В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 жовтня 2020 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
за участі сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_3 ,
потерпілого ОСОБА_4 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
захисника обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0002988 від 26.08.2016 року про обвинувачення:
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Ужгород, громадянина України, українця, із середньою освітою, тимчасово не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України,
ВСТАНОВИВ:

22 серпня 2016 року близько 23 години 35 хвилин ОСОБА_5 знаходячись поряд із магазином ABC «Зіна», який розташований в м. Ужгороді, вул. Загорській, 26, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, їх караність та настання суспільно небезпечних наслідків, діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, з метою заволодіння чужим майном, таємно, викрав із незачиненого бокового кармана шортів ОСОБА_4 кредитну банківську картку ПАТ КБ «Приватбанк» № НОМЕР_1 , після чого, втілюючи свій злочинний умисел, спрямований на таємне викрадення чужого майна, 22.08.2016 року о 23 годині 48 хвилин перебуваючи в м. Ужгороді на площі Народна, 3, зняв із вищевказаної карти ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 2000 гривень з терміналу ПАТ КБ «Приватбанку».
В подальшому, продовжуючи свої злочинні дії, 23.08.2016 року о 03 годині 26 хвилин, перебуваючи в м. Ужгороді на площі Корятовича, 13, зняв з терміналу ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 5000 гривень та 23.08.2016 року о 06 годині 40 хвилин з даного терміналу ПАТ КБ «Приватбанк» зняв аналогічним чином грошові кошти в сумі 5000 гривень.
Крім цього, 23.08.2016 року о 10 годині 49 хвилин перебуваючи в м. Ужгороді по вул. Минайська, 32, ОСОБА_5 зняв з вищевказаної картки ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 5000 гривень, та 24.08.2016 року о 12 годині 44 хвилин перебуваючи в м. Ужгороді по вул. Фединця, 24, аналогічним чином зняв з вищевказаної картки ПАТ КБ «Приватбанк» грошові кошти в сумі 7000 гривень, в результаті чого ОСОБА_5 заподіяв матеріальну шкоду потерпілому на загальну суму 24000 гривень.
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , також обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України у кримінальному провадженні №0002452 від 16.07.2016 року, обвинувальний акт відносно якого 29.11.2016 року у порядку ст. 291 КПК України скеровано до суду.
За таких обставин, ОСОБА_5 обвинуваться у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно.
Судовий розгляд проведено в межах висунутого обвинувачення відповідно обвинувального акту згідно до вимог статті 337 КПК України.
Обвинувачений ОСОБА_5 у вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст 185 КК України не визнав та відмовився від надання показів.
Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 у судовому засіданні вказала, що досудове розслідування проведено з порушенням вимог КПК України та обвинувачення не знайшло свого підтвердження в процесі розгляду справи. Вказала, що ОСОБА_4 не належить банківська карта і гроші, які були на ній, тому він не може бути потерпілим. Більше того, зазначила, що Верховний Суд виніс постанову, в якій відобразив правовий висновок про те, що крадіжку платіжних карток слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 357 КК України.
Одночасно вказала про відсутність такої кваліфікуючої ознаки, як повторність.
На підставі наведеного просила визнати ОСОБА_5 невинуватим у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні та виправдати його.
Допитаний потерпілий ОСОБА_4 у судовому засіданні пояснив, що обставини, про які ідеться у обвинувальному акті дійсно мали місце. Пояснив, що ввечері 22 серпня 2016 року у магазині ОСОБА_7 він зустрів свого сусіда ОСОБА_8 та після незначного діалогу пригостив його пивом. Надалі, через чотири дні він виявив, що у нього зникла картка Приват Банку, та він разом із своєю співмешканкою ОСОБА_9 , звернулися у відділення банку для отримання інформації.
Вказав, що у банку йому повідомили, що з картки № НОМЕР_1 протягом 22-23 серпня 2016 року загалом було знято 24 тисячі гривень з різних банкоматів міста. В подальшому, йому були надані фотознімки з банкоматів, на яких він впізнав ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .
