КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 червня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0007784 стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:
- 02.03.2006 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 України на 5 років позбавлення волі, звільненого 21.09.2010 року по відбуттю строку покарання;

- 12.09.2017 року Святошинським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року,

в с т а н о в и л а:

Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, та йому призначено покарання у виді 3 років 1 місяця позбавлення волі.
На підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного ________________________________________________
Справа №11-кп/824/764/2021 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_7
Категорія: ч. 2 ст. 185 КК України Доповідач ОСОБА_1
покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2017 року, і остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів.

Суд визнав доведеним, що ОСОБА_6 , 03 листопада 2019 року приблизно о 17 годині 15 хвилин, діючи з прямим умислом, тобто, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій та передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки і бажаючи їх настання, діючи повторно, таємно, з корисливого мотиву, з метою незаконного збагачення за рахунок викраденого майна, знаходячись в приміщенні магазину «Фора», розташованого по вул. Зодчих, 52 в м. Києві, таємно викрав чуже майно, яке належить ТОВ «Фора» (ІКЮО 32294897), вартістю 950 гривень.

При цьому, реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , 03 листопада 2019 року приблизно о 17 годині 15 хвилин, перебуваючи у торговій залі вказаного магазину, пройшов до каси, де звернув увагу на «знімач для датчиків-магніт», який вирішив таємно викрасти, з метою обернення на свою користь. При цьому, пересвідчившись, що за його діями ніхто з оточуючих не спостерігає, він непомітно викрав зі столу каси: «знімач для датчиків-магніт», вартістю 950 гривень. Сховавши викрадений товар в карман власної курточки, ОСОБА_6 з місця злочину втік, тим самим отримавши можливість розпорядитися викраденим майном на власний розсуд.
Злочинними діями ОСОБА_6 потерпілому ТОВ «Фора» (ІКЮО 32294897) завдано майнової шкоди на суму 950 гривень.

На вказаний вирок суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи висновку суду щодо встановлених фактичних обставин справи, а посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого правопорушення внаслідок суворості, просить змінити вирок суду в частині призначеного покарання та призначити йому покарання, яке є співрозмірним з його діянням.

В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що при призначені покарання судом не було враховано його відношення до вчиненого, соціальні зв`язки, відсутність скарг за місцем проживання, наявність у нього власної родини та малолітньої дитини, а також наявність обставин, що пом`якшують покарання, а саме - щире каяття, повернення викраденого та відшкодування збитків.

Крім того, судом не було звернуто уваги на те, що потерпіла сторона, а саме магазин «Фора», за згодою сторін претензій до нього не мала, оскільки матеріальні збитки було відшкодовано.

Таким чином, на думку апелянта, попри зазначені вище обставини та відсутність обставин, що обтяжують покарання, і наявність обставин, що пом`якшують покарання, вирок суду підлягає зміні в частині призначеного покарання, яке, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, за своїм розміром є явно несправедливим через суворість.

Прокурор у провадженні подала заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 , в яких, вказуючи на законність та обґрунтованість вироку суду першої інстанції, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Інші учасники судового провадження даний вирок не оскаржують.

Дане провадження неодноразово призначалось до розгляду в суді апеляційної інстанції і в черговий раз було призначено на 27.05.2021 року, однак у зв`язку із неявкою у судове засідання обвинуваченого ОСОБА_6 , через перебування, згідно його повідомлення, на самоізоляції у зв`язку із контактуванням з особою хворою на COVID-19, розгляд справи було відкладено на 15.06.2021 року.
Між тим, у судове засідання, призначене на 15.06.2021року, обвинувачений ОСОБА_6 до суду апеляційної інстанції не з`явився, про причини своєї неявки суду не повідомив, ніяких клопотань про перенесення розгляду справи від нього не надходило, документів, що підтверджують причини неявки у попередні судові засідання, не надано, при цьому, на телефонні дзвінки обвинувачений ОСОБА_6 не відповідає, а повістка про виклик його у судове засідання повернулась до суду з відміткою пошти за закінченням встановленого строку зберігання, що свідчить про свідоме небажання обвинуваченого її отримувати, а тому, відповідно до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України, апеляційний суд, заслухавши думку прокурора та враховуючи, що неявка обвинуваченого не перешкоджає проведенню розгляду, вважає можливим розглянути апеляційну скаргу без його участі.

