Провадження № 11-кп/4808/405/20
Категорія ст. 199 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

31 серпня 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду в складі:

суддів ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4 , ОСОБА_5

з участю секретаря ОСОБА_6

розглянувши у закритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу колегії суддів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.08.2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 ,

за участю: прокурора ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_7

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду скасувати, ухвалити нову, якою змінити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою на домашній арешт у певний період часу. Свої доводи апелянт обґрунтовує практикою Європейського суду з прав людини в частині того, що розумність строку тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно, звертаючи увагу на те, що клопотання прокурора про тримання під вартою, починаючи з 09.11.2018 року по теперішній час, ідентичні, видрукувані з комп`ютера та жодного слово в них не змінено. Звертає увагу на те, що прокурор не може забезпечити явку потерпілої в судове засідання в наслідок її перебування поза межами України, й в той же час як ризик стверджує, що ОСОБА_8 може негативно впливати на потерпілу. Вказує на те, що судом не взято до уваги відсутність вагомих доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, а також позитивні відомості, що його характеризують, молодий вік, наявність сім`ї та двох малолітніх дітей. Вказує на те, що ОСОБА_8 хоча й перебуває у цивільному шлюбі з ОСОБА_10 проте має намір укласти офіційний шлюб з останньою. На думку апелянта, сторона обвинувачення не довела недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, передбачених ст. 177 КПК України. Вважає, що застосування запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту в період часу з 21-00 год. до 07-00 год. буде доцільним, що, в свою чергу, дозволить обвинуваченому працювати та утримувати сім`ю.

Під час апеляційного розгляду:

- обвинувачений ОСОБА_8 та його захисник ОСОБА_7 підтримали доводи апеляційної скарги, просили вимоги задовольнити;

- прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, просив ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, зясувавши обставини справи, обговоривши доводи й мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в задоволенні апеляційної скарги належить відмовити, ухвалу суду першої інстанції залишити без змін, з таких підстав.

З обвинувального акту вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 152 КК України, а саме у зґвалтуванні вчиненому групою осіб, тобто статевих зносин із застосуванням фізичного насильства та погроз його застосування (а.п. 2-4).

Як вбачається із матеріалів справи, 07.11.2018 року обвинувальний акт скеровано до суду для розгулу по суті (а.п. 1).

Питання про продовження строку тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою було вирішено на етапі судового розгляду, відповідно до клопотання прокурора від 05.08.2020 року (а.п. 5-7).

При вирішенні питання про продовження строків тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою у суді першої інстанції на стадії судового розгляду, а також при перевірці відповідного рішення судом апеляційної інстанції, вирішальним є вирішення питання про наявність ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.

При цьому, наявність підстав для тримання осіб під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання осіб під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

Право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, зазначено, що ризик втечі підсудного не може бути встановлений лише на основі суворості факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (справа «Бекчиєв проти Молдови»).

З аналізу вказаних положень випливає, що на стадії судового провадження забезпечується своєчасний та періодичний судовий контроль щодо законності, доцільності та обґрунтованості застосування такого запобіжного заходу, як тримання під вартою (продовження строку його дії), що виключає можливість свавільного обмеження конституційного права людини на свободу та особисту недоторканність у процесі кримінального провадження.

Переглядаючи оскаржувану ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , та навів мотиви прийнятого рішення, зокрема те, що саме запобіжний захід у виді тримання під вартою на даний час відповідає особі обвинуваченого, характеру та тяжкості інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Рішення про необхідність продовження строку тримання обвинуваченого під вартою суд першої інстанції мотивував доведенням існування ризиків переховування обвинуваченого ОСОБА_8 від суду, виходячи із тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, та переховуванням останнього (протягом майже двох років) від органів досудового слідства, перебуваючи у розшуку, та відповідно до санкції інкримінованої статі, також з метою уникнення від покарання, неминучість настання якого обвинувачений усвідомлює, оскільки раніше був судимий, що також свідчить про ймовірність вчинення ним інших кримінальних правопорушень.

З таким висновком погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Серйозність пред`явленого обвинувачення, відповідно до п. 81 рішення ЄСПЛ у справі від 26.07.2001 року «Ілійков проти Болгарії» (справа №33977/97) є тим фактором, який надає можливість продовжити запобіжний захід у виді тримання під вартою, оскільки це є один із аспектів при оцінюванні загрози ухилення від слідства чи продовження заняття злочинною діяльністю.

У справі «Летельє проти Франції» вказано, що особлива тяжкість деяких злочинів може викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення як виключну міру запобіжного заходу протягом певного часу.

На думку колегії суддів, судом першої інстанції зроблений обґрунтований висновок про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не в змозі запобігти зазначеним ризикам, оскільки тяжкість можливого покарання, з урахуванням наведених вище обставин, у своїй сукупності, свідчить про недостатність застосування відносно ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу, ніж тримання під вартою, і таке обмеження особистих його прав є пропорційним меті застосування запобіжного заходу та є необхідним у демократичному суспільстві.

