Справа № 345/1337/18
Провадження № 11-кп/4808/218/21
Категорія ч. 1 ст. 122 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач Повзло
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2021 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальні провадження № 0001430 за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.03.2021 року, яким

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , із середньотехнічною освітою, одруженого, що працює термістом ПрАТ «Будмаш», інваліда війни 2-ї групи, ветерана військової служби, раніше не судимого, громадянина України,

визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та призначено покарання 2 (два) роки позбавлення волі; на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строк 1 (один) рік.
Цим же вироком вирішено питання про речові докази та цивільний позов.
з участю: прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційних скаргах:

- прокурор просить вирок суду скасувати в частині м`якості призначеного покарання щодо тривалості іспитового строку, ухвалити в цій частині новий вирок, яким обрати покарання обвинуваченому ОСОБА_6 у виді 2-х років позбавлення волі з іспитовим строком 3 роки. Вказує на те, що вину обвинувачений не визнав, вчинив злочин проти здоров`я людини, що свідчать про підвищену суспільну небезпеку, в той час як призначення судом першої інстанції іспитового строку тривалістю 2 року, унеможливить виконанню превентивної функції, чим, на думку апелянта, демонструється фактична безкарність засуджених, які вчини злочини цієї категорії;

- обвинувачений ОСОБА_6 просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, оскільки висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, що призвело до істотних порушень закону. Свої доводи обґрунтовує тим, що він дійсно тривалий час перебуває у неприязних стосунках з потерпілим, й в день події, маючи інформацію, та побачивши, що потерпілий намагається під колеса його автомобіля підкласти гострий металевий предмет, вирвав з рук потерпілого вказаний предмет, при цьому ніяких тілесних ушкоджень не наносив. Вказує, що потерпілий після цього направився до свого транспортного засобу звідки дістав кухонний ніж та став погрожувати йому вбивством. Звертає увагу на те, що металевий предмет та заяву про погрозу вбивством апелянт передав працівникам поліції. Вказує, що єдиним свідком події був ОСОБА_11 , який стверджував, що жодного конфлікту між апелянтом та потерпілим не було, і який наголошував на тому, що потерпілий просив його надати показання проти обвинуваченого. Зазначає на непослідовність пояснень потерпілого й на неналежність висновку експерта як доказу по справі внаслідок невідповідності обставинам події. На думку апелянта, судом безпідставно не задоволено клопотання про допит експерта та про призначення комісійної судово-медичної експертизи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_6 вчинив умисне заподіяння середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст. 121 КК України, за наступних обставинах.

Так, ОСОБА_6 14.10.2017 року близько 11.00 годин, перебуваючи в м.Калуш по вул.Смольського,1, поблизу території церкви «Стрітення Господнього», вступив у словесний конфлікт з ОСОБА_9 ..

В ході даного конфлікту ОСОБА_6 на ґрунті виниклих раніше неприязних відносин, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , схопив за другий палець правої руки, при цьому застосувавши грубу фізичну силу здійснив його стиснення.

Не припиняючи свої злочинні дії, спрямовані на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , діючи умисно, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки і свідомо бажаючи їх настання, умисно лівою рукою наніс два удари в область голови, а саме в ділянку правого ока та носа, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді черезсуглобового краєвого перелому головки середньої фаланги другого пальця правої китиці без зміщення кісткових уламків, які згідно висновку експерта № 44/275-17р.-Д від 05.02.2018 року відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, як таких, що викликали тривалий розлад здоров`я і не є небезпечним для життя в момент спричинення, а також синець в ділянці правого ока та садно в ділянці спинки носа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор підтримав доводи поданої прокурором апеляційної скарги, заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого;

- захисник та обвинувачений просили вимоги апеляційної скарги прокурора залишити без задоволення, задовольнити вимоги апеляційної скарги обвинуваченого, вирок суду скасувати з направлення справи на новий судовий розгляд;

- потерпілий та його представник вважали вирок суду законним та просили залишити його без змін, в задоволенні апеляційних скарг відмовити.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги належить задовольнити частково, вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції, з наступних підстав.

Обов`язковою умовою прийняття законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення є неухильне дотримання вимог кримінального процесуального законодавства в процесі судового розгляду.

