Справа № 364/389/21
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12.07.2021 м. Біла Церква
Білоцерківський міськрайонний суд Київської області у складі:
колегії суддів: головуючого судді ОСОБА_1 , суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретар судового засідання ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі судових засідань Білоцерківського міськрайонного суду Київської області кримінальне провадження, яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000194 від 21.12.2020, за обвинуваченням
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сквира, Київської області, громадянина України, з професійно-технічною освітою, військовозобовязаного, непрацюючого, пенсіонера МВС (полк поліції особливого призначення), інваліда ІІІ групи, учасника бойових дій, ветерана війни, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей 2004 та 2006 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п.1, 7 ч. 2 ст.115 КК України,
сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження: прокурор Білоцерківської окружної прокуратури ОСОБА_6 , потерпілий ОСОБА_7 , представник потерпілих адвокат ОСОБА_8 , обвинувачений ОСОБА_5 , захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 ,

УСТАНОВИВ:

Згідно ухвали Київського апеляційного суду від 17.06.2021, постановленої в порядку ст. 34 КПК України, на розгляд Білоцерківського міськрайонного суду Київської області надійшов обвинувальний акт, затверджений 12.05.2021 прокурором Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області ОСОБА_10 у кримінальному провадженні №0000194 від 21.12.2020 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п.1, 7 ч. 2 ст.115 КК України.

Ухвалою суду від 08.07.2021 за вищевказаним кримінальним провадженням призначено підготовче судове засідання на 12.07.2021, на розгляд у якому винесені питання, регламентовані ст.ст. 314, 315 КПК України.

Прокурор в ході судового розгляду вважав, що що обвинувальний акт підлягає прризначенню до судового розгляду, оскльки обвинувальний акт складений відповідно до вимог КПК, підстав для його поверення не має.

Окрім того, прокурор у підготовчому судовому засіданні заявив письмове клопотаня про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, зважаючи, що строк останнього збігає 12.07.2021, а передбачені п.п. 1,2,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України ризики, які слугували для обрання та продовження такого запобіжного заходу, не зменшились та продовжують існувати, а саме: - ризик переховуватись від органів досудового розслідування та/або суду, обгрунтовуэться тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у скоєнні умисного особливо тяжкого злочину проти життя та здоров`я особи, за який передбачено покарання у виді довічного позбавлення волі, а тому, прогнозуючи неминучість тривалого покарання у вигляді ув`язнення, він без виключення буде переховуватись від правоохоронних органів, як спосіб уникнення від відповідальності; - ризик знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, обгрунтовується тим, що після вчинення злочину, ОСОБА_5 прибув до місця свого проживання, з метою приховування слідів злочину, розпочав прати свій одяг, взуття заховав у туалеті, знаряддя вчинення злочину - мисливської гладкоствольної зброї ОСОБА_5 позбувся, на даний час тривають її пошуки, тобто перебуваючи на свободі обвинувачений може знищити знаряддя зброї, яке є головним доказом; - ризик незаконно впливати на потерпілих та свідків у цьому ж кримінальному провадженні, обгрунтовується тим, що обвинувачений із всіма свідками та потерпілими проживає в одному населеному пункті, тому використовуючи, метод переконання чи залякування, вільно зможе схилити потерпілих чи свідків на свій бік і тим самим спотворити картину вчинення злочину, з метою реабілітації себе як злочинця та як наслідок уникнення відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення; - ризик перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином обгрунтовується тим, що ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за який законом передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк від десяти до п`ятнадцяти років або довічним позбавленням волі, тому розуміючи, що за вчинений ним злочин, законом передбачено покарання у вигляді позбавлення волі буде чинити інші дії, штучно створити докази, які будуть перешкоджати здійсненню кримінального провадження; - ризик вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення в якому обвинувачується, обгрунтовується тим, що ОСОБА_5 мав умисел позбавити життя не менше двох осіб, однак не зміг закінчити свій умисел тому,залишаючись на волі може продовжити кримінальнеправопорушення.

