Ухвала
іменем України

18 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 175/4663/17
провадження № 51-4267ск20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 квітня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2020 року щодо нього.
Встановлені обставини
За вироком Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року

ОСОБА_4 засуджено за пунктами «а», «г», «е», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 2

ст. 140, ч. 3 ст. 193, ст. 208, ст. 42 КК 1960 року до смертної кари розстрілу з конфіскацією всього належного йому майна.
Верховний Суд України ухвалою від 30 травня 2000 року вказаний вирок змінив. Призначене ОСОБА_4 за пунктами «а», «г», «е», «з», «і» ст. 93 КК 1960 року покарання у вигляді смертної кари розстрілу замінив на покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна. На підставі

ст. 42 цього Кодексу ухвалив вважати ОСОБА_4 засудженим за пунктами «а», «г», «е», «з», «і» ст. 93, ч. 2 ст. 86, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 193, ст. 208 КК 1960 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.

Дніпропетровський районний суд Дніпропетровської області ухвалою від 9 квітня 2020 року залишив без задоволення заяви ОСОБА_4 від 21 і 27 листопада

2017 року та від 23 березня 2020 року про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року щодо нього.
Дніпровський апеляційний суд ухвалою від 21 травня 2020 року апеляційні скарги засудженого ОСОБА_4 і його захисника ОСОБА_5 на ухвалу Дніпропетровського районний суд Дніпропетровської області від 9 квітня 2020 рокузалишив без задоволення, а зазначене рішення місцевого суду без змін.

Суть питання
У касаційній скарзі засуджений посилається на порушення місцевим та апеляційним судами положень матеріального і процесуального права, неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

У зв`язку з цим просить скасувати ухвали цих судів і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Встановлені обставини та мотиви Верховного Суду
Касаційний кримінальний суд, який входить до складу Верховного Суду, перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, а також правильність правової оцінки обставин на підставі касаційних скарг поданих у порядку та у строки, встановлені главою 32 КПК, на судові рішення, що підлягають оскарженню в касаційному порядку.
Згідно з частинами 1, 2 ст. 424 КПК у касаційному порядку можуть бути оскаржені вироки та ухвали про застосування або відмову в застосуванні примусових заходів медичного чи виховного характеру суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також рішення суду апеляційної інстанції, постановлені щодо зазначених рішень суду першої інстанції. Ухвали суду першої інстанції після їх перегляду в апеляційному порядку, а також ухвали суду апеляційної інстанції можуть бути оскаржені в касаційному порядку, якщо вони перешкоджають подальшому кримінальному провадженню, крім як у випадках, передбачених цим Кодексом. Заперечення проти інших ухвал можуть бути включені до касаційної скарги на судове рішення, ухвалене за наслідками апеляційного провадження.
Положеннями ст. 427 КПК встановлено вимоги до касаційної скарги.
Згідно з п. 4 ч. 2 ст. 427 КПК касаційна скарга має містити обґрунтування заявлених скаржником вимог із зазначенням того, у чому полягає незаконність чи необґрунтованість судових рішень.
Частиною 1 ст. 438 КПК визначено, що підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є лише: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону (ст. 412 КПК), неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (ст. 413 КПК) чи невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого (ст. 414 КПК).
Посилаючись у касаційній скарзі на незаконність судового рішення, особа, котра подає касаційну скаргу, має вказати на конкретні порушення закону, що є підставами для скасування або зміни судового рішення, які, на її думку, були допущені судами при винесенні судових рішень, навести конкретні аргументи на обґрунтування кожної позиції.
Водночас слід ураховувати, що відповідно до ст. 433 КПК суд касаційної інстанції

не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з ч. 1 ст. 461 КПК заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами може бути подано протягом трьох місяців після того, як особа, яка звертається до суду, дізналася або могла дізнатися про ці обставини.
Відповідно до пунктів 4, 5 ч. 2 ст. 462 КПК у такій заяві зазначаються обставини, що могли вплинути на судове рішення, але не були відомі та не могли бути відомі суду та особі, яка звертається із заявою, під час судового розгляду; обґрунтування з посиланням на обставини, що підтверджують наявність нововиявлених обставин,

та зміст вимог особи, яка подає заяву до суду.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 459 КПК нововиявленими обставинами визнаються:

