Справа № 347/2101/20
Провадження № 11-сс/4808/285/20
Категорія ст. 181 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на ухвалу слідчого судді Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16.11.2020 року про обрання щодоОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту,

за участю: прокурора ОСОБА_8

підозрюваного ОСОБА_7

захисника ОСОБА_9

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу слідчого судді скасувати як необґрунтовану внаслідок невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження; постановити нову, якою обрати щодо підозрюваного запобіжній захід у виді тримання під вартою. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що санкцією ч. 2 ст. 345 КК України, за якою підозрюється ОСОБА_7 , передбачено покарання у виді обмеження волі на строк до 5 років або позбавлення волі на той самий строк, що на думку апелянта, повністю узгоджується з приписами п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України. Апелянт вважає доведеною обґрунтовану підозру та наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3, п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; незаконно впливати на потерпілого, свідка, у цьому кримінальному провадженні; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою. Апелянт вважає, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту не зможе запобігти вказаним ризикам, оскільки підозрюваний ОСОБА_7 за таких умов матиме змогу безпосередньо або через засоби зв`язку чи інших осіб впливати на потерпілого та свідків. На переконання апелянта, обставини на які покликається слідчий суддя в мотивувальній частині оскаржуваної ухвали як такі, що здатні забезпечити належну процесуальну поведінку підозрюваного є сумнівними та необґрунтованими, не підтверджені жодними належними доказами. Апелянт звертає увагу на відсутність тісних соціальних зв`язків у підозрюваного, та відсутність фактичного постійного місця роботи. Водночас наголошує на тому, що на даний час у кримінальному провадженні не проведено всіх слідчих, процесуальних дій, спрямованих на всебічну перевірку обставин вчиненого кримінального правопорушення, усунення наявних протиріч для остаточного та беззаперечного доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому діяння, зокрема обставини щодо зникнення нагрудної відеокамери працівника поліції.

Приймаючи рішення про відмову в задоволенні клопотання про застосування до ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою, та обрання щодо нього запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту, слідчий суддя дійшов висновку про існування достатніх доказів для обґрунтованої підозри, проте зазначені стороною обвинувачення ризики не вмотивовані, та базуються на припущеннях, а тому не прийняті слідчим суддею.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор просив ухвалу слідчого судді скасувати як безпідставну, задовольнити клопотання та обрати відносно підозрюваного запобіжний захід у виді тримання під вартою;

- підозрюваний ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_9 просили в задоволенні апеляційної скарги прокурора відмовити, ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, ухвалу слідчого судді належить залишити без змін з наступних підстав.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 підозрюється в умисному заподіянні працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків, тобто у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України (а.п. 26-28).

15.11.2020 року ОСОБА_7 затримано в порядку ст. 208 КПК України та цього ж дня йому повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України (а.п. 26-28).

Відповідно до приписів ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З наданих суду матеріалів вбачається, що сторонами провадження не оспорюється доведеності обґрунтованої підозри ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому діянні, а тому рішення суду в цій частині не перевіряється.

Апелянт не погоджується з висновками слідчого судді в частині того, що заявлені органами досудового розслідування ризики базуються на припущеннях, що й унеможливило дійти висновку про застосування виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Проте, на переконання колегія суддів, висновки слідчого судді в цій частині є правильними, а обрання відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту повністю узгоджується з вимогами діючого законодавства.

Оскільки тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу, діючим законодавством передбачені певні критерії, в залежності від міри покарання інкримінованого особі кримінального правопорушення, за наявності яких, до осіб й можливо застосовувати вказаний запобіжний захід.

Так, вбачається, що ОСОБА_7 підозрюється у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, санкція статті якого передбачає покарання у виді обмеженням волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк.

Отже, санкція статті передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років.

Також вбачається, що ОСОБА_7 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, тобто є не судимою особою.

Згідно з приписами п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до раніше не судимої особи відносно вказаного виду злочину (за ч.2 ст. 345 КК України), тобто за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 5 років, можливо виключно у разі якщо прокурором, крім наявності підстав, передбачених ст.177 цього Кодексу, буде доведено, що перебуваючи на волі, ця особа: 1) переховувалася від органу досудового розслідування чи суду; 2) перешкоджала кримінальному провадженню або їй повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Тобто вимоги вказаної норми закону передбачають наявність не лише факту тяжкості злочинів та ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, а й обов`язкового доведення прокурором наявності таких підстав як, - переховування особи, перешкоджання кримінальному провадженню або у разі повідомлення вказаній особі про підозру у вчиненні іншого злочину.

Системний аналіз чинного законодавства свідчить про те, що переховування особи належить розуміти як будь-які умисні дії, вчинені особою з метою уникнути кримінальної відповідальності за злочин, відносно якого особа підозрюється, що змушує правоохоронні органи вживати заходів, спрямованих на розшук і затримання правопорушника (нез`явлення без поважних причин за викликом до слідчого або суду, зміна документів, які посвідчують особу, намагання вчинити дії щодо перетину кордону тощо).

