Провадження № 1-кс/761/7984/2021
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 червня 2021 року місто Київ

Слідчий суддя Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_1

з участю прокурорів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4

захисників ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

при секретарі ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва Департаменту організації, процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях про злочини, вчинені у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0003538 від 07.11.2017, відносно:

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єнакієве Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживав в Україні за адресою: АДРЕСА_2 , адреса можливого місця проживання: АДРЕСА_3 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 109 КК України,

В С Т А Н О В И В :

08 квітня 2021 року до Шевченківського районного суду м. Києва надійшло клопотання прокурора першого відділу процесуального керівництва Департаменту організації, процесуального керівництва досудовим розслідуванням та підтримання публічного обвинувачення у кримінальних провадженнях про злочини, вчинені у зв`язку із масовими протестами у 2013-2014 роках, Офісу Генерального прокурора ОСОБА_8 , про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0003538 від 07.11.2017, відносно ОСОБА_9 .

Так, в обґрунтування клопотання зазначено, що слідчими Головного слідчого управління Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003538 від 07.11.2017 за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 109 КК України.

Вказані матеріали досудового розслідування 07.11.2017 виділені із кримінального провадження № 0000054 від 03.03.2014 за фактом захоплення ОСОБА_9 державної влади у неконституційний спосіб, у тому числі шляхом зміни Конституції України внаслідок прийняття Конституційним Судом України неправосудних рішень за ч. 1 ст. 109, ч. 2 ст. 364, ч. 2 ст. 375 КК України.

У клопотанні прокурора викладені обставини, що дають підстави підозрювати ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованих йому дій, із посиланням на обставини кримінального провадження.

Так 01.09.2017 складено та підписано повідомлення про підозру ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 109 КК України, тобто у захопленні державної влади, вчиненого за змовою про вчинення таких дій.

У зв`язку з не встановленням місця перебування ОСОБА_9 , що позбавило орган досудового розслідування можливості вручити йому письмове повідомлення про підозру від 01.09.2017 у день його складання, зазначене повідомлення відповідно до вимог ст. 111, 135, ч. 1 ст. 278 КПК України направлено на відомі органу досудового розслідування адреси у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень, в тому числі шляхом направлення запиту про міжнародну правову допомогу.

12.10.2017 підозрюваного ОСОБА_9 оголошено в розшук.

У подальшому встановлено, що згідно з інформацією Служби безпеки України з приводу виконання доручення слідчого щодо організації розшуку ОСОБА_9 та інформації ДІТ МВС України ОСОБА_9 вже перебував у державному розшуку у зв`язку з вчиненням ним інших кримінальних правопорушень. Разом з тим, за відомостями отриманими з відкритих джерел інформації встановлено, що ОСОБА_9 ймовірно перебуває на території Російської Федерації, про що свідчать його допит слідчими та прокурорами Генеральної прокуратури України під час судового розгляду в режимі відеоконференції.

Крім цього, ОСОБА_9 упродовж 2014 року неодноразово давав прес-конференції російським ЗМІ в місті Ростов-на-Дону, в 2015 році повідомив органу досудового розслідування, що проживає в м. Ростов-на-Дону, а його захисник надав інформацію, що ОСОБА_9 проживає в АДРЕСА_3 . Відповідно до наданої 11.10.16 стороною захисту підозрюваного ОСОБА_9 органу досудового розслідування копії відповіді Головного управління з питань міграції Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації від 29.09.16 № 20/6885гр, ОСОБА_9 надано тимчасовий притулок на території Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 , виданим УФМС Росії по Ростовській області.

Зазначене дає підстави слідчому вважати, що ОСОБА_9 , будучи обізнаним в здійсненні йому повідомлення про підозру у зазначеному кримінальному провадженні, навмисно переховується від органів досудового розслідування за межами території України з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинення цього та інших кримінальних правопорушень.

22.05.2018 року підозрюваного ОСОБА_9 оголошено в міжнародний розшук.

Прокурори ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримали клопотання в повному обсязі, та просили суд задовольнити викладені вимоги у клопотанні вказавши, що підозра ОСОБА_10 є обґрунтованою, підтверджена зібраними доказами у справі. Повідомлення про підозру ОСОБА_10 здійснювалось у спосіб, передбачений положеннями КПК України: за адресою його реєстрації, минулого фактичного проживання та фактичного проживання на даний час в Російській Федерації, що стверджується направленням відповідних документів.

Сторона захисту відносно поданого клопотання заперечувала надавши суду письмові клопотання та заперечення, з яких вбачається, що днією з підстав у відмові в клопотання, являється необґрунтованість підозри ОСОБА_9 , яка ґрунтується на суперечливих доказах. Крім того вказана підозра вручена без дотримання процедури: вручення повідомлення про підозру особі, яка проживає за кордоном здійснюється згідно з міжнародним договором про правову допомогу, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, а за відсутності такого - за допомогою дипломатичного (консульського) представництва.

Разом з тим стороною захисту було вказано на те, що матеріали клопотання не містять належних доказів оголошення особи ОСОБА_9 у міжнародний розшук.

Також сторона захисту наголосила, що відносно ОСОБА_9 здійснюється політичне переслідування, та у зв`язку з існування загрози життю останній не може повернутись на територію України, за місцем проведення досудового розслідування.

Заслухавши доводи прокурорів, заперечення та пояснення захисників та дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя дійшов такого висновку.

Встановлено, що слідчими Головного слідчого управління Служби безпеки України здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0003538 від 07.11.2017 за підозрою ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 109 КК України.

01.09.2017 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 109 КК України, ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженеця міста Єнакієве Донецької області, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , на час скоєння злочинів фактично проживав за адресою: АДРЕСА_2 , резиденція «Межигір`я».

Відповідно до повідомленої ОСОБА_9 підозри, зазначене кримінальне правопорушення вчинено за наступних обставин.

14 лютого 2010 року Центральною виборчою комісією України встановлені результати другого туру голосування з виборів Президента України та оголошено про обрання ОСОБА_9 . Президентом України.

25 лютого 2010 року ОСОБА_9 на урочистому засіданні Верховної Ради України склав присягу, отримав колар - нагрудний знак Президента України та символи Президентської влади: печатку та булаву Президента України.

Тобто ОСОБА_9 25.02.2010 офіційно вступив на пост Президента України та відповідно до статті 102 Конституції України став Главою держави, Верховним Головнокомандувачем Збройних Сил України.

Однак, зайнявши найвищу в державі посаду, ОСОБА_9 , всупереч складеній ним присязі Президента України, вирішив не виконувати покладені на нього на цій посаді конституційні обов`язки дбати про благо Вітчизни і добробут Українського народу, відстоювати права і свободи громадян, додержуватися Конституції України і законів України та виконувати свої обов`язки в інтересах усіх співвітчизників, а використовувати владні повноваження Президента України насамперед з метою незаконного збагачення як себе особисто, так і членів своєї родини та свого найближчого оточення за рахунок ресурсів держави та народу України.

