Номер провадження: 11-кп/813/284/20
Номер справи місцевого суду: 522/60/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.06.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участі: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

законного представника неповнолітнього ОСОБА_8 ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_12 на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018 року в рамках розгляду об`єднаних кримінальних проваджень №0003044 від 09.11.2016 р. та №0003610 від 29.12.2016 р. відносно:
ОСОБА_13 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Мар`янівка, Фрунзівського району, Одеської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, маючого середню освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 17.12.2009 р. Великомихайлівським районним судом Одеської області за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 187, ст. 70 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі;

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

ОСОБА_14 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 в с. Пролетарка, Красноперекопського району, АР Крим, громадянина України, не одруженого, маючого середню освіту, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 05.06.2008 р. Красноперекопським міським судом АР Крим за ч. 3 ст. 153 КК України до покарання у виді 8 років позбавлення волі,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 в с. Оленівка, Фрунзівського району, Одеської області, громадянина України, не одруженого, не працюючого, маючого середню освіту, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом першої інстанції.

Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначено покарання:

- ОСОБА_13 та ОСОБА_14 із застосуванням ст. 69 КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки 3 місяці без конфіскації належного їм майна;

- ОСОБА_8 у виді позбавлення волі строком 5 років без конфіскації належного йому майна.

На підставі статей 75, 104 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування покарання з випробуванням строком на 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Стягнуто з обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 в солідарному порядку в рівних долях на користь цивільного позивача ОСОБА_12 : матеріальну шкоду в сумі 35000 грн., тобто по 11686 грн. з кожного; моральну шкоду в сумі 3000 грн., тобто по 1000 грн. з кожного.

Враховано відшкодування обвинуваченим ОСОБА_8 під час досудового розслідування грошових коштів в сумі 14500 грн. на користь цивільного позивача.

Стягнуто із обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 процесуальні витрати на користь держави, пов`язані із залученням експертів.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 визнані винуватими у тому, що 09.11.2016 р., приблизно о 01 год. 00 хв., проходячи біля будинку №8 по вулиці Софіївській в місті Одесі, ОСОБА_13 , разом з ОСОБА_14 та неповнолітнім ОСОБА_8 , помітили припаркований у дворі біля вказаного будинку автомобіль марки «ВАЗ 21011» червоного кольору, 1977 року випуску, державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі технічного паспорта серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 та перебував у користуванні ОСОБА_11 .

Діючи з метою протиправного тимчасового використання на власний розсуд вищезазначеного автомобілю, шляхом переміщення його з місця, де він знаходився, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх наслідки та бажаючи їх настання, ОСОБА_13 , діючи за попередньою змовою групою осіб разом з ОСОБА_14 та неповнолітнім ОСОБА_8 , проникли до салону автомобіля, після чого за допомогою фізичної сили, перемістили автомобіль з місця його перебування та користуючись нахилом вулиці Софіївської в сторону Пересипського мосту в місті Одесі, завели двигун автомобіля, розпочали рух на автомобілі у вказаному напрямку, а в подальшому переміщались на ньому вулицями м. Одеси.

Незаконно заволодівши транспортним засобом, а саме автомобілем марки «ВАЗ 21011», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 вартістю 60000 грн., ОСОБА_13 , разом з ОСОБА_14 та неповнолітнім ОСОБА_8 , спричинили потерпілому ОСОБА_11 матеріальну шкоду у вказаному розмірі.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів осіб, які їх подали.
Не погодившись із зазначеним вироком суду першої інстанції цивільний позивач ОСОБА_12 не оспорюючи факту доведеності вини та призначеної обвинуваченим міри покарання, подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що вирок суду першої інстанції є незаконним та необґрунтованим в частині поданого цивільного позову з огляду на те, що:

- в матеріалах справи неодноразово вказувалось, що пошкодження автомобілю були нанесені саме водієм ОСОБА_8 , однак в порушення статей 1166, 1167 ЦК України судом першої інстанції матеріальна і моральна шкода була незаконно розподілена між усіма обвинуваченими в рівних частинах, що дає в подальшому можливість ОСОБА_8 уникнути відповідальності за скоєне та від сплати повних сум шкоди;