Прокурор вказує у клопотанні, що зважаючи на тяжкість вчиненого кримінального правопорушення, інший більш м`який запобіжний захід не здатен забезпечити дієвість кримінального провадження та запобігти ризикам, передбачених п.1,2,3,4,5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Представник потерпілого, потерпілий, висловили думку щодо можливості призначення судового розгляду за вказаним обвинувальним актом та вказали на необхідність продовження обвинуваченому строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_9 підтримав думку прокурора про можливість призначення обвинувального акту до судового розгляду. Просив змінити обвинуваченому ОСОБА_5 раніше обраний щодо нього запобіжний захід у виді тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт із застосуванням електронних засобів контролю, про що надав письмове клопотання. В обгрунтування клопотання зазначає, що невизнання обвинуваченим своєї вини в інкримінованому йому злочині не є підставою для застосування стосовно нього найбільш суворого запобіжного заходу. Зазначає, що будь-які прямі докази причетності ОСОБА_5 до вказаного злочину відсутні, свідки та очевидці даної події відсутні; потерпілі у справі також прямо не вказують на ОСОБА_5 як на особу, яка вчинила замах на їх вбивство, лише описують одяг та статуру нападника. При цьому одягом є камуфляжна форма та балаклава на обличчі. Саме того дня, приблизно в час вчинення злочину щодо потерпілих, ОСОБА_11 повертався додому з полювання, прийшов додому, роздягнувся, як завжди після полювання, кинув свій одяг до пральної машинки та збирався відпочивати. Через декілька хвилин до домоволодіння ОСОБА_12 фактично увірвалися працівники поліції та затримали його. Крім того, самі ж потерпілі вказують у своїх показах, що з ОСОБА_13 вони ніде не пересікалися, спільних справ не мали, тобто фактично не знайомі, з чого випливає, що мотив вчинення замаху на вбивство (вбивства) потерпілих по справі у підозрюваного ОСОБА_12 відсутній, тому орган досудового розслідування не встановивши реального мотиву вчинення злочину, у кінцевому обвинуваченні та обвинувальному акті зазначив як хуліганський мотив злочину (п.7 ч.2 ст. 115 КК України).
Таким чином, ОСОБА_11 був не в тому місці та не в той час, хоч повернувся додому зі своєю зброєю, з якої постріли в той день не проводилися. Де поділася зброя, з якої відбулися постріли в потерпілих, органом досудового слідства не встановлено, саме ж досудове слідство, на думку сторони захисту, проводилося однобоко, не відпрацьовуються інші версії причин вчинення злочину та осіб на предмет причетності до вчинення даного злочину.
Вважає, що у даному випадку відсутня обгрунтованість підозри, як того вимагає ст.177 КПК України, в діях ОСОБА_5 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.3 ст.15, п.п.1, 7 ч.2 ст. 115 КК України.
Крім того, будь-які ризики, як того вимагає ст.177 КПК України, не мають свого обґрунтованого підтвердження, є надуманими.
За викладеного, вважає, що процесуальну поведінку його підзахисного зможе забезпечити інший більш м`який, ніж тримання під вартою, запобіжний захід, оскільки останній має міцні соціальні зв`язки, є одруженим, пенсіонером системи МВС, інвалідом III групи, учасником бойових дій, ветераном війни, у звязку з чим захисник просив змінити запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_14 на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, а саме: цілодобовий домашній арешт за адресою місця його реєстрації та проживання - АДРЕСА_1 . Наразі документи, що посвідчують право власності обвинуваченого на житло у сторони захисту відсутні.
Обвинувачений підтримав позицію свого захисника та показав, що інкримінований йому злочину він не вчиняв. Просив змінити запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт.

Дослідивши обвинувальний акт та додані до нього матеріали, вислухавши думку сторін кримінального провадження, суд вважає, що обвинувальний акт не може бути призначений до судового розгляду і підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.

При дослідженні обвинувального акту судом встановлено наступне.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

Відповідно до вимог ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.

Обвинувальний акт має містити, зокрема, такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення;

До обвинувального акту додається, зокрема, розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акту, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу) .

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання прокурором.

При цьому хоча прокурор на власний розсуд викладає передбачені п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обставини, проте обвинувальний акт не може містити положень, що не відповідають положенням кримінального закону, а також містити дані, що суперечать одне одному.

Аналіз ст. 291 КПК України свідчить про те, що обвинувальний акт має бути чітким, логічним, переконливим та мотивованим, у ньому відбиваються тільки конкретні, достовірно встановлені факти.