Інкримінований обвинуваченому ОСОБА_8 злочин проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, обставини та спосіб його вчинення, можуть викликати таку реакцію суспільства і соціальні наслідки, які виправдовують попереднє ув`язнення, як виключну міру запобіжного заходу.

Враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає безпідставними доводи апелянта в частині того, що прокурором не наведено аргументів, які б давали підстави вважати про існування ризиків.

Водночас, колегія суддів звертає увагу на те, що хоча законодавець не розкриває суть оцінного поняття «достатні підстави», проте із системного аналізу діючого законодавство вбачається, що під достатністю підстави розуміється її повнота, обсяг фактичних даних, що її становлять.

Отже, підстави застосування запобіжного заходу будуть достатніми тоді, коли фактичні дані, що її складають дозволять суду на основі закону та внутрішнього переконання зробити висновок про необхідність обрання запобіжного заходу або його продовження.

Питання про достатність підстав вирішується у кожному конкретному випадку з урахуванням наявних фактичних даних.

Доводи апелянта в частині відсутність вагомих доказів про вчинення обвинуваченим ОСОБА_8 кримінального правопорушення, не є підставою для скасування ухвали суду, оскільки суд апеляційної інстанції, переглядаючи ухвалу суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою на стадії судового розгляду, в межах апеляційного розгляду не може вдаватися до оцінки обґрунтованості висунутого обвинувачення, яке вже є предметом розгляду судом першої інстанції, а також до вирішення питань, пов`язаних з оцінкою доказів з точки зору їх достатності і допустимості для визнання особи винуватою чи невинуватою у вчиненні злочину.

Посилання сторони захисту на намір ОСОБА_8 укласти шлюб із ОСОБА_10 , з якої він перебуває у відносинах (цивільному шлюбі), не є достатнім стримуючим фактором для забезпечення виконання ОСОБА_8 покладених на нього процесуальних обов`язків, та вказана обставина, відповідно до вимог ст. 178 КПК України, не враховується при обранні запобіжного заходу та вирішенні питання доцільності тримання під вартою особи, щодо якої існують ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Самі по собі відомості, на яких наголошує апелянт в апеляційній скарзі, що позитивно характеризують ОСОБА_8 , а саме його молодий вік, наявність сім`ї та двох малолітніх дітей, так само як й прохання змінити запобіжний захід на домашній арешт в період часу з 21-00 год. до 07-00 год. з метою надання можливості обвинуваченому працювати та утримувати сім`ю, не є безумовними підставами для зміни запобіжного заходу,

Твердження апелянта про те, що клопотання прокурора про тримання під вартою, починаючи з 09.11.2018 року й по теперішній час, ідентичні, видрукувані з комп`ютера та жодного слово в них не змінено, не спростовує висновків суду в частині доцільності продовження міри запобіжного заходу.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, допустимими підставами для взяття й утримання особи під вартою є наявність з боку підозрюваного таких загроз як: перешкоджання розслідуванню, вплив на свідків/потерпілих та інших осіб (рішення ЄСПЛ від 02.10.2014 року у справі «Воляник проти України»).

Щодо доводів сторони захисту про надмірну тривалість судового розгляду, у зв`язку із тим, що прокурор не може забезпечити явку потерпілої в судове засідання в наслідок її перебування поза межами України, то колегія суддів звертає увагу на те, що суд першої інстанції повинен вживати необхідних заходів щодо розгляду кримінального провадження у розумні строки, що прямо передбачено ст. 12 КПК України, які повинні бути співмірними з розумними строками тримання обвинуваченого під вартою.

При цьому колегія суддів враховує, що така тривалість викликана в тому числі й задоволенням клопотання сторони захисту про повторний допит потерпілої з мотивів, в тому числі, й заміни захисника обвинуваченого, тобто задля забезпечення права на захист особи.

Оскільки відповідно до ст. 23 КПК України суд досліджує докази безпосередньо, показання учасників кримінального провадження суд отримує усно, а відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання, та не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них, тому ризик впливу на потерпілу, на думку колегії суддів, існує й по теперішній час.

Учасники судового провадження в судовому засіданні апеляційного суду не заперечували той факт, що розгляд справи в суді першої інстанції знаходиться на стадії завершення судового розгляду.

Колегія суддів звертає увагу суду першої інстанції на те, що обвинувачений ОСОБА_8 перебуває під вартою з 22.08.2018 року, та наголошує на тому, що недотримання розумних строків та конституційних прав на судовий захист, гарантованих ст. 55 Конституції України, може негативно впливати як на ефективність правосуддя, так й на авторитет судової влади.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування ухвали колегії судів суду першої інстанції при апеляційному розгляді не встановлено.

Колегія суддів вважає, що ухвала суду є законною та обґрунтованою, відповідає положенням Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та підстав для її скасування не вбачається, а тому апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді - без змін.

Керуючись вимогами ст.ст. ст.ст. 376, 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Ухвалу колегії суддів Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 05.08.2020 року про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_8 , залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5