У той же час ОСОБА_9 , усвідомлюючи, що реалізувати цей задум він зможе тільки за умови повного зосередження у своїх руках виключних владних повноважень та отримання контролю за всіма гілками державної влади, в період з лютого по жовтень 2010 року вчинив ряд умисних дій для досягнення цієї цілі, незаконно використовуючи наявні повноваження Президента України.

Зокрема, використовуючи вплив на підконтрольну йому фракцію Партії Регіонів України та фракцію Комуністичної партії України ОСОБА_9 на початку березня 2010 року домігся формування у Верховній Раді України коаліції, до якої крім вказаних депутатських фракцій увійшли також позафракційні народні депутати України. Це дало йому можливість призначати на керівні посади у Кабінеті Міністрів України та на інші посади, рішення про призначення яких відповідно до чинної на той час Конституції України мало прийматись Верховною Радою України, осіб із свого близького оточення. Зокрема, за пропозицією ОСОБА_9 на посаду Прем`єр-міністра України Верховною Радою України 11 березня 2010 року було призначено його однопартійця та давнього знайомого ОСОБА_11 , а 04 листопада 2010 року Верховною Радою України надано згоду на призначення ОСОБА_12 , довіреної особи ОСОБА_9 , Генеральним прокурором України.

Для надання видимості законності таких дій ОСОБА_9 організував звернення 9 березня 2010 року 58 народних депутатів України з фракцій Партія регіонів, Комуністична партія України та Народна Партія із конституційним поданням до Конституційного Суду України щодо офіційного тлумачення положень частини 6 статті 83 Конституції України, частини 4 статті 59 Регламенту Верховної Ради України стосовно можливості окремих народних депутатів України брати безпосередню участь у формуванні коаліції депутатських фракцій у Верховній Раді України та, із застосуванням впливу на суддів Конституційного Суду України, добився постановлення ним 6 квітня 2010 року Рішення № 11-рп/2010, згідно якого окремі народні депутати України отримали можливість брати безпосередню участь у формуванні коаліції депутатських фракцій у Верховній Раді України, що не відповідало правовій позиції Конституційного Суду України, сформованій у попередніх рішеннях з цього питання.

Таким чином, ОСОБА_9 у вказаний спосіб, внаслідок впливу на народних депутатів Партії Регіонів України і народних депутатів інших фракцій, була утворена контрольована більшість у парламенті та нівельоване фактичне волевиявлення виборців, а також встановлено контроль за діяльністю Верховної Ради України і отримана можливість прийняття необхідних законодавчих актів.

Надалі, з метою отримання повного контролю за судовою гілкою влади та враховуючи неможливість здійснення впливу на керівництво Верховного Суду України, ОСОБА_9 , використовуючи здобуту можливість прийняття підконтрольною Верховною Радою України необхідних законодавчих актів, вніс 31.05.2010 як Президент України на розгляд до Верховної Ради України проект закону «Про судоустрій та статус суддів», який був прийнятий нею 07 липня 2010 року та підписаний ним особисто як Президентом України.

З моменту набуття чинності прийнятим Законом України № 2453-VI «Про судоустрій та статус суддів», тобто з 03 серпня 2010 року, Верховний суд України фактично був позбавлений передбачених Конституцією України функцій вищого судового органу, а функції касаційної інстанції у кримінальних, цивільних, господарських, адміністративних справах перейшли до новостворених Вищих спеціалізованих судів.

Крім того, з метою зосередження у своїх руках усіх важелів влади та отримати можливість впливати на органи законодавчої, виконавчої та судової влади, а також призначати на найбільш важливі посади у вищих органах державної влади наближених та відданих осіб і, як наслідок, вибудувати таку систему управління державою, у якій всі основоположні рішення стосовно діяльності вищих органів державної влади та правоохоронної системи будуть прийматись ним особисто та у своїх інтересах, не пов`язаних із засадами державної політики, визначеної Конституцією України, ОСОБА_9 вирішив повернути у непередбачений законом спосіб дію положень Конституції України від 28 червня 1996 року в частині визначення обсягу повноважень Президента, які були суттєво обмежені Законом України «Про внесення змін до Конституції України» № 2222-IV (2222-15) від 8 грудня 2004 року та не дозволяли йому самостійно вирішувати питання щодо призначення на керівні посади як в Уряді України так і в інших державних органах.

У той же час ОСОБА_9 , як Президент України, достовірно знав, що згідно статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову, крім того, органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених Конституцією межах і відповідно до законів України, а тому будь-які дії щодо отримання у непередбачений законом спосіб додаткових повноважень, які порушують законодавчо закріплений принцип поділу її на законодавчу, виконавчу та судову, є захопленням державної влади.

Незважаючи на це, Президент України ОСОБА_9 для досягнення своєї мети, а саме незаконного збагачення за рахунок ресурсів держави та народу України, яку він міг реалізувати у повному обсязі після зосередження в себе всієї повноти державної влади, вчинив умисні дії, спрямовані на не конституційне, тобто незаконне присвоєння собі частини повноважень Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, а фактично захоплення державної влади, усвідомлюючи при цьому суспільно-небезпечні наслідки своїх дій.

Для цього він приблизно на початку березня 2010 року вступив у змову з невстановленими на цей час особами, спільно з якими розробив план вчинення цього злочину. Відповідно до цього плану народні депутати України з підконтрольних ОСОБА_9 фракцій Верховної Ради України повинні були звернутись із конституційним поданням до Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» № 2222-IV (2222-4) від 8 грудня 2004 року. Одночасно з цим планувалось сформувати суддівський склад Конституційного Суду України, у тому числі шляхом звільнення та призначення нових суддів, які разом із тими суддями, шо залишаться, становитимуть необхідну більшість від складу Суду, лояльну та прихильну до влади ОСОБА_9 і на яку можливо вплинути, та забезпечать за попередньою згодою прийняття необхідного йому рішення про невідповідність Конституції України Закону України «Про внесення змін до Конституції України» № 2222-IV (2222-4) від 8 грудня 2004 року, яке б у подальшому не могло бути ніким оскаржене та було б обов`язкове для виконання на території України.

При обговоренні та визначенні даного плану злочинних дій ОСОБА_9 достовірно знав, що 23 березня 2007 року 102 народних депутатів України вже звертались до Конституційного Суду України з конституційним поданням щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2221-IV та що на стадії попередньої підготовки до розгляду Колегією суддів Конституційного Суду України вказаного конституційного подання ним особисто від Кабінету Міністрів України, яке він на той час очолював, в листі від 05.09.2007 № 5827/0/2-07 надавалась правова позиція із цього питання, а саме про неможливість розгляду цього конституційного подання через непідвідомчість його Конституційному Суду України, а також що аналогічну правову позицію висловило тоді і Міністерство юстиції України в особі Міністра ОСОБА_13 .