В силу п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому в доктрині кримінального процесу під формулюванням обвинувачення розуміється короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання (формула та формулювання обвинувачення) - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 3 ст. 42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують.

Пунктом 3 (а)статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка згідно ч. 2 ст. 1 КПК України, є частиною національного кримінального процесуального законодавства України, визначено, що обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення повинен бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причину обвинувачення проти нього.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Камасінскі проти Австрії» (рішення від 19 грудня 1989 року) та у справі «Абрамян проти Росії» (рішення від 09 жовтня 2008 року) зазначив, що у тексті підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення. Крім того, Суд зазначив, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду (див.: рішення від 25 березня 1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», № 25444/94, п. 52; рішення від 25 липня 2000 р. у справі «Матточіа проти Італії», № 23969/94, п. 58; рішення від 20 квітня 2006 р. у справі «І.Н. та інші проти Австрії», № 42780/98, п. 34).

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (див. рішення від 1 березня 2001 р. у справі «Даллос проти Угорщини», № 29082/95, п. 47). Крім того, право бути поінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції (див. зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», п. 54, а також «Даллос проти Угорщини», п. 47).

Отже, формулювання обвинувачення має містити дані щодо події кримінального правопорушення із зазначенням часу, місця, форми вини і мотивів, способу вчинення, наслідків та інших даних, на підставі яких, відповідно до диспозиції певної статті Кримінального кодексу України можна встановити в діях обвинуваченого склад кримінального правопорушення, з урахуванням, у тому числі, кваліфікуючих ознак.

Правова кваліфікація дій особи в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі і об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення.

Отже, виходячи із змісту наданого суду обвинувального акту, вищезазначені вимоги кримінального процесуального закону та Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод прокурором не були виконані належним чином, виходячи з наступного.

Згідно наданого суду обвинувального акту обвинуваченому ОСОБА_5 інкримінується вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15, п. п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 ПК України, а саме: незакінченого замаху вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, вчинене з хуліганських мотивів.

Так, виходячи з викладу фактичних обставин кримінального правопорушення та формулювання обвинувачення, наведених в обвинувальному акті, ОСОБА_5 інкримінується, що він20.12.2020 близько 20-ї години, знаходячись у камуфляжній формі, з балаклавою на обличчі та мисливською гладкоствольною зброєю в руках, маючи прямий умисел направлений на позбавлення життя двох осіб, зайшов до будинку, що розміщений за адресою, АДРЕСА_1 .

Перебуваючи у вказаному будинку ОСОБА_11 усвідомлюючи суспільну небезпечність своїх дій, маючи прямий умисел направлений на позбавлення життя потерпілих, тобто посягаючи на найвищу соціальну цінність життя людини, при цьому усвідомлюючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій та бажаючи їх настання у вигляді смерті потерпілих, діючи з хуліганських мотивів, тобто внаслідок явної неповаги до суспільства, нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, без будь-якої причини, пройшов до житлової кімнати, де реалізовуючи свій злочинний намір, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, здійснив постріл по ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на той час перебував у лежачому положенні на дивані, в область грудей, тобто у життєво важливі органи людини, тим самим завдав тілесні ушкодження у вигляді вогнепальних рваних ран правого плеча з пошкодженням м`язу біцепсу та променевого нерва, вогнепальні непроникаючі рвані рани грудної клітки, післятравматична невропатія правого променевого нерва.

Після чого, продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, ОСОБА_11 пройшов до сусідньої житлової кімнати та здійснив постріл по ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , яка знаходилась на дивані в положенні сидячи, в область лівої нижньої кінцівки, заподіявши тілесні ушкодження у вигляді вогнепального відкритого зламкового перелому нижньої третини лівої стегнової кістки зі зміщенням відламків з пошкодженням стегнового нерва, вогнепальних рваних ран лівої гомілки та лівого плеча.

Однак, ОСОБА_11 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі, так як у нього закінчились набої до мисливської рушниці.

Відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, зокрема, подія кримінального правопорушення (спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив вчинення кримінального правопорушення; обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання.

