Справа № 496/4722/18
Провадження № 1-кп/496/196/20
В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30 листопада 2020 року Біляївський районний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1

за участю:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого - ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду міста Біляївка Одеської області кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Градениці, Біляївського району Одеської області, громадянина України, українця, з середньою освітою, не одруженого, не працюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого: 17.06.2014 року Київським районним судом м. Одеса, за ч.2 ст. 185 КК України, до 1 року позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75,76 КК України 1 рік іспитового строку; 30.04.2015 року Ленінським районним судом м. Миколаєва, зач.2 ст. 185, ст. 71 КК України до 2 років 1 місяця позбавлення волі;17.06.2015 року Заводським районним судом м. Миколаєва зач.2 ст. 186, ч.1 ст. 187, ч.1 ст. 70, ч.4 ст. 70 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі;20.08.2015 року вироком Апеляційного суду Одеської області від 17.06.2015 року змінено, рахувати засудженим поч.2 ст. 186 ч.1, ст. 187, ч.1, ст. 70, ч.4 ст. 70 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі., на підставі ст. 71 КК України з урахуванням вироку Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2014 року та остаточно призначено покарання у вигляді 4 роки 6 місяців позбавлення волі;11.12.2015 року Центральним районним судом м. Миколаїв зач.2 ст. 185, ч.2 ст. 186, ч.1, ст. 70, ч.4 ст.70 КК України до 4 років 8 місяців позбавлення волі;12.01.2017 року ухвалою Казанського районного суду м. Миколаєва звільнений, не відбутий строк 2роки 1 місяць, 16 днів замінено на виправні роботи з утриманням 10% з заробітної плати; 20.08.2018 р. ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси, звільнений від відбування покарання у виді виправних робіт умовно-достроково на підставі ч. 3 ст. 81 КК України.
у вчиненні злочину передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

21.02.2018 року, приблизно о 22 годині 20 хвилин, ОСОБА_7 на відстані 610 м від вул. Чкалова с. Іллінка Біляївського району Одеської області автодороги «Одеса - Іванівна», керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 , та рухаючись зі сторони с. Іллінка Біляївського району Одеської області у напрямку м. Одеса, на прямій ділянці дороги, не був уважним, не вибрав безпечної швидкості руху, не контролюючи в повному обсязі рух транспортного засобу, не дотримуючись необхідного бічного інтервалу до середини проїзної частини, не впорався з керуванням автомобіля, в результаті чого допустив виїзд в подальшому керованого ним автомобіля «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 на полосу зустрічного руху, в результаті чого допустив зіткнення передньою лівою частиною керованого ним автомобіля з передньою лівою частиною автомобіля «ВАЗ2101», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_4 , який рухався у зустрічному напрямку в своїй смузі руху. В результаті дорожньо-транспортної пригоди водій автомобіля «ВАЗ2101», державний реєстраційний номер НОМЕР_2 ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження. Так, у ОСОБА_4 наступні тілесні ушкодження: закрита черепно-мозкова травма у формі струсу головного мозку, забій та садна м`яких тканин лобної ділянки голови та обличчя, закрита травма грудної клітини, закритий перелом нижньої третини лівої ліктьової кістки зі зміщенням уламків, осколковий подвійний перелом обох кісточок лівої гомілки зі зміщенням уламків, закритий перелом кубовидної кістки лівої стопи, закритий перелом основи нігтьової фаланги першого пальця лівої стопи, рвана ран середньої третини лівої гомілки. Виявлені ушкодження могли бути спричиненні дією тупих твердих предметів, в салоні автомобіля, в результаті дорожньо-транспортної пригоди 21.02.2018 року. Виявлені ушкодження спричинили тривалий розлад здоров`я строком понад трьох тижнів (більше 21 день) та відносяться до середньої тяжкості. Дослідженням слідів пошкоджень на проїзній частині та на автомобілі «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 і автомобілі «ВАЗ2101», державний номерний знак НОМЕР_2 від 25.05.2018 року №18-1162 в умовах даної пригоди первинний контакт мав місце передньою лівою частиною автомобіля «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 із передньою лівою частиною автомобіля ВАЗ-2101 державний номерний знак НОМЕР_2 при куті між повздовжніми висями автомобілів близько 165+5 градусів (відлічується від повздовжньої вісі автомобіля «Toyota Corolla» до повздовжньої вісі автомобіля «ВАЗ-2101» проти годинникової стрілки). В умовах даної пригоди автомобіль «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 і автомобіль «ВАЗ-2101» державний номерний знак НОМЕР_2 перебували в русі, а відповідно автомобіль «ВАЗ-2101» державний номерний знак НОМЕР_2 рухався у зустрічному напрямку та зліва направо, відносно напрямку руху автомобіля «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 , а автомобіль «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався у зустрічному напрямку і зліва направо, відносно напрямку руху автомобіля «ВАЗ-2101» державний номерний знак НОМЕР_3 . В умовах даної пригоди встановити місце зіткнення автомобіля «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_4 і автомобіля «ВАЗ-2101» державний номерний знак НОМЕР_3 на проїзній частині, у вигляді геометричної точки, не виявилось можливим, а відповідно і розташування транспортних засобів на проїзній частині дороги в момент зіткнення, однак можна стверджувати, що місце зіткнення транспортних засобів мало місце на проїзній частині автодороги Р-71 «Одеса-Іванівка» на смузі руху автомобіля «ВАЗ-2101» державний номерний знак НОМЕР_5 , в місці початку розташування пошкоджень асфальтобетонного покриття та осипу ґрунту. Отже, обвинувачений ОСОБА_7 , який керував автомобілем автомобіля «Toyota Corolla», державний номерний знак НОМЕР_1 порушив наступні пункти ПДР: п.1.5 «дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків»; п. 2.3. «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п.10.1 «перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»; п. 12.1. «Під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним»; п. 12.3. «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди»; п. 13.1 «Водій залежно від швидкості руху, дорожньої обстановки, особливостей вантажу, що перевозиться, і стану транспортного засобу повинен дотримувати безпечної дистанції та безпечного інтервалу»; п. 13.3. «Під час обгону, випередження, об`їзду перешкоди чи зустрічного роз`їзду необхідно дотримувати безпечного інтервалу, щоб не створювати небезпеки для дорожнього руху».
Будучи допитаним у судовому засіданні, обвинувачений ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому злочині визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, не оспорюючи доказів по даній справі, здобутих органами досудового розслідування. У вчиненому щиро розкаявся, не заперечував проти розгляду кримінального провадження щодо нього в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України. Також визнав заявлені цивільні позови, пояснив, що не має змоги сплатити одразу всю заявлену суму, але частинами сплатить кошти аби відшкодувати повністю завдану шкоду.
Потерпілий будучи допитаний у судовому засіданні пояснив, що дійсно відбулося ДТП при обставинах викладених у обвинувальному акті. Так 21.02.2018 р. він рухався по своїй смузі і фарами йому обвинувачений мигав, а потім раз удар і все. В результаті дій обвинуваченого він залишився інвалідом. Обвинувачений кожного місяця 15 числа надає йому кошти у розмірі 10000 грн. на відшкодування завданої шкоди. Підтримав заявлений цивільний позов та просив його задовольнити з урахуванням сплачених сум.
Враховуючи те, що учасники процесу не оспорювали фактичні обставини справи і судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст цих обставин, відсутні сумніви у добровільності їх позиції, вислухавши думку учасників процесу і роз`яснивши їм наслідки розгляду справи в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів, щодо обставин, які ніким не оспорюються.