Зважаючи на ці обставини, Конституційним Судом України Ухвалою від 5 лютого 2008 року № 6-у/2008 у справі № 2-1/2008 було відмовлено у відкритті конституційного провадження за конституційним поданням 102 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року № 2222-IV у зв`язку з невідповідністю конституційного подання вимогам, передбаченим Конституцією України, Законом України «Про Конституційний Суд України», оскільки порушено статті 39, 71 цього Закону (пункт 2 статті 45 Закону України «Про Конституційний Суд України»). Одночасно у мотивувальній частині зазначено, що положення Закону про внесення змін до Конституції України після набрання ним чинності стають невід`ємною складовою Конституції України окремими її положеннями, а сам Закон вичерпує свою функцію. З набуттям чинності Законом № 2222-IV його положення, оскаржені суб`єктом права на конституційне подання, є фактично положеннями Конституції України, прийнятої 28 червня 1996 року, яка діє в редакції Закону № 2222-IV. Крім того, у конституційному поданні неправильно вказано повне найменування, номер і дату прийняття правового акта, положення якого оспорюються.

Разом з тим, діючи протиправно з вищевказаною метою, ОСОБА_9 організував направлення звернення 13 липня 2010 року нібито від 252 народних депутатів України з депутатських фракцій та позафракційних, з яких була сформовано підконтрольна йому більшість у Верховній Раді України, а саме з фракцій: Партія регіонів, Комуністична партія України та Народна Партія, а також з депутатських фракцій « ОСОБА_14 «Батьківщина» та Блок " ІНФОРМАЦІЯ_3 », депутати які в подальшому перейшли до Партії регіонів або стали позафракційними, із конституційним поданням до Конституційного Суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року № 2222-IV.

Перебуваючи під впливом Президента України ОСОБА_9 та осіб із його найближчого оточення, судді Третьої колегії суддів Конституційного Суду України Ухвалою від 19 липня 2010 року відкрили конституційне провадження за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року № 2222-IV (справа № 1-45/2010), при цьому залишивши без врахування Ухвалу даного Суду від 5 лютого 2008 року № 6-у/2008, постановленої з того ж самого питання, та без пояснення зміни своєї правової позиції.

Крім того ОСОБА_9 , продовжуючи виконувати іншу частину розробленого раніше плану злочинних дій, використовуючи свої службові повноваження для досягнення злочинної мети, вчинив умисні дії, направлені на зміну існуючого складу Конституційного Суду України та формування такого його складу, який би був здатний змінити свою попередню позицію, викладену в Ухвалі від 5 лютого 2008 року № 6-у/2008 і винести рішення, яке б надало йому змогу в неконституційний спосіб збільшити свої повноваження як Президента України за рахунок повноважень Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, тобто захопити державну владу.

Так, ним було прийнято рішення замінити суддів Конституційного Суду України ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які були обрані за квотою з`їзду суддів України і призначені на посади суддів Конституційного Суду України 5 листопада 2005 року VII з`їздом суддів України, та притримувалися власних думок під час розгляду справ та відкидали будь-які спроби впливу на них.

З цією метою у період з травня по вересень 2010 року за ініціативи ОСОБА_9 та осіб із його найближчого оточення щодо суддів Конституційного Суду України ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 зі сторони ОСОБА_9 , інших представників державної влади та окремих суддів Конституційного Суду України здійснено втручання в їх незалежну суддівську діяльність та створено умови, які унеможливлювали подальше їх перебування на займаних посадах, що змусило вказаних суддів Конституційного Суду України до написання відповідних заяв про звільнення у відставку.

Після цього, за особистої участі ОСОБА_9 та наближених до нього осіб були підібрані кандидати на вивільнені посади суддів Конституційного Суду України із числа більш керованих, лояльних та прихильних до дій, які він впроваджував в державі, якими стали заступник голови Донецького апеляційного адміністративного суду ОСОБА_19 , суддя апеляційного суду Луганської області ОСОБА_20 , суддя апеляційного суду Харківської області ОСОБА_21 та суддя Вищого адміністративного суду України ОСОБА_22 . ОСОБА_9 , використовуючи свій вплив на судову гілку влади, незважаючи на встановлений порядок визначення кандидатур на посади суддів Конституційного Суду України, передбачений ст. 8 Закону України «Про Конституційний Суд України», особисто погодив кандидатури зазначених суддів під час їх відвідування Адміністрації Президента України, розташованої за адресою: м. Київ, вул. Банкова, 11, та сприяв в подальшому у визначенні їх як кандидатур на посади суддів Конституційного Суду України, делегованих з`їздом суддів України, що позбавило останніх незалежності, як однієї з гарантій діяльності суддів Конституційного Суду України.

16 вересня 2010 року на Х позачерговому з`їзді суддів України було прийнято рішення про звільнення суддів Конституційного Суду України ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 та ОСОБА_18 у зв`язку з поданими ними заявами про відставку, а також обрано і призначено на ці посади ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 та ОСОБА_22 .

Таким чином, у зазначений спосіб було сформовано таку більшість складу суддів Конституційного Суду України, яка під впливом ОСОБА_9 здатна була ухвалювати необхідні Рішення і Висновки для реалізації його злочинного умислу.

Після цього 19 липня 2010 року Конституційний Суд України, розташований за адресою: м. Київ, вул. Жилянська, 14, приступив до розгляду справи № 1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV і 30 вересня 2010 року, перебуваючи під впливом ОСОБА_9 , ухвалив Рішення № 20-рп/2010, яким визнав таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним) Закон України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 № 2222-IV у зв`язку з порушенням конституційної процедури його розгляду та прийняття та що цей Закон втрачає чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення. При цьому, Рішенням № 20-рп/2010 самі положення Закону № 2222-IV, які стали положеннями Конституції України з моменту набуття ними чинності, не визнано такими, що не відповідають Конституції України.

Водночас, в абзаці четвертому частини шостої мотивувальної частини вказаного Рішення Конституційний Суд України, всупереч вимогам статті 150 Конституції України, статей 13, 14 Закону України «Про Конституційний Суд України», зазначив, що визначення неконституційним Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 № 2222-IV у зв`язку із порушенням процедури його розгляду та ухвалення означає відновлення дії попередньої редакції норм Конституції України, які були змінені, доповнені та виключені цим Законом.

Однак, розділом ХІІІ Конституції України не передбачено такого способу її зміни, як «відновлення дії попередньої редакції Конституції України», а відповідно до пункту 1 частини першої статті 86 Основного Закону внесення змін до Конституції України в межах і порядку, визначеному Розділом ХІІІ Конституції, належить до повноважень Верховної Ради України.

Крім того, Конституційним Судом України у пункті 2 резолютивної частини Рішення від 05 жовтня 2005 року № 6-рп/2008 у справі про здійснення влади народом визначено, що «… тільки народ має право безпосередньо шляхом всеукраїнського референдуму визначати конституційний лад в Україні, який закріплюється Конституцією України, а також змінювати конституційний лад внесенням змін до Основного Закону України в порядку, визначеному його Розділом XIII».

Таким чином, положення Конституції України, які стосуються законів як актів законодавчої влади (частина п`ята статті 94 Конституції України, якою регламентовано порядок набрання законами чинності), неприпустимо механічно переносити на Конституцію як акт установчої влади.

З тих же підстав положення частини першої статті 152 Конституції України, згідно з якою закони та інші правові акти за рішенням Конституційного Суду України визнаються неконституційними повністю або в окремій частині, якщо вони не відповідають Конституції України за своїм змістом або якщо була порушена встановлена Конституцією процедура їх розгляду, ухвалення або набрання ними чинності, стосується законів як актів законодавчої влади, а не Основного Закону як акта установчої влади, і пряма аналогія між ними є неприпустимою.