Отже, ст. 91 КПК України встановлює обов`язкові обставини, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження. Формулювання обвинувачення повинно складатися з обставин, які свідчать про наявність доведених даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, обставини, які впливають на ступінь тяжкості кримінального правопорушення тощо. Правова кваліфікація дій обвинуваченого в обвинувальному акті повинна містити не тільки посилання на окрему статтю і частину цієї статті кримінального закону, а й точне формулювання у тому числі об`єктивної сторони, умислу. Відсутність в обвинувальному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснювати захист від пред`явленого обвинувачення, що, безперечно, порушує право особи на захист.

Диспозицією п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України передбачено кримінальну відповідальність за вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, з хуліганських мотивів.

Встановлення таких ознак об`єктивної сторони цього складу злочину, як місце, час, спосіб, знаряддя, засоби, обстановка його вчинення є обов`язковим, оскільки у ряді випадків вони мають значення для кваліфікації вбивства за ч. 2 ст. 115 КК України і для додаткової кваліфікації діяння за іншими статтями Особливої частини КК.

Також мотив і мета злочину та емоційний стан суб`єкта підлягають з`ясуванню, оскільки у ряді випадків вони впливають на кваліфікацію умисного вбивства.

Колегією суддів встановлено, що правова кваліфікація дій особи у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України, в обвинувальному акті не містить точного формулювання та кваліфікуючих ознак вказаного кримінального правопорушення, зважаючи, що дії обвинуваченого кваліфіковані як незакінчений замах на вбивство тобто умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, вчинене з хуліганських мотивів.

Відповідно до ч. 3 ст. 15 КК України замах на вчинення злочину є незакінченим, якщо особа з причин, що не залежали від її волі, не вчинила усіх дій, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця.

Пп. 1, 7 ч. 2 ст.115 КК України передбачена відповідальність за умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, вчинене з хуліганських мотивів.

Поряд з тим, диспозиції наведених вище статтей не знайшли свого відображення в обвинувальному акті, а саме у правовій кваліфікації кримінального правопорушення.

Отже, колегією суддів встановлено, що в обвинувальному акті правова кваліфікація зазначеного вище кримінального правопорушення не містить всі ознаки складу вищевказаного злочину та його кваліфікуючих ознак, чим порушені вимоги п. 5 ч. 2 ст.291 КПК України.

Також, колегія суддів прийшла до висновку, що всупереч вимогам ст. 291 КПК України формулювання обвинувачення в обвинувальному акті містить неточності та є неконкретним.

Кваліфікуючи дії обвинуваченого саме за п. 7 ч. 2 ст. 115 КК України орган досудового розслідування не розкрив мотив та мету вбивства, обмежившись лише загальним посиланням на вчинення злочину ОСОБА_5 внаслідок явної неповаги до суспільства, нехтування загальнолюдськими правилами співжиття і нормами моралі, без будь-якої причини, адже в обвинувальному акті не відображені важливі та суттєві для правильної кваліфікації дій особи саме за цим пунктом та частиною статті 115 КК України обставини, а саме чи були вказані особи раніше знайомі та їх стосунки.

Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 11 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я» № 2 від 07.02.2003, не можна кваліфікувати як вчинене з хуліганських мотивів умисне вбивство під час сварки чи бійки, яку розпочав сам потерпілий, а так само з ревнощів, помсти чи інших мотивів, що виникли на ґрунті особистих стосунків, навіть якщо при цьому було порушено громадський порядок.

Окрім того, виходячи саме з такого викладу фактичних обставин кримінального правопорушення, залишається бути не зрозумілим яким чином у ОСОБА_5 на місці події опинилася мисливська гладкоствольна зброя в руках, кому саме належала вказана зброя, її вид та характеристики, чи була вона заздалегідь заготовлена обвинуваченим для вчинення, за версією слідства, умисного вбивства.
Більше того, у викладі фактичних обставин інкримінованого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, органом досудового розслідування не відображений спосіб вчинення замаху на умисне вбивство, зокрема, взагалі не вказано місце розташування особи злочинця по відношенню до потерпілих в момент вчинення пострілів.
Висунуте ОСОБА_5 обвинувачення є неконкретним та суперечливим в частині виникнення умислу на вбивство двох та більше осіб, що є суттєвим для правильної кваліфікації його дій за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України, оскільки дії особи можуть бути кваліфіковані за п. 1 ч. 2 ст. 115 КК України лише у випадку, якщо на момент вбивства (замаху на вбивство) першого потерпілого у суб`єкта злочину вже існував умисел на вбивство індивідуально та кількісно визначеного кола інших осіб, незалежно від того, чи позбавлення життя цих потерпілих відбувалось одночасно, чи з незначним або з великим розривом у часі.