штучне створення або підроблення доказів, неправильність перекладу висновку і пояснень експерта, завідомо неправдиві показання свідка, потерпілого, підозрюваного, обвинуваченого, на яких ґрунтується вирок; скасування судового рішення, яке стало підставою для ухвалення вироку чи постановлення ухвали, що належить переглянути; інші обставини, які не були відомі суду на час судового розгляду при ухваленні судового рішення і які самі по собі або разом із раніше виявленими обставинами доводять неправильність вироку чи ухвали, що належить переглянути.
Усупереч наведеним положенням закону, формально посилаючись на неправильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права, засуджений у касаційній скарзі не навів обґрунтування незаконності рішень цих судів, як він мав зробити відповідно до статей 412 і 413 КПК, не зазначив, у чому конкретно полягають ці порушення, як вони вплинули на законність, обґрунтованість і справедливість оскаржуваних ухвал та чому такі порушення слід відносити до підстав для скасування касаційним судом згаданих судових рішень з огляду на положення статей 370, 404, 419, 459 цього Кодексу у їх взаємозв`язку.
Касаційна скарга засудженого містить посилання на порушення місцевим і апеляційним судами під час судового розгляду загальних положень КПК, водночас конкретних доводів стосовно істотних порушень норм кримінального процесуального закону, які би свідчили про незаконність чи необґрунтованість рішень цих судів, із урахуванням вимог п. 4 ч. 1

ст. 459 КПК, засуджений у касаційні скарзі не навів. Отже засуджений не зазначив, у чому саме полягає неправильність висновків судів попередніх інстанцій.
ОСОБА_4 у касаційній скарзі не навів конкретних доводів щодо незаконності висновків суду апеляційної інстанції, наведених в ухвалі цього суду на спростування доводів, наведених в апеляційних скаргах,з посиланням на конкретні положення процесуального та матеріального права.
Також засуджений не зазначив, чи заявляла сторона захисту в суді апеляційної інстанції клопотання, яких усупереч вимогам ч. 3 ст. 404 КПК апеляційний суд безпідставно не задовольнив, і не вказав, яких конкретно доводів, наведених в апеляційних скаргах, усупереч ст. 419 цього Кодексу апеляційний суд узагалі

не дослідив, не перевірив та не оцінив, унаслідок чого визнав їх необґрунтованими.

Формальним є посилання засудженого на неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій закону України про кримінальну відповідальність, оскільки в касаційній скарзі не вказано конкретних положень КК, які, на думку ОСОБА_4 , неправильно застосовані місцевим та апеляційним судом із урахуванням приписів

ст. 413 КПК.
Касаційний суд звертає увагу засудженого на те, що однобічність і неповнота судового розгляду, про які йдеться у касаційній скарзі, відповідно до статей 433,

438 КПК не є предметом перегляду судом касаційної інстанції.
Доводи та обґрунтування у касаційній скарзі про незаконність вироку Дніпропетровського обласного суду від 14 грудня 1999 року та ухвали Верховний Суд України від 30 травня 2000 року щодо ОСОБА_4 , чи наявність підстав для їх перегляду за нововиявленими підставами, відповідно до ст. 424 КПК не можуть бути предметом для перегляду касаційним судом у даному судовому провадженні.

Суд касаційної інстанції є судом права, який відповідно до положень ст. 433 КПК переглядає судові рішення у межах касаційної скарги, тому відсутність у ній згаданого обґрунтування і недотримання вимог ст. 427 цього Кодексу перешкоджають вирішенню питання про відкриття касаційного провадження.
З огляду на викладене оскільки касаційна скарга не відповідає вимогам, передбаченим ст. 427 КПК, Верховний Суд вважає за необхідне на підставі ч. 1
ст. 429 КПК залишити касаційну скаргу без руху та встановити строк для усунення допущених недоліків.

У новій касаційній скарзі засуджений має вказати на конкретні положення матеріального і процесуального права, які, на його думку, не правильно застосовані судами першої та апеляційної інстанції, навести обґрунтування доводів щодо незаконності, необгрунтованості та несправедливості їх рішень із урахуванням вимог статей 370, 404, 412, 413, 419 та 459 КПК у їх взаємозв`язку.
На цих підставах Верховний Суд постановив:
Залишити без руху касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 9 квітня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 21 травня 2020 року щодо нього
і встановити строк для усунення недоліків п`ятнадцять днів із дня отримання копії ухвали.

У разі невиконання ухвали касаційну скаргу буде повернуто скаржникові.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3