Разом з тим, пунктом 3 резолютивної частини вказаного Рішення від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 на органи державної влади покладено обов`язок «щодо невідкладного виконання цього Рішення стосовно приведення нормативно-правових актів у відповідність до Конституції України від 28 червня 1996 року в редакції, що існувала до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV», а в пункті 4 зазначено про необхідність його опублікування у «Віснику Конституційного Суду України» та інших офіційних виданнях, крім того вказано, що воно є обов`язковим для виконання на території України, остаточним і не може бути оскаржене.

Унаслідок постановлення цього Рішення Конституційного Суду України, у неконституційний спосіб фактично поверталася дія Конституції України від 28.06.1996 в редакції, що існувала до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV», у наслідок чого розширювалися повноваження Президента України за рахунок звуження ролі та повноважень Верховної Ради України і Кабінету Міністрів України, у тому числі щодо здійснення контролю за «силовим» блоком органів державної влади, а саме: Генеральною прокуратурою, Міністерством внутрішніх справ, Службою безпеки, Міністерством оборони, Державною податковою адміністрацією України, якими не володів ОСОБА_9 на час обрання його Президентом України.

Зокрема, до повноважень Президента України, відповідно до вимог статті 106 Конституції України (в редакції 1996 року), відносяться питання щодо: призначення за згодою Верховної Ради України Прем`єр-міністра України; припинення повноважень Прем`єр-міністра України та прийняття рішення про його відставку; призначення за поданням Прем`єр-міністра України членів Кабінету Міністрів України, керівників інших центральних органів виконавчої влади та припинення їхніх повноважень на цих посадах; звільнення Генерального прокурора України; утворення, реорганізація та ліквідація за поданням Прем`єр-міністра України міністерств та інших центральних органів виконавчої влади; скасування актів Кабінету Міністрів України та ряд інших повноважень, якими не володів ОСОБА_9 на час обрання його Президентом України.

Водночас Конституційний Суд України відповідно до статті 150 Конституції України, статей 13, 14 Закону України «Про Конституційний Суд України», якими визначено повноваження Конституційного Суду України, не уповноважений відновлювати дію попередньої редакції норм Конституції України, а також у законодавчому порядку питання процедури відновлення дії попередньої редакції акту у разі визнання його неконституційним не було врегульовано.

Разом з тим, Конституційним Судом України в резолютивній частині не було сформульовано положення щодо «відновлення дії Конституції України у редакції від 28 червня 1996 року», а також не вказав, яким саме державним органам та у який спосіб необхідно виконувати Рішення від 30.09.2010 № 20-рп/2010 та яким чином мають здійснюватися подальші повноваження виборними органами влади, зокрема Президентом України, обсяг повноважень яких на момент обрання був іншим.

При цьому Конституційний Суд України неодноразово у своїх Рішеннях (від 14.12.2000 № 15-рп/20000, від 22.09.2005 № 5-рп/2005, від 29.06.2010 № 17-рп/2010 та інших) зазначав, що одним із елементів верховенства права є принцип правової визначеності, у якому стверджується, що обмеження основних прав людини та громадянина і втілення цих обмежень на практиці допустиме лише за умови забезпечення передбачуваності застосування правових норм, встановлених такими обмеженнями. Тобто обмеження будь-якого права повинне базуватися на критеріях, які дадуть змогу особі відокремлювати правомірну поведінку від протиправної, передбачити юридичні наслідки своєї поведінки. Також вимога визначеності, ясності і недвозначності правової норми випливає із конституційних принципів рівності і справедливості, оскільки інше не може забезпечити її однакове застосування, не виключає необмеженості трактування у правозастосовній практиці і неминуче призводить до сваволі. При цьому незалежно від того, чи визначено в рішенні, висновку Конституційного Суду України, зокрема, порядок його виконання, відповідні державні органи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Таким чином, фактичний намір ОСОБА_9 відновити дію Конституції у редакції від 28 червня 1996 року не був реалізований у повному обсязі через неможливість це зробити у зв`язку з відсутністю у Конституційного Суду України відповідних повноважень.

Однак невизначеність резолютивної частини Рішення № 20-рп/2010 дала привід для неоднозначного тлумачення в частині пункту 3 його резолютивної частини.

З огляду на це ОСОБА_9 , заздалегідь передбачаючи та будучи впевненим в ухваленні Конституційним Судом України рішення про невідповідність Конституції України (неконституційність) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV, усвідомлюючи, що лише цим рішенням йому не вдасться повністю реалізувати свій злочинний умисел на повернення до Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року, вирішив здійснити офіційне опублікування та оприлюднення після такого рішення Конституційного Суду України тексту Конституції України від 28 червня 1996 року в редакції, що існувала до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV, що стало б підставою для всіх вважати чинність в державі саме цієї редакції Конституції України на підставі Рішення Конституційного Суду, і тим самим в неконституційний спосіб збільшити свої повноваження як Президента України за рахунок повноважень Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України.

З цією метою ОСОБА_9 , усвідомлюючи незаконність своїх дій та бажаючи у неконституційний спосіб присвоїти собі частину повноважень Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, тобто захопити державну владу, зловживаючи повноваженнями Президента України, при невстановлених досудовим слідством обставинах, вирішив залучити до вчинення злочину як виконавця Міністра юстиції України ОСОБА_13 , який попередньо входив до підконтрольної йому фракції Партії регіонів та займав посаду Міністра юстиції України під час перебування його на посаді Прем`єр-міністра України, а також який, зважаючи на його владні повноваження як Президента України та свої повноваження як Міністра юстиції України, міг забезпечити завершення реалізації злочинного плану.

Так, ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та інші невстановлені слідством особи, при невстановлених слідством обставинах, до винесення та офіційного оприлюднення Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, достовірно знаючи про відсутність у Конституційного Суду України відповідних повноважень щодо зміни Конституції України, зробили у невстановленому слідством місці злочинний план, реалізація якого дозволила б у неконституційний спосіб присвоїти ОСОБА_9 частину повноважень Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, тобто захопити державну владу.

Зокрема, цим планом передбачалось, що ОСОБА_13 після надходження до Міністерства юстиції України Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, зловживаючи наданими йому повноваженнями як Міністра юстиції України, шляхом надання вказівок працівникам Міністерства юстиції України повинен в найкоротший термін організувати опублікування тексту Конституції України від 28 червня 1996 року в редакції, що існувала до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV, з метою створення видимості виконання Рішення Конституційного Суду України.

Усвідомлюючи явну незаконність отриманої вказівки ОСОБА_9 у формі усного наказу, на виконання раніше погодженого злочинного плану та розуміючи мету таких дій, а саме, що ОСОБА_9 опублікування в офіційних виданнях тексту Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року, що існувала до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV, необхідне для захоплення державної влади у неконституційний спосіб, усвідомлюючи протиправний характер, діючи в особистих інтересах, з кар`єрних спонукань, прагнучи догодити Президенту України і надалі зберегти займану посаду, ОСОБА_13 вирішив залучити в якості пособника заступника Міністра юстиції ОСОБА_23 для сприяння вчиненню вказаного злочину шляхом надання ним засобів учасникам злочину, а саме для організації складання, підписання та затвердження обов`язкового документу про прийняття рішення щодо внесення тексту Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року, що існувала до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV, до Реєстру та його опублікування в офіційному бюлетені «Офіційний вісник України» у встановленому нормативно-правовими актами порядку.