Згідно зі ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ст.ст. 8, 9 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням засад законності та верховенства права, згідно з якими людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями й визначають зміст та спрямованість діяльності держави.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Законність, як загальна засада кримінального провадження, полягає в забезпеченні єдиного порядку кримінального провадження в усіх кримінальних провадженнях, неухильному дотриманні процесуальної форми та передбаченої процедури, однаковості застосування закону і поширюється на всі стадії та інститути кримінального процесу, всіх його суб`єктів, усі дії та процесуальні рішення.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

На думку колегії суддів, ухвалюючи рішення про визнання ОСОБА_6 винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, суд першої інстанції не в повній мірі дотримався вказаних вимог закону та постановив рішення, належним чином не вмотивувавши свої висновки в частині всіх зібраних по справі доказів у їх сукупності.

За приписами п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку в разі визнання особи винуватою, зазначаються формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення; статті ( частини статті) закону України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до п. 1, 2 ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Отже, виходячи з системного аналізу зазначених норм, висновки суду першої інстанції мають бути підтверджені доказами, яким суд надає оцінку з точки зору їх належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку (ст. 94 КПК України), з належним мотивуванням того, чому він бере до уваги одні докази та відхиляє інші.

Саме дотримання вказаних норм, й здійснення оцінки доказів за критеріями, визначеними ст. 94 КПК України, свідчить про повну та об`єктивну оцінку фактичних обставин конкретного кримінального провадження, й є необхідним для повного з`ясування обставин кримінального провадження з метою його об`єктивного вирішення.

Разом із тим, як вбачається зі змісту мотивувальної частини вироку, за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, судом першої інстанції не зазначено, чому суддя прийняв до уваги одні докази та відкинув інші.

Так, в суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_6 вину не визнав, й пояснив, що, коли він перебував у церкві, то йому повідомили люди, що бачили, як ОСОБА_9 крутиться біля його машини, коли він вийшов на вулицю, то побачив, що ОСОБА_9 підкладає йому під колесо предмет, який він в подальшому видав слідчому. Він вирвав цей предмет в потерпілого з рук. Після чого, потерпілий почав його обзивати, а тоді з своєї машини витягнув кухонний ніж і почав цим ножем погрожувати, говорити, що вб`є. Обвинувачений наголошував на тому, що свідком цієї події був ОСОБА_11 , який вийшов з церкви на вулицю і все бачив як відбувалось.

З пояснень потерпілого ОСОБА_9 , що надані ним під час судового засідання в суді першої інстанції вбачається, що останній суду повідомив зокрема наступне: «До нього підійшов ОСОБА_6 і спитав, що він робив під його машиною і чи знову підкладає цвяхи. Він відповів обвинуваченому, що до його автомобіля він не підходив. Тоді обвинувачений накинувся на нього, притиснув до машини. Він хотів відштовхнути його від себе і підняв руки вгору. Курник схопив його за праву руку і викрутив пальці та почав наносити кулаками в обличчя удари. Скільки ударів йому було нанесено точно сказати не може. Через деякий час обвинувачений відпустив його, оскільки побачив ОСОБА_11 , який вийшов з церкви, та пішов на подвір`я церкви» (а.п. 190).

Вказані пояснення потерпілий підтвердив в суді апеляційної інстанції.