Додатково зауважив, що він вважає ОСОБА_10 та ОСОБА_12 винуватими у вчинені даного злочину, однак всі докази, зібрані під час досудового розслідування не відповідають вимогам належності та допустимості. Вказав, що у матеріалах провадження відсутнє доручення начальника слідчого відділу слідчому ОСОБА_13 для проведення досудового розслідування, що суперечить вимогам ст. 39 КПК України. Тому, у слідчого ОСОБА_13 не було повноважень проводити слідчі дії, а всі зібрані докази не можуть бути допустимими.
Враховуючи викладене, просив визнати ОСОБА_5 невинуватим у вчиненні даного кримінального правопорушення та виправдати його за недоведеністю вини та залишити його цивільний позов без розгляду.
Прокурор у судовому засіданні підтримав обставини, викладені в обвинувальному акті в повному обсязі та вказав, що здобуті органом досудового розслідування докази в своїй сукупності дають повне уявлення про злочинні дії ОСОБА_5 . На підставі наведеного, просив визнати ОСОБА_5 винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначити йому покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк з застосуванням до обвинуваченого іспитового строку відповідно до положень ст. 75 КК України.
Незважаючи на невизнання вини обвинуваченим ОСОБА_5 , його вина підтверджується безпосередньо дослідженими у судовому наступними доказами.
Протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 25.08.2016 року, згідно з якими заявник ОСОБА_14 вказала про обставини викрадення із шортів ОСОБА_15 у магазині Зіна картку «Приват Банку», та подальше зняття 24 тис гривень;
Протоколом огляду місця події від 01.09.2016 року, згідно якого було оглянуто роздруківку руху коштів по карті «Приват Банк» № НОМЕР_1 , у якій зазначено місце та час зняття грошових коштів, а також кількість знятих грошових коштів;
Протоколом тимчасового доступу від 12.10.2016 року, згідно якого було вилучено два оптичних диски з відеозаписами з камер відео спостереження відділення ПАТ КБ «Приват Банк»;
Протоколом пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 10.09.2016 року, в ході якого потерпілий ОСОБА_4 впізнав ОСОБА_5 та підтвердив, що саме ця особа, яку він пригощав пивом у магазині «Зіна», в подальшому штовхнула його та таємно викрала у нього банківську картку;
Протоколом огляду предмета та перегляду відеозапису від 18.10.2016 року, згідно якого було оглянуто фотографії особи, яка знімала грошові кошти з викраденої у потерпілого карти «ПриватБанку» № НОМЕР_1 , із вказівкою на час. На вказаних фотознімках видно особу, яка знімала грошові кошти та перераховувала їх. Також зафіксовано, що дана особа була одягнена у футболку з логотипом «Шахтар Донецьк».
Судом було вжито передбачені законом заходи для допиту усіх свідків, зазначених стороною обвинувачення, явку якого прокурором забезпечено не було, а також досліджені всі докази, надані учасниками кримінального провадження.
Згідно ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими КПК України, та сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду доказів.
Згідно ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Згідно ст. 370 КПК України, судове рішення ухвалюється судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженим під час судового розгляду.
При цьому, твердження потерпілого, що докази вини обвинуваченого під час досудового розслідування було зібрано з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки було відсутнє доручення керівника слідчого підрозділу на здійснення конкретним слідчим досудового розслідування, що є підставою визнання їх недопустимими, на думку суду є невірними виходячи з наступного.
Відповідно до постанови колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 19.05.2020 року, КПК України не вимагає, щоб кожне рішення, яке приймається у зв`язку з розслідуванням кримінальної справи, викладалося у формі постанови. Частина 3 статті 110 КПК передбачає, що постанова виноситься слідчим або прокурором лише у випадках, передбачених цим Кодексом, або коли слідчий, прокурор визнає це за необхідне. Аналіз положень КПК України свідчить про те, що визначення слідчого чи прокурора не є тим випадком, для якого Кодекс вимагає винесення постанови.
Враховуючи те, що потерпілий не наводить будь-яких інших підстав відсутності повноважень у слідчого ОСОБА_16 на проведення досудового розслідування, крім відсутності доручення на проведення досудового розслідування для цього кримінального провадження, суд відхиляє такі доводи, а, відповідно, й щодо недопустимості доказів, отриманих під час досудового розслідування.