ОСОБА_13 , достовірно знаючи, що відповідно до функціональних повноважень заступника Міністра юстиції України ОСОБА_23 входить координація та контроль діяльності управління систематизації законодавства та правової інформації та те, що ОСОБА_23 відповідальний за опублікування в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» законів, підзаконних нормативно-правових актів, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій та злочинного плану загалом, вирішив шляхом надання усної вказівки доручити внесення до Реєстру та опублікування тексту Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року, що існувала до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV, заступнику Міністра юстиції України ОСОБА_23 .

У зв`язку з цим, ОСОБА_13 діючи умисно на виконання раніше розробленого з ОСОБА_9 та іншими невстановленими особами злочинного плану щодо захоплення державної влади ОСОБА_9 , 1 жовтня 2010 року у невстановлений точний час досудовим розслідуванням, після надходження до Міністерства юстиції України Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, в службовому кабінеті Міністра юстиції України № 212, який розташований за адресою: м. Київ, провулок Рильський, 10, під час наради з першим заступником та заступниками Міністра юстиції України залучив до вчинення злочину в якості пособника, а саме для сприяння вчиненню вказаного злочину іншими співучасниками шляхом надання засобів, відповідального за опублікування в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» законів, підзаконних нормативно-правових актів заступника Міністра юстиції України ОСОБА_23 та надав останньому усну вказівку терміново забезпечити внесення до Реєстру та опублікування в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 та тексту Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року, що діяла до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV.

ОСОБА_23 , будучи заступником Міністра юстиції України та відповідальним за координацію та контроль діяльності управління систематизації законодавства та правової інформації та безпосередньо за внесення до Реєстру та опублікування в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» законів, підзаконних нормативно-правових актів, сповна усвідомлюючи явну незаконність цієї вказівки та протиправний характер дій, не будучи повністю обізнаним у злочинному плані діючого на той час Президента України ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та інших невстановлених досудовим розслідуванням осіб, однак розуміючи про прагнення ОСОБА_13 догодити ОСОБА_9 та одночасно сприяти йому у захопленні державної влади у неконституційний спосіб, діючи умисно з особистих інтересів, з кар`єрних спонукань, надав згоду виконати вказану незаконну вказівку

ОСОБА_13 .

Так, в подальшому заступник Міністра юстиції України ОСОБА_23 , до повноважень якого входило координація та контроль діяльності управління систематизації законодавства та правової інформації, у тому числі опублікування в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України», виконуючи роль пособника у сприянні вчиненню злочину іншими співучасниками шляхом надання засобів, 01 жовтня 2010 року у невстановлений досудовим розслідуванням точний час, в приміщенні службового кабінету № 206-207 Міністерства юстиції України, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 13, доручив підпорядкованим працівникам Управління систематизації законодавства та правової інформації Міністерства юстиції України, не ставлячи їх до відома про злочинний характер вчинюваних дій, підготувати до Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 крім відповідного рішення Міністерства щодо включення цього рішення Конституційного Суду України до Реєстру та його офіційного оприлюднення і окремого рішення щодо офіційного оприлюднення в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України» тексту Конституції України в редакції, що діяла до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV.

При цьому ОСОБА_23 достовірно знав, що текст Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року до Міністерства юстиції України за передбаченою нормативно-правовими актами процедурою від державних органів влади не надходив, будь-якого іншого рішення Верховної Ради України з цього приводу не існувало, а також в резолютивній частині Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 не йшлося про покладення обов`язку на будь-яку інстанцію, в тому числі Міністерство юстиції України, оприлюднення тексту Конституції України саме в цій редакції.

На виконання доручення ОСОБА_23 , який виконував роль пособника у вчиненні злочину шляхом надання засобів іншим співучасникам злочину, співробітниками Управління систематизації законодавства та правової інформації Міністерства юстиції України до Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 підготовлено рішення від 01.10.2010 № 8458 з висновками «До Реєстру включити як акт, що визнає таким, що не відповідає Конституції України нормативний акт, який включено до Реєстру» та «До «Офіційного вісника України» включити як акт, що визнає таким, що не відповідає Конституції України нормативний акт, який включено до Реєстру», а також, в порушення нормативно-правових актів, якими урегульовано порядок ведення Реєстру та здійснення офіційної публікації і оприлюднення нормативно-правових актів, рішення від 01.10.2010 № 8579 до прийнятої Верховною Радою України Конституції України від 28.06.1996 з висновком: «До «Офіційного вісника України» включити як Основний Закон України».

В подальшому ОСОБА_23 , діючи протиправно, виконуючи функції пособника у захопленні ОСОБА_9 державної влади, 01 жовтня 2010 року невстановлений точний час досудовим розслідуванням, в приміщенні службового кабінету № 206-207 Міністерства юстиції України, яке розташоване за адресою: м. Київ, вул. Городецького, 13, затвердив своїм підписом разом із рішенням № 8458 від 1 жовтня 2010 року про внесення Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 до Реєстру та офіційного опублікування і рішення № 8579 від 1 жовтня 2010 року про опублікування в офіційному бюлетені «Офіційний вісник України» Конституції України в редакції від 28 червня 1996 року, що діяла до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 грудня 2004 року № 2222-IV, тим самим сприяв вчиненню вказаного злочину іншими співучасниками шляхом надання засобів.

На виконання вказаних рішень, працівниками Управління систематизації законодавства та правової інформації Міністерства юстиції України, не обізнаними щодо злочинного характеру вчинюваних дій, текст в електронному вигляді Конституції України від 28 червня 1996 року в редакції, що існувала до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року № 2222-IV, який занесено до Реєстру 31 березня 1997 року за реєстраційним кодом акту № 431/1997, внесено до еталонного фонду Реєстру, зазначивши в ньому відомості про внесення змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 08 грудня 2004 року № 2222-IV та визнання цього закону неконституційним Рішенням Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010, та приведено у контрольний стан.

У подальшому працівниками Управління систематизації законодавства та правової інформації Міністерства юстиції України, не обізнаними щодо злочинного характеру вчинюваних дій, передано до Державного підприємства «Державна правова інформація» копії рішень Міністерства юстиції України від 01.10.2010 № 8458 та № 8579, електронний примірник вказаного тексту Конституції України разом з контрольним примірник офіційного видання тексту Конституції України (Відомості ВРУ № 30 від 23 липня 1996 року) та копію Рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2010 з електронним варіантом для здійснення їх опублікування в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України».