Дії обвинувачуваного ОСОБА_7 суд кваліфікує за ч.1 ст. 286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Призначаючи обвинуваченому покарання, суд виходить з наступного.

Так, відповідно до ст.12 КК України злочин, передбачений ч.1 ст.286 КК України, є злочином невеликої тяжкості, який характеризується необережною формою вини.

При призначенні ОСОБА_7 покарання, суд відповідно до ст. 66 КК України визнає обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого, щире каяття, часткове відшкодування шкоди потерпілому.

Обставини відповідно до ст. 67 КК України, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом не встановлено.
Згідно висновку досудової доповіді, зазначено, що беручи до уваги інформацію, що характеризує особистість обвинуваченого ОСОБА_7 , його спосіб життя, «Середній» рівень ризику вчинення повторного кримінального правопорушення та «Низький» рівень ризику небезпеки для суспільства, історію кримінального правопорушення, орган пробації вважає, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі в його випадку є можливим за умови здійснення збоку органу пробації інтенсивного нагляду та застосування соціально-виховних заходів, що необхідні для виправлення та запобігання вчиненню повторних кримінальних правопорушень.
Обираючи ОСОБА_7 вид та міру покарання, суд у відповідності до вимог ст. 65 КК України враховує, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, який повністю визнав себе винним у вчиненому, по місцю проживання характеризується позитивно, має на утриманні дітей, 2017 р.н. і 2018 р.н, раніше судимий, обставини які пом`якшують покарання: щире каяття, відшкодування потерпілим шкоди, що підтверджується розписками від 23.02.2018 р., обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено, також враховує думку потерпілого, який просив не позбавляти волі обвинуваченого та призначає покарання у межах, встановлених санкцією ч.1 ст.286 КК України, у виді обмеження волі.

Розглядаючи питання щодо призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами суд враховує його значення для запобігання вчиненню нових злочинів ОСОБА_7 характер допущених ним порушень правил безпеки дорожнього руху, його ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину та вважає за необхідне не застосувати додаткове покарання.