Так, згідно обвинувального акту ОСОБА_5 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний намір, спрямований на умисне протиправне заподіяння смерті двом особам, здійснив постріл по ОСОБА_15 , в область лівої нижньої кінцівки. З огляду на локалізацію тілесних ушкоджень, останні були заподіяні не у життєво-важливі органи, що не може безумовно вказувати на спрямованість його дій саме на позбавлення життя потерпілої.

Окрім того, згідно обвинувального акту ОСОБА_5 не вчинив усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця з причин, що не залежали від його волі, так як у нього закінчились набої до мисливської рушниці.
Виходячи саме з такого викладу формулювання обвинувачення залишається не зрозумілим, які саме дії за версією слідства, обвинувачений вважав необхідними для доведення злочину до кінця, тобто заподіянні смерті потерпілим. (обвинувачений усвідомлював, що потерпіла ОСОБА_15 ще жива, і міг довести злочин до кінця шляхом нанесення останній тілесних ушкоджень).

У всякому разі, не вдаючись до аналізу доказовості фактичних обставин події, колегія суддів приходить до висновку про те, що ОСОБА_5 висунуте неконкретне обвинувачення, чим порушено його право на захист та унеможливлює його ефективний захист.

Колегія суддів вважає, що вказані недоліки унеможливлюють якісно і в повній мірі здійснити судовий розгляд за правилами ст. 337 КПК України, оскільки судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту, а вищенаведене є обставинами, що перешкоджають судовому розгляду даного обвинувального акту. З метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Крім того, з метою зміни правової кваліфікації та/або обсягу обвинувачення прокурор має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа (ч. 1 ст. 383 КПК України), однак не втягувати у розслідування суд, при судовому розгляді заявляти клопотання про призначення додаткових експертиз та допит свідків, які не були допитані на стадії досудового слідства.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти рішення, повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.

Вищенаведені обставини у своїй сукупності свідчать про те, що встановлена невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України щодо зазначення правової кваліфікації та формулювання обвинувачення, унеможливлює повно, всебічно та об`єктивно провести судовий розгляд, а відтак, керуючись ч. 3 ст. 314 КПК України, колегія суддів приходить до висновку про необхідність повернення вказаного обвинувального акту, як такого, що не відповідає вимогам цього Кодексу.

Колегія суддів дійшла такого висновку з урахуванням позиції Верховного Суду колегії суддів Третьої судової палати Касаціного кримінального суду, викладеної у постанові від 11.11.2020 по справі № 750/9145/18 провадження № 51-1749км20, з якої вбчається, що скасовуючи ухвалу апеляційного суду, суд зазначив, що апеляційною інстанцією належним чином не перевірені доводи щодо неконкретності сформульовного обвинувачення, при цьому Верховний Суд послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Жупнік проти України» від 09.12.2010, зазначивши, що межі гарантій, передбачених пп. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі Конвенція), мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого п. 1 ст. 6 Конвенції. У кримінальних справах, подання повної та досконалої інформації щодо висунотого особі обвинувачення, яка надалі може бути сприйнята судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження. Разом з цим підпункти «а» і «б» п. 3 ст. 6 Конвенції взаємовпов`язані та визначають, що право бути поінформованим про характер і причину висунотого обвинувачення слід розглядати у світлі права обвинуваченого на підготовку свого захисту.

Відсутність в обвинувачльному акті формулювання обвинувачення та правової кваліфікації дій особи унеможливлює якісно і в повній мірі здійснити захист, а як наслідок слугує беззаперечною підставою для скасування вироку.

Окрім того, колегія суддів звертає увагу на те, що до обвинувального акту додана розписка від 12.05.2021 за підписом ОСОБА_16 (а.с.18) зі змісту якої вбачається, що копію обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування отримав захисник підозрюваного ОСОБА_9 , а не сам обвинувачений.