Відповідно до пункту 2 Інструкції про порядок отримання, обліку, опрацювання, офіційного опублікування, зберігання актів законодавства та ведення Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 09 квітня 2004 року № 28/5 (із змінами, внесеними Наказом Міністерства юстиції України від 31 липня 2006 року № 64/5) Еталонний фонд реєстру це комп`ютерна інформаційна система, призначена для зберігання та обліку електронних текстів нормативно-правових актів у контрольному стані. Еталонний фонд формується та зберігається у Міністерстві юстиції України. Контрольний стан нормативно-правового акта стан нормативно-правового акта, при якому забезпечено наявність у цьому акті всіх змін і доповнень, унесення яких передбачено чинним законодавством.

Разом з тим, згідно пункту 5.1.2 вказаної Інструкції раніше прийняті нормативно-правові акти опублікуванню в «Офіційному віснику України» не підлягають, рішення щодо включення зазначених актів до «Офіційного вісника України» не виготовляються, а згідно пункту 6.2.8 цієї ж Інструкції до нормативно-правових актів, внесених до Реєстру, зміни та доповнення можуть внесені тільки нормативно-правовими актами, внесеними до Реєстру.

Крім того, згідно пункту 7.2 даної Інструкції для занесення до еталонного фонду Реєстру надходять перевірені на автентичність та завірені штампом «Еталонний текст» тексти нових нормативно-правових актів, а також нові редакції нормативно-правових актів, занесених до еталонного фонду Реєстру, із внесеними змінами та доповненнями.

01.10.2010 Державним підприємством «Державна правова інформація», що належить до сфери управління Міністерства юстиції України, на підставі затверджених ОСОБА_23 . Рішень Міністерства юстиції України від 1 жовтня 2010 року № 8458 і № 8579 та у відповідності до Указу Президента України від 13 грудня 1996 року № 1207/98 «Про опублікування актів законодавства України в інформаційному бюлетені «Офіційний вісник України», Указу Президента України від 10 червня 1997 року № 503/97 «Про порядок офіційного оприлюднення нормативно-правових актів та набрання ними чинності», наказу Міністерства юстиції України від 22 грудня 2006 року № 102/5 «Про видання та розповсюдження інформаційного бюлетеня «Офіційний вісник України» видано спеціальний випуск «Офіційний вісник України» від 1 жовтня 2010 року № 72/1, в якому опубліковано Рішення Конституційного Суду України від 30 вересня 2010 року № 20-рп/2010 та Конституція України від 28 червня 1996 року в редакції, що була чинною до внесення до неї змін Законом України «Про внесення змін до Конституції України» від 8 лютого 2004 року № 2222-IV.

Цими діями було порушено конституційний принцип розподілу влад та легітимність діючих інститутів державної влади, внаслідок чого їх діяльність стала базуватися на нормах, змінених Міністерством юстиції України на підставі рішення Конституційного Суду України, а не Верховною Радою України, як уповноваженим на це органом, чим фактично було змінено конституційний лад України.

Завдяки діям ОСОБА_13 та сприяння ОСОБА_23 при вищевказаних обставинах Президент України ОСОБА_9 у непередбачений Конституцією України спосіб набув додаткові повноваження, закріплені в Конституції України від 28.06.1996, якими він не володів на час обрання його Президентом України та які раніше були віднесені до повноважень Верховної Ради України.

Таким чином, Президент України ОСОБА_9 набув наступних додаткових повноважень: призначати за згодою Верховної Ради України Прем`єр-міністра України, припиняти повноваження Прем`єр-міністра України та приймає рішення про його відставку, призначати за поданням Прем`єр-міністра України членів Кабінету Міністрів України, керівників інших центральних органів виконавчої влади, а також голів місцевих державних адміністрацій та припиняти їхні повноваження на цих посадах, призначати за згодою Верховної Ради України на посаду Генерального прокурора України та звільняти його з посади, призначати на посади та звільняти з посад за згодою Верховної Ради України Голову Антимонопольного комітету України, Голову Фонду державного майна України, Голову Державного комітету телебачення і радіомовлення України, а також до повноважень Кабінету Міністрів України, зокрема: утворювати, реорганізовувати та ліквідовувати міністерства та інші центральні органи виконавчої влади, скасовувати акти Кабінету Міністрів України, чим захопив державну владу.

Реалізувавши свій злочинний умисел, ОСОБА_9 , використовуючи владні повноваження Президента України, насамперед з метою незаконного збагачення як себе особисто, так і членів своєї родини та свого найближчого оточення за рахунок ресурсів держави та народу України, а також захисту від посягань на набуті ним повноваження та збагачення, почав відразу втілювати свої плани, що відобразилося у виданні необхідних для цього указів та розпоряджень, зокрема, Указу Президента України від 09.12.2010 № 1085/2010 «Про оптимізацію системи центральних органів виконавчої влади», в призначенні на державні посади відданих йому осіб, а також прийнятті інших рішень у період свого перебування на посаді Президента України.

Таким чином, завдяки діям ОСОБА_13 та сприяння ОСОБА_23 при вищевказаних обставинах Президент України ОСОБА_9 у непередбачений Конституцією України спосіб набув додаткових повноважень, які раніше були віднесені до повноважень Верховної Ради України та Кабінету Міністрів України, тобто захопив державну владу.

У зв`язку із вчиненням зазначених вище дій, ОСОБА_9 обґрунтовано підозрюється у захопленні державної влади, вчиненого за змовою про вчинення таких дій, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 109 Кримінального кодексу України (в редакції від 01.09.2001).

Обставинами, що дають підстави обґрунтовано підозрювати ОСОБА_9 у вчиненні зазначеного кримінального правопорушення є достатні та вагомі докази, здобуті у ході досудового розслідування, а саме:

-рішення Конституційного Суду України № 20-рп/2010 від 30.09.2010 у справі 1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-IV (справа про додержання процедури внесення змін до Конституції України);

-конституційне подання 252 народних депутатів України від 13.07.2010 щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-IV;

-лист Президента України ОСОБА_9 №1-1/1795 від 12.08.2010 до судді Конституційного суду України ОСОБА_24 ;

-лист Міністерства юстиції України №1-15/389 від 29.07.2010 з додатком до нього за підписом міністра юстиції ОСОБА_13 ;

-лист Прем`єр-міністра України ОСОБА_9 №5827/0/2-07 від 05.09.2007 до судді Конституційного суду України ОСОБА_25 ;

-лист Міністра юстиції України ОСОБА_13 №18-15-24 від 02.08.2007 до судді Конституційного суду України ОСОБА_25 ;

-висновок фахівців-правознавців (спеціалістів) ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 від 06.03.3017 складений у ході додаткового огляду документів від 10.01.2017;

-протокол огляду документів від 08.08.2016;

-протокол огляду документів від 30.08.2016;

-протокол огляду від 14.11.2016 відповідно до якого оглянуто компакт-диск з інформацією про відвідувачів Адміністрації Президента України за період з березня по вересень 2010 року;

-постанова Верховного Суду України від 02.12.2014 у справі № 21-302а14 за позовом ОСОБА_30 до Верховної Ради України про визнання незаконною Постанови Верховної Ради України від 24 лютого 2014 року № 775-VІІ «Про реагування на факти порушення суддями Конституційного Суду України присяги судді» в частині дострокового припинення повноважень та звільнення з посади судді Конституційного Суду України, зобов`язання Верховної Ради України утримуватись від вчинення певних дій;