Відповідно до ухвали Суворовського районного суду м. Одеси від 20.08.2018 р. ОСОБА_7 звільнений від відбування покарання у виді виправних робіт умовно-достроково на підставі ч. 3 ст. 81 КК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 81 КК України у разі вчинення особою, до якої було застосовано умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, протягом невідбутої частини покарання нового кримінального правопорушення суд призначає їй покарання за правилами, передбаченими статтями 71 і 72 цього Кодексу.

При цьому суд, керуючись ч.ч. 1,4 ст. 71 КК України, дійшов висновку, що остаточне покарання ОСОБА_7 слід призначити за правилами призначення покарання за сукупністю вироків, застосувавши принцип часткового приєднання невідбутої частини покарання за вироком Апеляційного суду Одеської області від 17.06.2015 року, яким ОСОБА_7 засуджено поч.2 ст. 186, ч.1, ст. 187, ч.1 ч. 4 ст. 70 КК України на 4 роки 1 місяць позбавлення волі., на підставі ст. 71 КК України з урахуванням вироку Київського районного суду м. Одеси від 17.06.2014 року та остаточно призначено покарання у вигляді 4 роки 6 місяців позбавлення волі;11.12.2015 року Центральним районним судом м. Миколаїв зач.2 ст. 185, ч.2 ст. 186, ч.1, ч. 4 ст. 70 КК України до 4 років 8 місяців позбавлення волі;12.01.2017 року ухвалою Казанського районного суду м. Миколаєва звільнений, не відбутий строк 2роки 1 місяць, 16 днів замінено на виправні роботи з утриманням 10% з заробітної плати; 20.08.2018 р. ухвалою Суворовського районного суду м. Одеси, звільнений від відбування покарання у виді виправних робіт умовно-достроково на підставі ч. 3 ст. 81 КК України.
Беручи до уваги викладене, суд дійшов висновку про можливість та доцільність виправлення та перевиховання обвинуваченого, без ізоляції від суспільства і досягне мети при призначенні йому покарання у виді обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням із покладенням на нього обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання

Крім того, до провадження суду в порядку ст. 128 КПК України, надійшли цивільні позови:
-прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Комунальної установи «Одеська обласна клінічна лікарня» до ОСОБА_7 про стягнення коштів у розмірі 19004,58 грн.;
-потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином, відповідно до якої він просить суд стягнути на його користь із відповідача приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної здоров`ю в розмірі 98594,76 грн., відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності в розмірі 67014,00 грн., моральну шкоду у розмірі 4929,73 грн., також стягнути з ОСОБА_7 його користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 195070,27 грн.
-цивільного позивача ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, відповідно до якого просить стягнути з ОСОБА_7 на її користь відшкодування моральної шкоди в розмірі 100000,00 грн.
15.08.2019 р. цивільний позивач ОСОБА_8 подала заяву про залишення позову без розгляду, та у судовому засіданні 17.12.2019 р. підтримала свою заяву.

Всі учасники процесу не заперечували проти залишення без розгляду на вказаному етапі судового розгляду цивільного позову.

Відповідно до ст. 128 КПК України, цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.
Відповідно до ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо - і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб. Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.
Згідно з ч.ч. 1, 2 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала. Особа, яка завдала шкоди, звільняється від її відшкодування, якщо вона доведе, що шкоди завдано не з її вини.
Як роз`яснено в п. 2 Постанови Пленуму ВСУ про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» № 6 від 27.03.92 р., розглядаючи позови про відшкодування шкоди, суди повинні мати на увазі, що відповідно до статей 440 і 450 ЦК шкода, заподіяна особі і майну громадянина або заподіяна майну юридичної особи, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її заподіяла, за умови, що дії останньої були неправомірними, між ними і шкодою є безпосередній причинний зв`язок та є вина зазначеної особи, а коли це було наслідком дії джерела підвищеної небезпеки, незалежно від наявності вини.
З урахуванням того, що у відповідності до ч. 1 ст. 1195 ЦК України, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Так, частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.

Відповідач ОСОБА_7 у судовому засіданні та судових дебатах цивільні позови визнав у повному обсязі.