Вирішуючи заявлене прокурором клопотанняпро продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_5 підвартою колегія суддів, з огляду на думку учасників та вимоги чинного кримінального процесуального закону приходить до висновку про необхідність задоволення останннього, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 315 КПК України під час підготовчого судового засідання, суд за клопотанням учасників судового провадження має право обрати, змінити чи скасувати заходи забезпечення кримінального провадження, в тому числі запобіжний захід, обраний щодо обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченимстаттею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятоюстатті 176 цього Кодексу.

Окрім того, відповідно до положень частини пятої статті 199 вказаного Кодексу та з огляду на положення ч.3 ст.315 КПК України суд зобов`язаний відмовити у продовженні строку тримання під вартою, якщо прокурор, слідчий не доведе, що обставини, зазначені у ч. 3 ст.199 КПК України, виправдовують подальше тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.

Відповідно до аналогії вимог ч.3 ст.199 КПК України такими обставинами є обставини, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою, та обставини, які перешкоджають завершенню розгляду кримінального провадження до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до положень ст.184 КПК України , до яких відсилає ч.3 ст.199 КПК України, такими обставинами є: короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється або обвинувачується особа; правова кваліфікація кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність; обставини, що дають підстави підозрювати, обвинувачувати особу у вчиненні кримінального правопорушення, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; посилання на один або кілька ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу; обставини, на підставі яких слідчий, прокурор дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у його клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини; обґрунтування неможливості запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів; обґрунтування необхідності покладення на підозрюваного, обвинуваченого конкретних обов`язків, передбачених частиною п`ятою статті 194 цього Кодексу.

Згідно ч. 2 ст. 177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений, може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.

Частиною першою статті 177 КПК України передбачено, що метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Частиною 1 ст.178 КПК України передбачено, що при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених устатті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини доцільність продовження строку тримання під вартою ґрунтується на презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування. Кожне наступне продовження строку тримання під вартою має містити детальне обґрунтування ризиків, що залишаються та їх аналіз, як підстава для втручання в право особи на свободу. Наявність підстав для тримання особи під вартою та доцільність продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання під вартою та продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Також слід враховувати, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Крім того, відповідно до правового висновку, викладеному у постанові Третьої судової палати ККС ВС від 11.03.2020 року по справі №459/3502/19 (провадження № 51-701 км 20), зазначено, що вказаним розділом ІІ КПК України передбачено, в тому числі і порядок подачі, розгляду клопотань про застосування та продовження запобіжних заходів. Виходячи зі змісту диспозицій статей 177, 178, 194, 196, 199 КПК України терміни «обрання запобіжного заходу» та «продовження запобіжного заходу» використовуються як синонімічні, за своїм правовим значенням. Крім того, обрання є первинним при застосуванні запобіжного заходу, який обирається на певний строк, а продовження - вторинна стадія, яка наступає, за певних умов, коли строк тримання під вартою закінчується.

З матеріалів судового провадження вбачається, що ухвалою Володарського раойнного суду Київської області від 19.05.2021 стосовно обвинуваченого ОСОБА_5 продовжено строк запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, до 17.07.2021.

Враховуючи стадію судового провадження та те, що судом ще не досліджувались матеріали кримінального провадження, тому колегія суддів не переглядає наявність обґрунтованості висунутого обвинувачення у вчиненні інкримінованих обвинуваченому злочинів.
Згідно обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п.1, 7 ч. 2 ст. 115 КК України
При вирішенні клопотання прокурора, суд виходить з того, що прокурором доведено існування ризиків, передбачених п.п. 1,2,3,4,5 ч. 1 ст. 177 КПК України та зазначено обставини, якими він обґрунтовує їх існування. Вказані ризики продовжують існувати в тому самому обємі як і були при продовженні строку запобіжного заходу, наразі не зменшилися та не відпавли, тому у суду є всі підства вважати, що у разі зміни запобіжного заходу обвинувачачений зможе знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на свідків та потерпілих, з якими проживає в одному населеному пункті та ще не допитані судом, з метою спотворення їх свідчень на свою користь; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому обвинувачується.

При цьому судом враховано суворість можливого покарання обвинуваченому (обвинувачений обвинувачується у вчиенні особливо тяжкого кримінального правлпорушення, за який законом передбачено покарання у виді позбавленн волі строком до 15 років) враховано наявність у обвинуваченого ОСОБА_5 міцних соціальних зв`язків, а саме: обвинувачений є одруженим, має двох неповнолітніх дітей, є пенсіонером МВС (полк поліції особливого призначення), інвалід ІІІ групи, учасник бойових дій, ветеран війни.