-рішення Міністерства юстиції України №8458 від 01.10.2010 про включення до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів та опублікування в «Офіційному віснику України» рішення Конституційного Суду України рішення № 20-рп/2010 від 30.09.2010 у справі 1-45/2010 за конституційним поданням 252 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України «Про внесення змін до Конституції України» від 08.12.2004 за № 2222-IV, затверджене заступником Міністра юстиції України ОСОБА_23 ;

-рішення Міністерства юстиції України №8579 від 01.10.2010 про включення до «Офіційного вісника України» як Основного Закону України, затверджене заступником Міністра юстиції України ОСОБА_23 ;

-витяг редакції еталонного тексту від 30.09.2010 Конституції України;

-витяг з журналу обліку рішень Конституційного Суду України Міністерства юстиції України;

-витяг з журналу реєстрації вхідних документів за 2010 рік Міністерства юстиції України;

-розподіл функціональних обов`язків між Міністром юстиції, першим заступником та заступниками Міністра, затвердженого наказом Міністерства юстиції України №291/к від 24.03.2010;

-протокол огляду інтернет-сайту Міністерства юстиції України від 01.06.2017;

-лист Міністерства юстиції України №26378/13044-0-26-17/5 від 12.07.2017 щодо проведених прес-конференцій Міністерства юстиції України;

-протокол огляду інтернет-сайту podrobnosti.ua від 01.06.2017;

-конституційне подання 102 народних депутатів України від 28.03.2007 щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-IV;

-рішенням Конституційного Суду України від 14.12.2007 про відмову у відкритті конституційного провадження за конституційним поданням 102 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) Закону України "Про внесення змін до Конституції України" від 8 грудня 2004 року № 2222-IV ;

-рішення Конституційного Суду України № 6-у/2008 від 05.02.2008 у справі №2-1/2008;

-висновок експерта за результатами проведення судово-авторознавчої експертизи №4719/14-32 від 22.05.2014;

-покази свідка ОСОБА_31 , колишнього заступника Міністра юстиції України яка повідомила, що після прийняття Конституційним Судом України рішення № 20-рп/2010 від 30.09.2010 у справі 1-45/2010 на черговій нараді, Міністром юстиції України ОСОБА_13 було надано доручення своєму заступнику ОСОБА_23 на термінове внесення до Реєстру вказане рішення та тексту Конституції України від 28.06.1996 до Реєстру і їх опублікування в офіційному бюлетені «Офіційний вісник України». З приводу цього, вона на нараді висловлювала думку, що для цього повинне бути відповідне рішення Верховної Ради України;

-покази свідків - суддів Конституційного Суду України та суддів загальної юрисдикції ОСОБА_15 , ОСОБА_17 , ОСОБА_32 ,

ОСОБА_33 , ОСОБА_34 , ОСОБА_35 , ОСОБА_36 , ОСОБА_37 ,

ОСОБА_38 , ОСОБА_39 , колишніх та діючих народних депутатів України ОСОБА_40 , ОСОБА_41 , ОСОБА_42 , ОСОБА_43 , ОСОБА_44 , ОСОБА_45 , ОСОБА_46 , колишніх працівників Міністерства юстиції України ОСОБА_47 , ОСОБА_48 , та інших.

- іншими матеріалами кримінального провадження, зібраними у ході досудового розслідування.

У зв`язку з не встановленням місця перебування ОСОБА_9 , що позбавило орган досудового розслідування можливості вручити йому письмове повідомлення про підозру від 01.09.2017 у день його складання, зазначене повідомлення відповідно до вимог ст. ст. 111, 135, ч. 1 ст. 278 КПК України направлено на відомі органу досудового розслідування адреси у спосіб, передбачений цим Кодексом для вручення повідомлень,.

Під час здійснення досудового розслідування ОСОБА_9 неодноразово викликався до слідчого, шляхом відправлення письмових повідомлень поштою за відомими місцями його реєстрації та проживання, оприлюдненням повідомлень та повісток про виклик до слідчого на сайті Генеральної прокуратури України проте жодного разу не прибув на виклики слідчого.

12.10.2017 підозрюваного ОСОБА_9 оголошено в розшук здійснення якого доручено Службі безпеки України.

Відповідно до інформації Служби безпеки України щодо виконання доручення слідчого про організацію розшуку ОСОБА_9 та інформації ДІТ МВС України ОСОБА_9 вже перебував у державному розшуку у зв`язку із вчиненням ним інших кримінальних правопорушень. Разом з тим, за відомостями отриманими з відкритих джерел інформації встановлено, що ОСОБА_9 ймовірно перебуває на території Російської Федерації, про що свідчать його допит слідчими та прокурорами у ході судового розгляду в режимі відеоконференції.

Крім цього, ОСОБА_9 упродовж 2014 року неодноразово давав прес-конференції російським ЗМІ в місті Ростов-на-Дону, в 2015 році повідомив органу слідства про те, що проживає в м. Ростов-на-Дону, а його захисник надав інформацію про те, що ОСОБА_9 проживає в АДРЕСА_3 .

Відповідно до наданої 11.10.2016 стороною захисту копії відповіді Головного управління з питань міграції Міністерства внутрішніх справ Російської Федерації від 29.09.2016 № 20/6885гр, ОСОБА_9 надано тимчасовий притулок на території Російської Федерації, що підтверджується свідоцтвом серії НОМЕР_1 , видане УФМС Росії по Ростовській області.

У зв`язку з цим, 22.05.2018 підозрюваного ОСОБА_9 оголошено в міжнародний розшук.

Постанову про оголошення підозрюваного в міжнародний розшук 24.05.2018 скеровано для виконання до Служби безпеки України.

Повідомлення про підозру ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 109 КК України 01.09.2017 скеровано за місцем його реєстрації: АДРЕСА_4 , за місцем його фактичного проживання: АДРЕСА_2 , резиденція «Межигір`я».

05.09.2017 повідомлення про підозру ОСОБА_9 направлено кур`єрською службою доставки по лінії міжнародного експрес-перевізника компанії FedEx за можливою встановленою адресою проживання на території Російської Федерації: АДРЕСА_3 . Відповідно до листа міжнародного перевізника FedEx №1718 від 25.09.2017 кур`єра не пропустили на вказану адресу, оскільки він не має спеціального дозволу для пропуску на територію, що підтверджується матеріалами клопотання та спростовує доводи сторони захисту з приводу неналежного повідомлення ОСОБА_9 про підозру.

18.09.2017 у кримінальному провадженні направлено запит слідчого до компетентних органів Російської Федерації про надання міжнародної правової допомоги, а саме проведення на території Російської Федерації процесуальної дії вручення ОСОБА_9 , який перебуває на території цієї держави, повідомлення про підозру, а також пам`ятки про процесуальні права. Компетентними органами РФ у задоволенні запиту відмовлено листом від 03.12.2018 №35/87-5с-2018, на підставі п. В ст. 2 Конвенції.