Заслухавши доповідь судді, заперечення прокурора проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , провівши судові дебати, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступних висновків.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 394 КПК України, висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину за обставин, викладених у вироку, перевірці колегією суддів не підлягають, оскільки фактичні обставини кримінального провадження учасниками судового провадження в суді першої інстанції не оспорювалися і докази щодо них, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, не досліджувались, як не заперечуються вони обвинуваченим і в апеляційній скарзі.

За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_6 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, що також обвинуваченим не оспорюється.

Всупереч тверджень апелянта, міра покарання призначена ОСОБА_6 з дотриманням вимог ст. 65 КК України.

Так, при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який, згідно із ст. 12 КК України, є нетяжким злочином; щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання, та відсутність таких обставин, які його обтяжують; дані про особу винного, який неодружений, не працює, має постійне місце проживання, раніше судимий і вчинив злочин в період іспитового строку, під наркологічним та психоневрологічним диспансерно-динамічним наглядом не перебуває.

З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_6 покарання саме у виді позбавлення волі, так як його виправлення, перевиховання та попередження вчинення ним нових злочинів неможливе без ізоляції від суспільства, а з урахуванням того, що ОСОБА_6 не відбув покарання, призначене вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2017 року, остаточне покарання визначив ОСОБА_6 на підставі ст. 71 КК України, за сукупністю вироків, частково приєднавши невідбуту частину покарання за попереднім вироком, у виді 3 років 2 місяців позбавлення волі, що за своїм видом і розміром не лише відповідає вимогам закону України про кримінальну відповідальність, але і є необхідним і достатнім для його виправлення та перевиховання.

Вимоги обвинуваченого ОСОБА_6 щодо врахування наявності таких пом`якшуючих його вину обставин, як щире каяття, повернення викраденого та відшкодування збитків, у зв`язку з чим потерпіла сторона не має до нього претензій, його відношення до вчиненого, а також соціальні зв`язки, відсутність скарг за місцем проживання, наявність у нього власної родини та малолітньої дитини, як підстав для пом`якшення призначеного йому судом покарання за ч. 2 ст. 185 КК України, не можуть бути задоволені, оскільки наявність у обвинуваченого родини та малолітньої дитини не підтверджено об`єктивними даними кримінального провадження, а всі інші обставини не лише було враховано судом першої інстанції при призначенні йому покарання, але й не є тими обставинами, які в даному випадку істотно знижували б ступінь суспільної небезпеки вчиненого ним злочину та давали б підстави для висновку про можливість його виправлення без ізоляції від суспільства чи пом`якшення призначеного йому судом покарання, зважаючи на те, що ОСОБА_6 новий злочин вчинив під час іспитового строку, що, відповідно до ст. 78 КК України, вимагає призначення йому покарання і за правилами, передбаченими ст.ст. 71, 72 КК України.

Що стосується прохання обвинуваченого ОСОБА_6 про визначення тяжкості правопорушення шляхом оцінки реальної вартості викраденого майна, задля якої провести відповідну експертизу, то колегія суддів не вбачає підстав для його задоволення, оскільки ступінь тяжкості кримінального правопорушення визначається, відповідно до положень ст. 12 КК України, та в даному випадку ОСОБА_6 вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, який належить до категорії нетяжких, розмір же вартості майна не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого у даному провадженні, яке до того ж було розглянуто в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, при якому обвинуваченим не оспорювались обставини провадження, в тому числі і щодо вартості викраденого майна, а порушення судом першої інстанції вимог ст. 349 КПК України колегією суддів не встановлено, як і не впливає на визначення виду та розміру призначеного покарання, адже з урахуванням того, що ОСОБА_6 новий злочин вчинив під час іспитового строку, не відбувши покарання, призначене вироком Святошинського районного суду м. Києва від 12.09.2017 року, то це вимагає призначення йому покарання за сукупністю вироків за правилами, передбаченими ст. 71 КК України, якою встановлено, що остаточне покарання за сукупністю вироків, крім випадків, коли воно визначається шляхом поглинення одного покарання іншим, призначеним у максимальному розмірі, має бути більшим від покарання, призначеного за нове кримінальне правопорушення, а також від невідбутої частини покарання за попереднім вироком.

Інших доводів на обґрунтування необхідності пом`якшення призначеного судом покарання в апеляційній скарзі обвинуваченого не наведено.

За викладеним вище, колегія суддів, визнаючи вирок суду законним та обґрунтованим, а покарання необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_6 та попередження вчинення нових злочинів, вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 без задоволення.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Святошинського районного суду м. Києва від 15 липня 2020 року стосовно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ ____________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3