Викладене узгоджується із усталеною практикою у Європейського суду з прав людини щодо оцінки наявності чи відсутності ризиків: переховування від суду - втечі особи від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення (справи: Панченко проти Росії, Бекчієв проти Молдови, Ілійков проти Болгарії) відповідно до якої слід враховувати особу обвинуваченого - його моральність, відсутність міцних соціальних зв`язків та роду занять в Україні, його сімейний стан, наявність зв`язків з іншими особами, зв`язок з Україною, суворість покарання за злочини, у яких він згідно з обвинувальним актом обвинувачується, як елемент оцінки зазначених ризиків, що не може не усвідомлюватися обвинуваченим.

У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Доцільність тримання обвинуваченого під вартою повинна забезпечувати не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів. Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для продовження строку тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Продовження строку тримання під вартою може бути виправдано за наявності того, що його вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

Так, Європейський суд з прав людини у справах «Ілійков проти Болгарії», «Летельє проти Франції» зазначав, що «суворість передбаченого покарання» є суттєвим елементом при оцінюванні «ризиків переховування або повторно вчинення злочинів», а особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

Будь-яких даних про зменшення чи відсутність ризиків для застосування обвинуваченому більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, в судовому засіданні не встановлено, а тому твердження захисника, про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт, не підлягає задоволенню.

Колегія суддів не приймає до уваги доводи захисника стосовно того, що наявність у обвинуваченого міцних соціальних звязків є підставою для обраня більш мякого запобіжного заходу, зважаючи на те, що міцні соціальні звязки не спростовують і не зменшують ризики, передбачені ст. 177 КПК України. Ці обставини існували і на момент вчинення інкримінованого йому злочину, у вчиненні якого він обвинувачується, та жодним чином не виступили стримуючим фактором в його поведінці.

Враховуючи зазначене, застосування запобіжного заходу у виді домашнього арешту, в даному випадку, не забезпечить дієвості кримінального провадження та виконання процесуальних обов`язків обвинуваченим ОСОБА_5 .

Будь-яких даних щодо неможливості утримання обвинуваченого в умовах СІЗО суду не надано.

За таких обставин суд приходить до висновку, що застосований до обвинуваченого ОСОБА_5 запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час виправданий, оскільки цього вимагають справжні інтереси суспільства, які не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважають над принципом поваги до особистої свободи.

На підставі п. 1 ч. 4 ст. 183 КПК України, зважаючи що дане кримінальне провадження стосується злочину, вчиненого із застосуванням насильства, суд не визначає обвинуваченому розмір застави.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що клопотання прокурора про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою слід задовольнити.

Керуючись статтями 131-132, 176-178, 182, 183, 193, 194, 196, 199, 314-316, 369-372 КПК України, суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0000194 від 21.12.2020 за обвинуваченням ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 15, п.п.1, 7 ч. 2 ст.115 КК України повернути прокурору Володарського відділу Білоцерківської окружної прокуратури Київської області як такий, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.
Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 задовольнити.
Раніше обраний запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України продовжити на 60 днів, тобто до 09.09.2021 включно.
У задоволенні клопотання захисника обвинуваченого - адвоката ОСОБА_9 про зміну обвинуваченому ОСОБА_5 запобіжний захід з тримання під вартою на цілодобовий домашній арешт відмовити.
Копію ухвали для виконання направити начальнику ДУ «Київський СІЗО» Міністерства юстиції України та начальнику ІТТ №1 ГУ НП в Київській області.
Ухвала в частині поверення обвинувального акту може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а обвинуваченим з моменту отримання копії ухвали.
Ухвала в частині запобіжного заходу може бути оскаржена до Київського апеляційного суду протягом п`яти днів з моменту оголошення, а обвинуваченим з моменту отримання копії ухвали.
Повний текст ухвали складений та оголошений 15.07.2021 о 08-30 год. у приміщенні Білоцерківського міськрайонного суду Київської області за адресою: Київська область, м. Біла Церка, вул. Першотравнева, 4-а.

Суддя ОСОБА_1

Суддя ОСОБА_2

Суддя ОСОБА_3