- цивільним позивачем обґрунтовано заявлено позов щодо відшкодування моральної шкоди, але суд безпідставно знизив суму моральної шкоди, посилаючись на постанову Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р., при цьому не врахував, що позивачка є пенсіонеркою з похилим станом здоров`я, та була вимушена для отримання лікування, взяти в оренду інший автомобіль, на якому потерпілий возив її до медзакладів;

- задовольняючи вимоги про відшкодування моральної шкоди у розмірі 3000 грн., суд не навів жодних підстав, якими він керувався при визначені саме такої суми.

Посилаючи на вказані доводи, цивільний позивач ОСОБА_12 просить вирок суду першої інстанції скасувати в частині стягнення завданої матеріальної та моральної шкоди та ухвалити в цій частини новий вирок, яким стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 завдану матеріальну шкоду у сумі 35060 грн. у повному обсязі, з урахуванням виплаченої раніше суми у розмірі 14500 грн., а саме 21560 грн. Стягнути з ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 на користь ОСОБА_12 завдану моральну шкоду у сумі 20000 грн. в солідарному порядку в рівних долях, а саме по 6666 грн. з кожного. В решті вирок суду залишити без змін.

В судовому засіданні прокурор, обвинувачений ОСОБА_8 , його захисник та законний представник заперечували проти вимог апеляційної скарги.

В свою чергу, цивільний позивач ОСОБА_12 сповіщалась як шляхом поштових відправлень на вказану нею адресу, так і шляхом направлення повідомлень на адресу представнику ОСОБА_15 та у зв`язку з поверненням листа від цивільного позивача за закінченням строку зберігання, в подальшому сповіщалась через потерпілого ОСОБА_11 безпосередньо у судовому засіданні та телефонограмами, який є сином цивільної позивачки, однак у судове засідання не прибула, причини неявки не повідомила, заяв про відкладення розгляду справи не подавала.

Потерпілий ОСОБА_11 в судове засідання суду апеляційної інстанції не з`явився, причини неявки суду не повідомив, про дату та час судового розгляду був повідомлений належним чином, заяв про відкладення розгляду справи не подавав.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, апеляційний суд дійшов таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно статей 7, 9 КПК України зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження. Під час кримінального провадження суд зобов`язаний неухильно додержуватися вимог Конституції України, КПК України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, практики Європейського суду з прав людини.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 у вчиненні суспільно небезпечного діяння, правильність їх кваліфікації за ч. 2 ст. 289 КК України, справедливість призначеного обвинуваченим покарання у апеляційній скарзі не оспорюються. Тому, згідно ст. 404 КПК України у зазначеній частині оскаржуване судове рішення в апеляційному порядку не перевіряється, а їх дії вірно кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону.

Так, ч. 1 ст. 129 КПК України передбачено, що, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Відповідно до приписів ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства.

Цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими КПК України. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 60 ЦПК України передбачено, що кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно до ст.1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала за наявності її вини.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, до початку судового розгляду цивільним позивачем ОСОБА_12 було заявлено цивільний позов до обвинуваченого ОСОБА_8 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В свою чергу, згідно зі ст. 1190 ЦК України, особи, спільними діями яких було завдано шкоди, несуть солідарну відповідальність; за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність таких осіб у частці відповідно до ступеня їхньої вини.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження судом встановлено вину обвинувачених ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_8 у заволодінні транспортним засобом марки «ВАЗ 21011», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , який на підставі технічного паспорта серії НОМЕР_2 належить ОСОБА_12 , який вчинений ними за попередньою змовою групою осіб, при цьому судом першої інстанції не виділено окремо роль кожного з обвинувачених, а зазначено, що обвинуваченими злочин вчинено спільно за попередньою змовою.

При цьому, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, оцінивши докази, надані у судовому засіданні, а також визнання ними своєї вини прийшов до переконання, що цивільний позов ОСОБА_12 про стягнення матеріальної шкоди підлягає задоволенню в повному обсязі та з усіх обвинувачених, оскільки вина у його вчиненні та завданні такої шкоди є солідарною.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими і такими, що не суперечать вимогам законодавства щодо відшкодування матеріальної шкоди у разі наявності декількох осіб, що спричинили такі збитки.