При цьому, суд не бере до уваги твердження захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_6 , щодо необхідності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 357 КК України, оскільки суд не може виходити за межі пред`явленого обвинувачнення.
Щодо визнання ОСОБА_4 потерпілим, суд констатує, що відповідно до ч. 3 ст. 55 КПК України, потерпілим є також особа, яка не є заявником, але якій кримінальним правопорушенням завдана шкода і у зв`язку з чим вона після початку кримінального провадження подала заяву про залучення її до провадження, як потерпілого. Враховуючи, що ОСОБА_14 та ОСОБА_4 відповідно до заяви останнього проживали відповідно до ст. 74 Сімейного кодексу України у цивільному шлюбі, грошові кошти, які знаходились на банківському рахунку ОСОБА_14 також належали ОСОБА_4 .
Суд також відхиляє позицію захисту про відсутність такої кваліфікації, як повторніст , оскільки, ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 186 КК України у кримінальному провадженні №0002452 від 16.07.2016 року, обвинувальний акт відносно якого 29.11.2016 року у порядку ст. 291 КПК України скеровано до суду, а відповідно до абз.2 п.3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 04.06.2010 року № 7 "Про практику застосування кримінального законодавства про повторність, сукупність і рецедив злочинів та їх правові наслідки" для повторності не має значення, чи було особу засуджено за раніше вчинений злочин.
Таким чином, оцінюючи кожний досліджений в судовому засіданні доказ окремо з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.
Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 185 КК України, тобто у таємному викраденні чужого майна (крадіжка), вчиненому повторно.
Відповідно до ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
При призначенні обвинуваченому ОСОБА_5 покарання, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який є раніше не судимим, вчинив новий умисний злочини проти власності повторно, має постійне місце проживання та не має постійного доходу та міцних соціальних зв`язків, наявність обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання судом не встановлено.
Зважаючи на положення статті 50 КК України якою встановлено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, суд, реалізуючи принцип законності, справедливості та індивідуалізації покарання, приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_5 покарання в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України у виді позбавлення волі.
З урахуванням обставин і наслідків злочину, ставлення обвинуваченого до вчиненого діяння та можливість його виправлення без відбування призначеного покарання, суд вважає за необхідне застосувати до нього положення ст. 75 КК України та звільнити від відбування покарання з випробуванням, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України.
Вирішуючи цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд виходить з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння.
Відповідно до ч.ч. 4, 5 ст. 128 КПК України, форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.
За приписами п. 5 ч. 1 ст. 257 ЦПК України суд постановляє ухвалу про залишення позову без розгляду, якщо позивач подав заяву про залишення позову без розгляду.
Враховуючи ту обставину, що позивач просив залишити його позов без розгляду, то позовна заява ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди підлягає залишенню без розгляду, що не позбавляє останнього права звернутися до суду у порядку цивільного судочинства.
Долю речових доказів вирішити у порядку ст. 100 КПК України.
Розподіл витрат на залучення експерта вирішити відповідно до ч. 2 ст. 124 КПК України.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.369-371, 373-376 КПК України, суд,

УХВАЛИВ:

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді 4 /чотирьох/ років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування призначеного судом покарання з випробуванням, з іспитовим строком 2 (два) роки.
На підставі п. 1 та п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_5 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання або роботи.
Запобіжний захід ОСОБА_5 у вигляді цілодобового домашнього арешту з покладеними на нього обов`язками до вступу вироку у законну силу залишити без змін.
Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_5 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди залишити без розгляду.
Судові витрати по справі відсутні.
Речові докази по справі: довідка про рух коштів банківської картки ПАТ КБ "Приватбанк" № НОМЕР_1 ; оптичний диск Verbatim CD-R на якому містяться відеозаписи із камер відео нагляду, вилучені в ПАТ КБ "Приватбанк"; оптичний диск Multi Speed CD-R, на якому містяться відеозаписи із камер відео нагляду, вилучені в ПАТ КБ "Приватбанк" залишити при матеріалах справи.
Вирок може бути оскаржений до Закарпатського апеляційного суду через Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1