17.04.2020 у кримінальному провадженні направлено запит слідчого до компетентних органів Російської Федерації про надання міжнародної правової допомоги, а саме проведення на території Російської Федерації процесуальної дії вручення ОСОБА_49 , який перебуває на території цієї держави, повісток про необхідність явки до слідчого 30.07.2020, 15.07.2020, 09.07.2020 для проведення слідчих дій. Компетентними органами РФ у задоволенні запиту відмовлено листом від 12.08.2020 №87-144-2020, на підставі п. В ст. 2 Конвенції.

Оскільки підозрюваний ОСОБА_9 переховується від органу слідства та суду з метою ухилення від кримінальної відповідальності і оголошений у міжнародний розшук, ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 04.05.2020 у порядку, передбаченому ч. 6 ст. 193 КПК України, стосовно нього обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Зазначену ухвалу слідчого судді від 04.05.2020 колегією суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду 25.03.2021 залишеною без змін.

Одночасно слід враховувати те, що підозрюваний ОСОБА_9 вчинив інкримінований йому злочин у співучасті із колишніми Міністром юстиції України ОСОБА_13 та заступником Міністра юстиції України ОСОБА_23 . При цьому стосовно ОСОБА_13 на теперішній час розглядається обвинувальних акт у суді, а ОСОБА_23 у зв`язку із ухиленням від органів досудового розслідування та суду оголошений у розшук та стосовно нього 12.04.2018 у справі № 757/17128/18-к обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.

Встановлюючи наявність обґрунтованості підозри, слідчий суддя виходить, в тому числі з практики Європейського суду (рішення у справі «Нечипорук і Йонкало проти України») яка вказує на те, що розумна підозра у вчиненні кримінального злочину, про яку йдеться у ст. 5 Конвенції, передбачає наявність обставин або відомостей, які переконали б неупередженого спостерігача, що ця особа, можливо, вчинила злочин.

Європейський суд з прав людини у своєму рішенні у справі «Мюррей проти Об`єднаного Королівства» зазначив, що факти, які викликають підозру, не обов`язково мають бути встановлені до ступеня, необхідного для засудження або для пред`явлення обвинувачення, що являється завданням наступних етапів кримінального процесу.

Крім того, слідчий суддя на даному етапі провадження не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд під час розгляду кримінального провадження по суті, зокрема, оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винною чи невинною у вчиненні злочину. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів повинен визначити лише чи є причетність особи до вчинення злочину вірогідною та достатньою для застосування щодо особи обмежувальних заходів.

Разом з тим, відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), а від так слідчий суддя приймає до уваги, що згідно з рішенням ЄСПЛ у справі «Фокс, Кемпбел і Гартлі проти Сполученого Королівства» «обґрунтована підозра» передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача у тому, що відповідна особа могла вчинити злочин.

Вище вказані обставини, дають підстави обґрунтовано підозрювати ОСОБА_9 у вчиненні вказаних злочинів, що підтверджуються зібраними у ході досудового розслідування матеріалами та доказами вказаного кримінального провадження, які у своїй сукупності вказують на вчинення вищевказаних кримінальних правопорушень, та спростовують доводи сторони захисту про необґрунтованість підозри у даному кримінальному провадженні.

Крім того, чинний КПК України не визначає, якими саме доказами має бути доведено, що особа перебуває у будь-якому із видів розшуку, однак регламентує, що про оголошення розшуку (державного та міжнародного) має бути винесена органом досудового розслідування відповідна постанова (ч. 2 ст. 281 КПК України), що в даному випадку і було здійснено органом досудового розслідування шляхом винесення постанов спочатку про оголошення підозрюваного в державний, а згодом і в міжнародний розшуки.

Згідно ч.5 ст.139 КПК України ухилення від явки на виклик слідчого, прокурора чи судовий виклик слідчого судді, суду (неприбуття на виклик без поважної причини більш як два рази) підозрюваним, обвинуваченим, який оголошений у міжнародний розшук, та/або який виїхав, та/або перебуває на тимчасово окупованій території України, території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, є підставою для здійснення спеціального досудового розслідування чи спеціального судового провадження.

Разом з тим, відповідно до ч. ч. 1, 2 ст. 297-1 КПК України спеціальне досудове розслідування здійснюється на підставі ухвали слідчого судді у кримінальному провадженні щодо злочинів, передбачених статтями 109, 110, 110-2, 111, 112, 113, 114, 114-1, 115, 116, 118, частиною другою статті 121, частиною другою статті 127, частинами другою і третьою статті 146, статтями 146-1, 147, частинами другою - п`ятою статті 191 (у випадку зловживання службовою особою своїм службовим становищем), статтями 209, 255-258, 258-1, 258-2, 258-3, 258-4, 258-5, 348, 364, 364-1, 365, 365-2, 368, 368-2, 368-3, 368-4, 369, 369-2, 370, 379, 400, 408, 436, 436-1, 437, 438, 439, 440, 441, 442, 443, 444, 445, 446, 447 Кримінального кодексу України, стосовно підозрюваного, крім неповнолітнього, який переховується від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошений у міжнародний розшук. Здійснення спеціального досудового розслідування щодо інших злочинів не допускається, крім випадків, коли злочини вчинені особами, які переховуються від органів слідства та суду на тимчасово окупованій території України, на території держави, визнаної Верховною Радою України державою-агресором, з метою ухилення від кримінальної відповідальності та/або оголошені у міжнародний розшук, та розслідуються в одному кримінальному провадженні із злочинами, зазначеними у цій частині, а виділення матеріалів щодо них може негативно вплинути на повноту досудового розслідування та судового розгляду.

Крім цього, в матеріалах, які долучено до клопотання наявні дані з приводу того, що ОСОБА_9 відповідно до повідомлень Служби безпеки України від 21.07.2020 №14/12/5-2395, від 12.03.2020 №14/12/5-904, від 16.02.2021 №14/12/5-681 вибув за межі України у лютому 2014 року та до теперішнього часу на територію України не повертався. Відомостей щодо перетину ОСОБА_9 державного кордону України не отримано, на території України останній не перебуває. Крім того, за оперативними даними ОСОБА_9 можливо проживає за адресою: АДРЕСА_3 ..

Наявні матеріали у слідчого судді, доводять та підтверджують, що ОСОБА_9 переховується від органів слідства з метою ухилення від кримінальної відповідальності на території Російської Федерації, а тому слідчий суддя приходить до висновку про наявність підстав, визначених ст. ст. 297-1, 297-2, 297-4 КПК України, для задоволення клопотання сторони обвинувачення про надання дозволу на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному № 0003538 від 07.11.2017, відносно підозрюваного ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 109 КК України.

Керуючись ст. ст. 3, 9, 22, 36, 40, 42, 297-1, 297-2, 297-3, 297-4 КПК України, слідчий суддя,-

У Х В А Л И В:

Клопотання прокурора задовольнити.

Надати дозвіл слідчим Головного слідчого управління Служби безпеки України на здійснення спеціального досудового розслідування у кримінальному провадженні, внесеному в ЄРДР за № 0003538 від 07.11.2017, відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Єнакієве Донецької області, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , який фактично проживав в Україні за адресою: АДРЕСА_2 , резиденція «Межигір`я», адреса можливого місця проживання: АДРЕСА_3 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 109 КК України

Ухвала окремому оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1