При цьому, положення ч. 2 ст. 1190 ЦК України вказують на те, що за заявою потерпілого суд може визначити відповідальність таких осіб у частці відповідно до ступеня їхньої вини, тобто це не є обов`язком суду, здійснюється з огляду на обставини злочину та роль кожної із осіб, що і було дотримано судом першої інстанції.

Виходячи із правил статей 1166, 1167, 1168 ЦК України, ст. 23 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, внаслідок порушення її прав, а моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.

Відповідно до приписів ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб.

Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

Відповідно до абз. 7 п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначаються в тому числі підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду.

У п. 9 постанови №4 від 31.03.1995 р. Пленуму Верховного Суду України роз`яснено, що розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості.

В ході апеляційного розгляду встановлено, що судом першої інстанції досліджені обставини щодо заявленого цивільного позову, в тому числі відшкодування моральної шкоди.

Як вбачається, цивільним позивачем ОСОБА_12 до свого цивільного позову на підтвердження завдання їй моральних страждань не долучено жодного доказу, яким остання могла б мотивувати завдання їй моральних страждань на заявлену нею суму, з огляду на що, суд першої інстанції, врахувавши обставини справи, прийшов до правильного висновку, що цивільний позов в даній частині підлягає частковому задоволенню. Та з огляду, на обставини, зазначені вище, а також в мотивувальній частині вироку, цілком обґрунтовано визначив, що відшкодування моральної шкоди підлягає стягненню в солідарному порядку з усіх обвинувачених.

Посилання цивільного позивача ОСОБА_12 на те, що матеріальна і моральна шкода була незаконно розподілена між усіма обвинуваченими в рівних частинах, що дає в подальшому можливість ОСОБА_8 уникнути відповідальності за скоєне та від сплати повних сум шкоди, є особистим ставленням до ухваленого судом першої інстанції рішення та сприймається апеляційним судом як не згода з таким рішенням.

Одночасно, апеляційний суд звертає увагу на те, що у своєму цивільному позові ОСОБА_12 вказує на те, що автомобілем вона користувалась в тому числі з метою пересування по лікарняним закладам, а після його пошкодження, вимушена була виїхати на лікування за кордон та долучила до свого цивільного позову копію довіреності на представлення її інтересів ОСОБА_15 , укладену 20.01.2017 р. в м. Москві Російської Федерації, тобто станом на вказану дату вже перебувала за кордоном.

При цьому, в апеляційній скарзі ОСОБА_12 вже вказує на те, що у зв`язку зі станом здоров`я та для отримання необхідного лікування, вимушена була взяти в оренду інший автомобіль, на якому потерпілий возив її по лікувальним закладам та долучила до апеляційної скарги копію договору оренди №1 від 29.11.2016 р., де зазначено, що строк її дії складає з 01.12.2016 р. по 01.05.2018 р. та є незрозумілим суду апеляційної інстанції, чи остання виїхала на лікування за кордон, та в такому випадку яка була необхідність у оренді автомобілю в м. Одесі на своє ім`я, де остання, з огляду на апеляційну скаргу, продовжила лікуватися, де і був укладений договір оренди.

З огляду на викладене, за результатами перевірки доводів апеляційної скарги та матеріалів кримінального провадження, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б безумовними підставами для скасування вироку першої інстанції в частині задоволення цивільного позову або ставили б під сумнів законність та його обґрунтованість, колегія суддів не вбачає, а тому підстави для задоволення апеляційної скарги цивільного позивача ОСОБА_12 відсутні.
Відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок без змін.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що підстави для скасування вироку та постановлення нового вироку в частині задоволення цивільного позову відсутні, тому апеляційна скарга цивільного позивача ОСОБА_12 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 128, 370, 404, 405, 407, 415, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу цивільного позивача ОСОБА_12 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 13.04.2018 року, яким ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , визнано винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4