ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/675/20 Справа № 711/4972/19 Категорія: ст. 537, 539 КПК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
08 жовтня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
прокурораОСОБА_6 ,

засудженого в режимі

відеоконференції з ДУ

«Черкаський слідчий ізолятор» ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 серпня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі, -

в с т а н о в и л а :

Вироком Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15.08.2012 р. ОСОБА_7 засуджений за ст. 187 ч.4, ст. 115 ч.2 п.1,6,12, ст. 263 ч.2, ст. 185 ч.2, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Вирок суду набрав законної сили 18.12.2012 р. і виконується в частині основного покарання. Засуджений утримується в місцях позбавлення волі з 14.06.2010 року, тобто більше десяти років.

Ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси від 02.08.2016 р. засудженому зараховано у відповідності до ч.5 ст. 72 КК України (в редакції від 26.11.2015) строк попереднього ув`язнення за період з 14.06.2010 р. по 18.12.2012 р. із розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_7 звернувся до Придніпровського районного суду м. Черкаси з заявою про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. В якій вказує, що суд повинен врахувати практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), згідно з якою особа, засуджена до довічного позбавлення волі, має право на умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі або на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, тому просив замінити йому покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк 15 років.

06.08.2020 ухвалою Придніпровського районного суду м. Черкаси відмовлено в задоволенні вказаної заяви, оскільки відсутні передбачені законодавством України підстави для заміни невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

Не погоджуючись з ухвалою суду, засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи її незаконною, просив скасувати та направити справу на новий судовий розгляд.

В обґрунтування апеляційних вимог апелянт посилається на те, що місцевим судом не враховано положення ст. 28 Конституції України, ст. 50 КК України, ст. 3 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини та практику ЄСПЛ.

Заслухавши суддю-доповідача, думку засудженого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , які наполягали на задоволенні апеляційної скарги, думку прокурора ОСОБА_6 , який заперечив проти задоволення апеляційної скарги засудженого, вивчивши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що вона не підлягає до задоволення, з наступних підстав.

Згідно ст. 370 КПК України рішення суду повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, ухваленим згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України.

Ухвала Придніпровського районного суду м. Черкаси вказаним вимогам відповідає.

Колегією суддів встановлено, що ОСОБА_7 вироком Золотоніського міськрайонного суду Черкаської області від 15.08.2012 р. ОСОБА_7 засуджений за ст. 187 ч. 4, ст. 115 ч.2 п.1,6,12, ст. 263 ч.2, ст. 185 ч.2, ст. 70 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна. Вирок суду набрав законної сили 18.12.2012.

Частиною 3 ст. 82 КК України вказує, що умовами застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким є те, що засуджений став на шлях виправлення.

Відповідно до ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно вимог Постанови Пленуму ВСУ № 2 від 26.04.2002 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, та застосовується до осіб, які відбувають покарання на певний строк. При цьому головною умовою прийняття рішення про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким є доведеність того, що засуджений став на шлях виправлення.

Враховуючи вище викладене, а також положення ч. 4 ст. 82 КК України, інститут заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавцем не передбачен.

Засуджений ОСОБА_7 як в апеляційній скарзі, так і в своєму первинному клопотанні, посилаючись на практику Європейського суду з прав людини, вказує на те, що він заслуговує на заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, незважаючи на те, що чинним законодавством України не передбачено застосування вказаних інститутів до особи засудженої до довічного позбавлення волі.

Вказані обставини були предметом перевірки місцевого суду та не знайшли свого обґрунтованого підтвердження.

Відмовляючи в задоволенні клопотання ОСОБА_7 , суд першої інстанції послався на рішення Європейського суду з прав людини у справі «Laszlo Magyar проти Угорщини» від 20 травня 2014 року згідно позицій якого, засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Посилання ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на недотримання судом першої інстанції положень ст. 28 Конституції України, ст. 3 Конвенції з прав людини та неврахування рішення ЄСПЛ у справі «Петухов проти України -2», колегія суддів оцінює критично.

