v. Romania (Тирон проти Румунії) § 37; Smirnova v. Russia (Смирнова проти Росії), § 59; Piruzyan v. Armenia (Пірузян проти Вірменії), § 94).
Ризик втечі: Ризик втечі підозрюваного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v, Russia (Панченко проти Росії), § 106).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v. Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).
Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (Sulaoja v, Estonia (Сулаоя проти Естонії), § 64). Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v. Austria (Ноймайстер проти Австрії), § 10).
У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (Ідалов проти Росії § 145; Гарицький проти Польщі, § 47; Храїді проти Німеччини § 40; Ілійков проти Болгарії §§ 80-81).
Хоча загалом вираз «стан доказів» може бути важливим фактором, що свідчить про наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, сам по собі він не може служити виправданням тривалого тримання під вартою (Дереджі проти Туреччини, § 38).
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 суд ураховує, що аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може вчинити інший злочин, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі тяжкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою («Строган проти України»). Стосовно загрози втечі, практика ЄСПЛ виходить з того, що якщо тяжкість покарання, якому може бути підданий підозрюваний, чи обвинувачений можна законно розглядати, як таку, що може спонукати до втечі, однак можливість жорстокого засудження є недостатньою для виправдання тримання під вартою. При цьому загроза втечі не випливає з простої можливості для обвинуваченого перетнути кордон держави. Для того, щоб ця обставина мала реальний характер потрібно доказувати наявність інших обставин, а саме: характеристики особи, її моральний облік, місце проживання, професію, прибуток, сімейних зв`язків, будь яких зв`язків з іншою країною, або наявність зв`язків в іншому місці. Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання («Панченко проти Росії») та зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою («Ноймайстер проти Австрії»).
Захисник обвинуваченого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 , підтримуючи клопотання обвинуваченого про зміну запобіжного заходу, належно обґрунтував зміну обстановки та зникнення ряду ризиків, які були враховані при обранні запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Суд враховує, що відносно обвинуваченого ОСОБА_4 30 березня 2020 року слідчим суддею Броварського міськрайонного суду Київської області обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, а 22 вересня 2020 року у підготовчому судовому засіданні судом також обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою, тобто ОСОБА_4 знаходиться під вартою тривалий час (більше року), судове рішення відносно нього до цього часу не ухвалено, у справі допитано потерпілу, свідків, досліджено письмові матеріали.

Також судом встановлено, що обвинувачений ОСОБА_4 має місце проживання за адресою його цивільної дружини ОСОБА_6 , а саме: АДРЕСА_2 , яка під час розгляду даного кримінального провадження підтвердила, що обвинувачений з 2018 року і по день затримання проживав із нею за вказаною адресою, дана квартира на праві власності належить матері ОСОБА_6 (копія свідоцтва про право власності на житло міститься в матеріалах кримінального провадження, т. 1, а. п. 114 - 115), відтак ОСОБА_4 має міцні соціальні зв`язки.

За викладених обставин, з огляду на тяжкість покарання у висунутому обвинуваченні, враховуючи, що у справі проводиться судовий розгляд, допитано потерпілу, свідків, досліджено письмові матеріали, значний строк перебування обвинуваченого під вартою, суд вбачає підстави для зміни ОСОБА_4 запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, що буде пропорційним, помірним та таким, що не становитиме надмірний тягар, не суперечитиме КПК України, оскільки саме даний запобіжний захід дасть можливість уникнути встановленим судом ризикам та забезпечить виконання покладених на обвинуваченого процесуальних обов`язків, визначених положенням ч. 5 ст. 194 КПК України.

Відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 181 КПК України домашній арешт полягає в забороні обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби. Домашній арешт може бути застосовано до особи, яка підозрюється або обвинувачується у вчиненні злочину, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі.

При цьому стороною обвинувачення не надано переконливих доводів (доказів) щодо неможливості застосування іншого більш м`якого запобіжного заходу відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , як і належного, на час прийняття рішення, доведення підстав продовження відносно нього виняткового запобіжного заходу.

Враховуючи дані, що характеризують особу обвинуваченого, ступінь ризиків, які існують у кримінальному провадженні та недоведеність прокурором, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не здатний запобігти вказаним ризикам, те, що обвинувачений ОСОБА_4 з 30 березня 2020 року перебуває під вартою, суд вважає за необхідне відмовити у задоволенні клопотання прокурора про продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Відтак суд дійшов висновку про можливість змінити обвинуваченому ОСОБА_4 запобіжний захід на цілодобовий домашній арешт без застосування електронних засобів контролю, оскільки такий зможе забезпечити належну поведінку обвинуваченого.

Керуючись ст. ст. 181, 183, 195, 201, 202, 331, 369, 372, 376, 392 КПК України, суд
ПОСТАНОВИВ:
У задоволенні клопотання прокурора Броварської окружної прокуратури Київської області про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 відмовити.
Змінити обвинуваченому ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на 2 місяці, заборонивши ОСОБА_4 залишати своє фактичне місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 цілодобово, без застосуванням електронних засобів контролю.

Покласти на ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , наступні обов`язки: за першим викликом прибувати до суду; не залишати місце свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , цілодобово без відома суду.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 202 КПК України обвинуваченого ОСОБА_4 негайно звільнити з-під варти в залі суду.

Роз`яснити обвинуваченому, що відповідно до ч. 5 ст. 181КПК України працівники органу внутрішніх справ, з метою контролю за його поведінкою, мають право з`являтися в житло цієї особи, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.
У разі не виконання обвинуваченим покладених на нього обов`язків до нього може бути застосовано більш жорсткий запобіжний захід і накладено грошове стягнення.
Встановити строк дії ухвали про застосування запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту строком на 2 місяці, тобто до 30 червня 2021 року.
Ухвалу про застосування запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту передати для виконання до Броварського РУП ГУНП в Київській області.
Ухвала суду підлягає до негайного виконання і оскарженню не підлягає.

Суддя ОСОБА_1