Вбачається, що судом першої інстанції було допитано свідка ОСОБА_11 , який пояснив, що з обвинуваченим та потерпілим стосунки нормальні. 14.10.2017 була відправа в церкві, яка почалась в 10 годин. Десь о 10.30 годин йому хтось з парафіян сказав, що на подвір`ї церкви відбувається якась суперечка між ОСОБА_6 та ОСОБА_9 . Тоді він вийшов на вулицю і побачив там обвинуваченого та потерпілого. Коли він підійшов ближче, то побачив, що ОСОБА_12 стояв з кухонним ножем і кричав до ОСОБА_6 , що вб`є його. Ніж ОСОБА_13 тримав у правій руці. Він спитав потерпілого, що він робить. Тоді забрав ОСОБА_6 і повів до церкви. Того моменту, коли вони бились він не бачив. Через декілька днів після цього до нього приходив Прокопів і просив, щоб він дав покази про те, що обвинувачений його бив. Він відповів, що таке сказати не може, оскільки не бачив, щоб ОСОБА_14 його бив. Конфлікту між ОСОБА_15 і Прокопів він не бачив, і що між ними відбувалось до того часу, як він вийшов на вулицю, сказати не може. Подряпин на обвинуваченому та потерпілому він не бачив, одяг на них порваний не був. Коли він вийшов, то ОСОБА_15 і ОСОБА_16 стояли ближче до машини Прокопіва. Їхні машини не стояли поряд. Після того, як він забрав ОСОБА_17 , ОСОБА_12 залишився стояти біля машини. Яка була причина конфлікту між обвинуваченим та потерпілим не знає. З приводу попередніх справ між ОСОБА_15 та ОСОБА_16 він не знає. Причин наговорювати на потерпілого чи на обвинуваченого у нього немає. Він забирав ОСОБА_6 від ОСОБА_9 , коли останній був з ножем, оскільки не знав, яка реакція може бути обвинуваченого на це (а.п. 190-191).

Допитай в суді першої інстанції свідок ОСОБА_18 суду пояснив, що він бачив як ОСОБА_16 пішов до машини ОСОБА_15 і під ліве переднє колесо щось ставить, про що він повідомив ОСОБА_19 , з яким вони разом в той час перебував на хорах, які на другому поверсі церкви, а машини стояли на відстані 50-60 м від церкви. Як тримав потерпілий ніж в руках він не бачив. Конфлікту між ОСОБА_15 і ОСОБА_16 він не бачив. Він пам`ятає, які свідчення він давав під час досудового слідства і слідчому він пояснював те, що бачив як ОСОБА_16 йшов щось ставити під колесо машини ОСОБА_15 . Те, що ОСОБА_15 тримав ОСОБА_16 за руку він під час слідства не говорив, як і не говорив про це і під час слідчого експерименту. Чи їхав того дня з ОСОБА_20 додому не пам`ятає. Машини обвинуваченого та потерпілого стояли поряд. Після богослужіння він ОСОБА_16 не бачив. Причин наговорювати на потерпілого у нього немає (а.п. 191).

Судом першої інстанції також був допитаний свідок ОСОБА_21 , що є онуком потерпілого, й який суду пояснив наступне: «14.10.2017 його дідусь повернувся з церкви десь в обідній час приблизно біля 13 години. Коли останній вийшов з машини він побачив, що в дідуся роздертий ніс, виступала кров, було почервоніння на лиці від ударів. Прокопів пояснив, що його побив біля церкви ОСОБА_15 . Також розказував, що обвинувачений викручував йому пальці на руці» (а.п. 191).

Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції послався на інші письмові докази по справі, зміст яких навів у вироку (а.п. 192).

В той же час, відповідно до вимог п. 2 ч. 3 ст. 334 КПК України у мотивувальній частині обвинувального вироку наводяться докази, на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

При цьому, суду належить дати аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілого, обвинуваченого, й висновку експерта та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення.

Висновки суду щодо оцінки доказів викладаються у вироку у точних і категоричних судженнях, які б виключали сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

Проте, суд першої інстанції, отримавши пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 та свідка ОСОБА_11 про наявність в руках потерпілого ОСОБА_9 ножа, не зробив категоричних висновків з цього приводу та належним чином не зазначив в мотивувальній частині вироку мотивів відхилення вказаних пояснень.

Крім того, обвинуваченим наголошувалось на наявність в руках потерпілого ОСОБА_9 під час події металевих предметів, як таких, що загрожують його власності, які він, у подальшому, надав працівникам поліції.

Матеріали провадження містять постанову слідчого від 04.04.2018 року (а.п. 100-102) про визнання речовими доказами двох металевих фрагментів (відрізки профільної труби), питання щодо подальшої їх долі як речового доказу, було вирішено в резолютивній частині вироку суду.

З мотивувальної частини вироку вбачається, що суд першої інстанції дійшов висновку про голослівність тверджень обвинуваченого в частині того, що саме потерпілий вчинив відносно обвинуваченого неправомірні дії, які виразились в підкладанні під колеса його автомобіля металевого предмету, який він в подальшому видав слідчому, і погрозах йому ножем.

