УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 серпня 2021 року
м. Київ
справа № 639/2683/20
провадження № 51-3896ск21
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду

у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4

адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 травня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 травня 2021 року.
Обставини, встановлені рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, короткий зміст рішень судів
Вироком Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 травня 2020 року

ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, ч. 2

ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 ухвалено рахувати з дня ухвалення вироку

25 травня 2020 року.
Ухвалено зарахувати відповідно до ч. 5 ст. 72 КК у строк покарання ОСОБА_4 строк його попереднього ув`язнення з 13 квітня 2020 року по 24 травня 2020 року включно, із розрахунку день за день.
Ухвалено запобіжний захід у виді тримання під вартою до набрання вироком законної сили залишити без змін.
Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_5

в інтересах ОСОБА_4 подала апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи доведеності винуватості у вчиненні її підзахисним злочину, та кваліфікації його дій, просила скасувати оскаржуване рішення, вважаючи призначене ОСОБА_4 покарання надто суворим,

та, враховуючи ряд обставин, що пом`якшують покарання, звільнити його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.
Харківський апеляційний суд ухвалою від 06 травня 2021 року вищевказаний вирок суду залишив без змін.
Вимоги і узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_4 адвокат ОСОБА_5 просить змінити оскаржувані судові рішення в частині призначення покарання засудженому ОСОБА_4 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого судами обох інстанцій. Скаржник зазначає, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували в повній мірі обставини, що пом`якшує покарання (щире каяття), а також стадію злочину замах, особу засудженого, який, зокрема, в силу ст. 89 КК раніше не судимий, його вік та стан здоров`я.

Мотиви Суду
Перевіривши доводи в касаційній скарзі, дослідивши зміст оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити

з огляду на таке.
Так, суд касаційної інстанції згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї копій судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину, доведеність цього обвинувачення та юридично-правова оцінка діяння за ч. 3 ст. 15, ч. 2

ст. 186 КК у касаційній скарзі не оспорюється.
Доводи захисника щодо призначеного ОСОБА_4 покарання, яке, на її думку,

є суворим, оскільки до нього безпідставно не застосовано приписи ст. 75 КК,

є неспроможними з огляду на таке.
Відповідно до вимог статей 50, 65 КК покарання має на меті не тільки кару,

а й виправлення засуджених, а при його призначенні суд повинен ураховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне

й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Відповідно до принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ч. 1 ст. 75 КК, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого

без відбування покарання, він може звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, умотивувавши належним чином своє рішення.
З оскаржуваних судових рішень не встановлено обставин на підтвердження того,

що покарання ОСОБА_4 призначено з порушенням вказаних норм права.
Як убачається з судових рішень, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд,

із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який є умисним корисливим тяжким злочином, відношення засудженого до скоєного злочину, кількість епізодів злочинної діяльності один, стадію злочину замах, його конкретні обставини вчинення злочину стосовно жінки,

яка знаходилася з малолітньою дитиною, особу винуватого, його вік та стан здоров`я, позицію потерпілої, яка просила призначити покарання, пов`язане з реальним позбавленням волі.
Крім того, взято до уваги обставини, що пом`якшують покарання щире каяття, а також обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Апеляційний суд переглянув вирок щодо ОСОБА_4 за апеляційною скаргою його захисника і постановив мотивовану ухвалу, якою відмовив у задоволенні скарги, а вирок суду першої інстанції залишив без змін.
Доводи захисника про те, що судами обох інстанцій при вирішенні питання щодо виду та міри покарання не враховано в повній мірі обставини, що пом`якшує покарання (щире каяття), стадію злочину замах, особу засудженого, який, зокрема, в силу ст. 89 КК раніше не судимий, його вік та стан здоров`я не відповідають дійсності, оскільки вказані обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який обґрунтовано зазначив, що суд першої інстанції вважав за необхідне призначити засудженому

за вчинений злочин покарання у виді позбавлення волі, дійшовши при цьому переконання, що його виправлення, в силу тяжкості і обставин вчиненого, з урахуванням даних щодо його особи, щирого каяття, думки потерпілої з приводу міри покарання, і вважав, що саме таке покарання буде найбільш відповідати принципам та цілям його призначення і буде необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових кримінальних правопорушень.

Крім того, щодо посилань захисника на наявність у ОСОБА_4 онкологічного захворювання, то колегія суддів апеляційного суду обґрунтовано зазначила,

що відповідно до фотокопії довідки КНП «Міська лікарня № 3» Харківської міської ради ОСОБА_4 з 2018 року знаходиться на обліку у лікаря-онколога, лікаря-терапевта.

20 червня 2018 року пройшов освідоцтво та визнаний інвалідом 2 групи до 01 червня

2019 року. Переогляд з 2019 року не проходив та з 2018 року до лікарні не звертався. Інших медичних висновків про неможливість утримання обвинуваченого в установі виконання покарань суду не було надано. Наявність відповідного захворювання за певних умов може бути підставою для застосування в подальшому до ОСОБА_4 приписів

ст. 84 КК.
У зв`язку з цим апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що на даний час зазначене захисником не є підставою для звільнення ОСОБА_4 від відбування покарання з іспитовим строком.
Апеляційний суд вмотивовано дійшов висновку, що наявність встановлених під час судового провадження обставин не є безумовною підставою для пом`якшення

ОСОБА_4 призначеного покарання та застосування положень ст. 75 КК.

Такі висновки апеляційного суду колегія суддів вважає обґрунтованими і вмотивованими.
Суд при цьому бере до уваги встановлені судами конкретні обставини справи, тяжкість та суспільну небезпеку вчиненого, наявність як пом`якшуючої, так і обтяжуючої покарання обставини, враховує, що згідно судових рішень потерпіла була присутня під час судового розгляду та висловлювала свою позицію про те, що обвинувачений має бути позбавлений волі, а також враховує, що доводи захисника, викладені у касаційній скарзі, в якій вона просить застосувати до ОСОБА_4 приписи статті 75 КК, не впливають на висновок, що рішення судів про неможливість застосування цих положень КК є законними, обґрунтованими та вмотивованими.
Оскаржувані судові рішення відповідають вимогам КПК. Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність ухвалених рішень судами першої та апеляційної інстанцій, вмотивованість їх висновків, захисник у касаційній скарзі не навела.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винуватою, заходу примусу належить до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано під час постановлення вироку

в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання без застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим немає.
Ураховуючи наведене, колегія суддів не має підстав вважати рішення судів першої та апеляційної інстанцій такими, що суперечать нормам процесуального права щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність чи невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення чи особі засудженого, які були би безумовними підставами для скасування чи зміни

судових рішень, не встановлено, а тому підстави для задоволення касаційної скарги відсутні.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду міста Харкова від 25 травня 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 06 травня 2021 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3