Так, 12.05.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Петухов проти України - 2» та констатував порушення статті 3 Конвенції, пов`язане з тим, що у нашій Державі довічно ув`язнені не мають реальної перспективи звільнення. Приймаючи вказане рішення, ЄСПЛ відмітив відсутність в Україні юридичної системи для забезпечення паліативного догляду у тюрмах. Що стосується неможливості скоротити довічний термін ув`язнення, суд зазначив, що дане питання розкриває систематичну проблему, яка закликає до здійснення заходів загального характеру.

08 липня 2020 року Велика Палата Верховного Суду розглянула кримінальну справу за заявою ОСОБА_9 про перегляд судових рішень, постановлених щодо нього, з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12 березня 2019 року (заява № 41216/13) у справі «Петухов проти України № 2» порушення Україною вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод через відсутність належної медичної допомоги, доступної заявнику, під час тримання його під вартою, а також у зв`язку з тим, що покарання заявника у виді довічного позбавлення волі є таким, яке неможливо скоротити.

Велика Палата, враховуючи національне законодавство та практику Європейського суду з прав людини, дійшла таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Конвенції, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням ст. 3 Конвенції; в) відсутнє порушення ст. 3 Конвенції в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі повинен надавати національним органам можливість оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваючого утримання в ізоляції.

Тобто ЄСПЛ у справі «Петухов проти України № 2» установив системну проблему в законодавстві України, яку можна подолати лише заходами загального характеру, спрямованими на усунення її першопричини, шляхом внесення змін до чинного законодавства та практики його застосування.

Водночас, відсутність спеціальних норм щодо підстав і порядку розгляду таких питань судами не є перешкодою для звернення з відповідним клопотанням до суду, оскільки право на це гарантоване ч. 1 ст. 6 Конвенції, ст. 55 Конституції України та ст.. 8 КПК України.

Мета судового розгляду, таким чином, є легітимною, інтереси захисту конвенційних та конституційних прав особи судом вимагають від судів приймати до розгляду такі питання, не зважаючи на відсутність відповідного правового інституту.

За положеннями ч. 5,6 ст. 9 ч. 1 ст. 7 КПК України суд у таких випадках повинен застосувати загальні засади кримінального провадження і розглянути клопотання.

Як вже вказувалось у кримінальному та процесуальному законах України відсутні нормативні описання гіпотетичних ситуацій, критерії оцінки і правила, з якими можна було б зіставити факти справи і дійти висновку про наявність чи відсутність підстав для задоволення клопотання про дострокове звільнення особи, засудженої до довічного позбавлення волі чи заміну йому покарання більш м`яким.

З власної ініціативи суд не міг витребувати якусь іншу інформацію, оскільки: по-перше, законом не визначено, які дані можуть бути підставою для висновку про необхідність дострокового звільнення особи, ув`язненої довічно; по-друге, таке клопотання в матеріалах провадження відсутнє.

Тому суд першої інстанції міг діяти тільки в межах загальних засад кримінального провадження (ст. 7 КПК України) і відповідних дискрецій суду та був позбавлений можливості збирати, оцінювати дані і прийняти рішення про можливість та необхідність заміни ОСОБА_7 покарання більш м`яким. Для цього є принцип змагальності сторін і можливість його реалізації суд забезпечив.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів не погоджується з доводами засудженого ОСОБА_7 про те, що йому слід замінити невідбутуї частину покарання більш м`яким, оскільки це спростовується наведеними вище фактичними даними.

Засуджений ОСОБА_7 не позбавлений можливості реалізувати свої права в частині заміни йому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років в порядку, передбаченому ст. 87 КК України, що відповідає практиці Європейського суду з прав людини.

Доводи ОСОБА_7 про винесення судом першої інстанції ухвали без «Іменем України» є безпідставними, оскільки, як вбачається з ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06.08.2020 вона винесене на «Іменем України» (а.м.121).

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування ухвали суду, колегією суддів не встановлено.

Колегія суддів вважає, що підстави для скасування ухвали Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 серпня 2020 року, яка є законною та обґрунтованою, і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, як того просив засуджений ОСОБА_7 , - відсутні.

Керуючись ст. 392, 404, 405, 407, 418, 419,537, 539 КПК України, колегія суддів ,-

у х в а л и л а :

Ухвалу Придніпровського районного суду м. Черкаси від 06 серпня 2020 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про заміну покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі, - залишити без змін, а апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 без задоволення.

Головуючий :

Судді :