Свої висновки суд обґрунтував тим, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_11 не вказував, що бачив на місці події якісь металеві предмети під колесами автомобіля ОСОБА_6 , однак вказував, що бачив ніж у потерпілого.

Суд першої інстанції також наголосив на тому, що свідок ОСОБА_18 вказав в судовому засіданні, що з церкви бачив, як ОСОБА_9 щось ставить під колесо машини ОСОБА_6 , однак не бачив ножа у ОСОБА_9 .

З вказаних висновків суду неможливо дійти категоричного висновку щодо обставин справи встановлених судом, оскільки висновки суду першої інстанції щодо походження такого речового доказу як двох металевих фрагментів (відрізки профільної труби) є неконкретними та незрозумілими.

За даним обвинуваченням ОСОБА_6 засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України, у тому числі й за те, що він на ґрунті неприязних стосунків умисно спричинив тілесні ушкодження середньої тяжкості потерпілому, схопивши за другий палець правої руки, при цьому застосувавши грубу фізичну силу здійснив його стиснення.

Твердження сторони захисту про порушення права на захист внаслідок невмотивованої відмови суду першої інстанції у допиті експерта, колегія суддів вважає слушними, оскільки підлягає встановленню можливість заподіяння тілесних ушкодження середньої тяжкості у спосіб, викладений в обвинувальному акті, а саме у спосіб стиснення.

Також, встановлення факту наявності або відсутності металевих предметів, що є речовими доказами по справі, та ножа, може вплинути на правову кваліфікацію дій обвинуваченого, оскільки диспозиція ч. 1 ст. 122 КК України передбачає кримінальну відповідальність за умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Під час апеляційного розгляду обвинувачений пояснив, що вказаний металевий предмет він виривав з рук потерпілого.

Наявність або відсутність таких металевих предметів можуть впливати на кваліфікацію дій особи також з огляду на зміст ст. 36 КК України в частині ймовірної наявності стану необхідної оборони внаслідок загрози охоронюваних законом прав та інтересів особи.

Крім того, законом передбачена відповідальність й за необережне заподіяння середньої тяжкості тілесних ушкоджень (ст. 128 КК України).

Оскільки висновки суду першої інстанції щодо речового доказу - двох металевих фрагментів (відрізки профільної труби), тобто наявності такого предмету в руках потерпілого під час події, належним чином не вмотивовані, а пояснення осіб з цього приводу належним чином не перевірені, це позбавляє колегію суддів можливості перевірити правильність висновків суду в цій частині під час апеляційного розгляду.

Недотримання цих положень закону є істотним порушенням норм права, які тягнуть за собою скасування судового рішення.

Згідно із нормами ст. 409 КПК України серед підстав для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є такі підстави як: невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Згідно ч. 1 ст. 412 КПК України істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

За результатами апеляційного розгляду колегія суддів дійшла висновку про допущення судом першої інстанції під час судового розгляду істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, які не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду.

Враховуючи наведене, колегія суддів вважає, що за вказаних вище обставин, вирок не може вважатися законним і обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню з призначенням нового судного розгляду в суді першої інстанції.

Якщо при новому розгляді справи суд першої інстанції дійде висновку про винуватість ОСОБА_6 у тому ж об`ємі, то призначене за вироком покарання є таким, що відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Під час нового судного розгляду суду першої інстанції необхідно дійти категоричного вмотивованого висновку про наявність або відсутність металевих предметів у потерпілого під час цієї події, що визнані речовими доказами, про наявність або відсутність в руках потерпілого ножа, а також перевірити можливість отримання тілесного ушкодження у вигляді переламу головки середньої фаланги другого пальця правої китиці потерпілого без зміщення кісткових уламків, у спосіб його стиснення, шляхом допиту експерта по справі або будь-яким іншим чином в межах КПК України.

З урахуванням доводів викладених в апеляційних скаргах, прийняти законне і обґрунтоване рішення у справі.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги прокурора та обвинуваченого ОСОБА_6 , задовольнити частково.

Вирок Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 22.03.2021 року за обвинуваченням ОСОБА_6 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4