Даний ризик тлумачиться в справі «В. проти Швейцарії», де в п. 33 Європейський суду з прав людини зазначає, що небезпеку переховування від правосуддя неможна виміряти тільки залежно від суворості можливого покарання; її треба визначати з урахуванням низки інших релевантних чинників, які можуть або підтвердити наявність небезпеки переховування від правосуддя або зробити її настільки незначною, що вона не може слугувати виправданням для тримання під вартою.

Ризики перешкоджання підозрюваною особою кримінальному провадженню, в свою чергу, охоплюють способи протидії кримінальному провадженню.

В той же час, обов`язок доведення існування зазначених обставин, діюче законодавство покладає на слідчого, прокурора, який звертається із відповідним клопотанням.

З клопотання слідчого вбачається, що свої доводи щодо застосування до ОСОБА_7 виняткового виду запобіжного заходу у виді тримання під вартою він аргументує наступним чином: «…враховуючи обґрунтованість підозри у даному кримінальному провадженні, відповідно вимог п. 4 ч. 1 ст. 184 КК України, встановлено наявність ризиків, передбачених п. 1, п. 3 , п. 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а саме: можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду усвідомлюючи про неминучість покарання за вчинення кримінальних правопорушень, незаконно впливати на потерпілих, свідків, у вказаному кримінальному провадженні та вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжувати кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, що свідчить про неможливість запобігання цим ризикам шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою».

Отже, з наведеного вбачається, що орган досудового розслідування дійшов висновку виключно про ризики можливої неправомірної поведінки ОСОБА_7 , в той час як приписами п. 3 ч. 2 ст. 183 КПК України передбачений імперативний обов`язок прокурора на доведення, що перебуваючи на волі, ОСОБА_7 переховувався від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджав кримінальному провадженню або йому повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину.

Водночас матеріали кримінального провадження не містять даних та належних доказів на підтвердження факту, що ОСОБА_7 , перебуваючи на волі, переховувався від органу досудового розслідування чи суду, перешкоджав кримінальному провадженню або йому повідомлено про підозру у вчиненні іншого злочину, стороною обвинувачення не надано.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді в частині того, що зазначені стороною обвинувачення в обґрунтування клопотання ризики не обґрунтовані, а базуються на припущеннях, що, в свою чергу унеможливлює врахувати їх як беззаперечні докази при обранні виняткового запобіжного заходу відносно ОСОБА_7 .

Таким чином, доводи апелянта в цій частині не є слушними.

Не заслуговують на увагу й посилання апелянта про необхідність обрання відносно ОСОБА_7 запобіжного заходу саме у виді тримання під вартою, внаслідок відсутності у останнього тісних соціальних зв`язків та постійного місця роботи.

Виходячи з розуміння п. 4 ч. 1 ст. 178 КПК України, міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі характеризується й наявність в нього родини й утриманців.

Як встановлено слідчим суддею, так й колегією суддів, ОСОБА_7 одружений, раніше несудимий, має на утриманні малолітню дитину та є єдиним годувальником, внаслідок перебування дружини у відпустці по догляду за дитиною, має постійне місце мешкання, де позитивно характеризується (а.п. 41-43), що й свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків у останнього.

В той час як, відсутність постійного місця роботи, про що наголошував апелянт, не є перешкодою для застосування відносно підозрюваного ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді цілодобового домашнього арешту.

Сам по собі факт, що на даний час у кримінальному провадженні не проведено всіх слідчих, процесуальних дій, спрямованих на всебічну перевірку обставин вчиненого кримінального правопорушення, усунення наявних протиріч для остаточного та беззаперечного доведення винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому діяння, зокрема обставини щодо зникнення нагрудної відеокамери працівника поліції, не є безумовною підставою для обрання відносно останнього винятково виду запобіжного заходу у виді тримання під вартою в розумінні ст. 183 КПК України, а тому доводи апелянта в цій частині також не є слушними.

Посилання прокурора на те, що запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту не зможе запобігти заявленим ризикам, оскільки ОСОБА_7 за таких умов матиме змогу безпосередньо або через засоби зв`язку чи інших осіб впливати на потерпілого та свідків, на переконання колегії суддів, не доводять виняткових обставин, які б виправдовували обмеження права підозрюваного на свободу та свідчили б про недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів.
Таким чином, слідчий суддя, під час прийняття рішення про обрання щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, з`ясував, окрім іншого, й місце проживання підозрюваного, взявши до уваги і саму особистість підозрюваного, враховуючи як його репутацію, так й соціальні зв`язки.

Залишаючи рішення суду слідчого судді без змін, колегія суддів також враховує й те, що з наданих суду матеріалів вбачається, що підозрюваний ОСОБА_7 з`являвся за викликом як до суду першої інстанції, так й до суду апеляційної інстанції, що, на переконання колегії суддів, й є підтвердженням того, що ОСОБА_7 виконує покладені на нього обов`язків.

При апеляційному розгляді істотних порушень вимог КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали слідчого судді, не встановлено.

Ухвала суду є законна та обґрунтована, підстав для її скасування з мотивів наведених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не знаходить.

Керуючись вимогами ст.ст. 176, 177, 178, 181, 183, 194, 196, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Косівського районного суду Івано-Франківської області від 16.11.2020 року про обрання щодоОСОБА_7 запобіжного заходу у виді домашнього арешту, - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5