А тому, у цьому випадку, суд приходить до висновку про наявність підстав для задоволення цивільного позову прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Комунальної установи «Одеська обласна клінічна лікарня» до ОСОБА_7 про стягнення коштів у розмірі 19004,58 грн., оскільки вказаний позов визнаний обвинуваченим, підтверджується доказами, що містяться в матеріалах кримінального провадження, у зв`язку з чим підлягає задоволенню у повному обсязі.
Щодо стягнення матеріальної шкоди зі страхової компанії ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна», суд приходить до висновку, що в цій частині позов підлягає задоволенню.
Судом було здійснено виклик представників компанії та направлено на їх адресу копію ухвали суду від 21.03.2019 року з копією цивільного позову та доданих до нього документів, однак до суду представник не з`явився, про причини не явки суд не повідомив, ніяких клопотань та пояснень, відзиву, заперечень на адресу суду не надходило.
Згідно з п. 13 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ №4 від 01.03.2013 року «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», відповідно до статей 386, 395, 396 ЦК України положення щодо захисту права власності поширюються також на осіб, які хоч і не є власниками, але володіють майном на праві господарського відання, оперативного управління або на іншій підставі, передбаченій законом чи договором (речове право), такі особи також мають право вимагати відшкодування шкоди, завданої цьому майну.

До таких осіб належить і особа, яка керувала транспортним засобом без доручення, але на підставі документів, визначених пунктом 2.1. Правил дорожнього руху України (посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії та реєстраційного документа на транспортний засіб).

Вказане роз`яснення співпадає із положеннями п. 2.2 Правил дорожнього руху України, відповідно до яких власник транспортного засобу може передавати такий засіб у користування іншій особі, що має посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії, передавши їй реєстраційний документ на цей транспортний засіб.

Суд приймає до уваги і вважає доведеним, що позивач ОСОБА_4 станом на час вчинення кримінального правопорушення керував автомобілем «ВАЗ2101» р.н НОМЕР_2 , на підставі документів наданих йому власником автомобіля ОСОБА_9 , а саме: реєстраційного документу серії НОМЕР_6 , на зазначений автомобіль.

За таких обставин, з урахуванням вищевказаного та ст. 23 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно - правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», суд вважає обґрунтованими вимоги позивача ОСОБА_4 , про стягнення з відповідача приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна», відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної здоров`ю в розмірі 98594,76 грн., так як потерпілий відповідно до наявної медичної документації, в результаті дорожньо-транспортної пригоди отримав тілесні ушкодження, і розмір цивільного позову у даній частині є обґрунтованим та підтверджується у повному обсязі.
Відповідно до ч.26.2 ст.26 ЗУ «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», мінімальний розмір страхового відшкодування (регламентної виплати) за шкоду, пов`язану із стійкою втратою працездатності потерпілим внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, становить: у разі встановлення II групи інвалідності - 18 мінімальних заробітних плат у місячному розмірі, встановлених законом на дату настання страхового випадку.
Відповідно до довідки до акту огляду медико-соціальною експертною комісією серії 12ААА №896585, позивачу ОСОБА_4 встановлено інвалідність ІІ групи.
Законом України «Про державний бюджет України на 2018 рік» (на час звернення з позовною заявою) встановлено мінімальну заробітну плату у місячному розмірі, що дорівнює 3723 грн. на місяць.
Тому за шкоду, пов`язану зі стійкою втратою працездатності ОСОБА_4 на його користь з цивільного відповідача ПАТ «Страхова компанія «ПЗУ Україна» підлягає стягненню страхове відшкодування в розмірі 67014 грн. (3723,00 *18=67014,00).
Щодо стягнення моральної шкоди, згідно з вимогами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає, зокрема: у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.
Частиною першою статті 1167 ЦК України визначено, що моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.
Також згідно цивільного позову ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , ПАТ «СК «ПЗУ Україна», позивач просить стягнути моральну шкоду з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» у розмірі 4929,73 грн., та з ОСОБА_7 у розмірі 195070,27 грн.
У той же час, як роз`яснено в п. 4 Постанови Пленуму ВСУ № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», відповідно у позовній заяві про відшкодування моральної (немайнової) шкоди має бути зазначено, в чому полягає ця шкода, якими неправомірними діями чи бездіяльністю її заподіяно позивачеві, з яких міркувань він виходив, визначаючи розмір шкоди, та якими доказами це підтверджується.
Відшкодування моральної (немайнової) шкоди служить виключно меті захисту особистих немайнових прав, які є абсолютними, право особи на відшкодування моральної шкоди виникає за умов порушення права цієї особи, наявності такої шкоди та причинного зв`язку між порушенням та моральною шкодою.
За таких обставин суд, враховуючи думку учасників процесу в частині наявності моральної (немайнової) шкоди у потерпілого ОСОБА_4 , яка була завдана злочином, визначає розмір такої шкоди з урахуванням характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення), стану здоров`я позивача, тяжкість вимушених змін у життєвих і виробничих стосунках, часу та зусиль, необхідних для відновлення попереднього стану, також суд враховує характер та глибину перенесених ним душевних страждань, характер протиправних дій обвинуваченого та ступінь його вини виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, вважає достатнім розміром моральної шкоди позивачу ОСОБА_4 щодо стягнення з ПАТ «СК «ПЗУ Україна» у розмірі 4929,73 грн. та стягнення з ОСОБА_7 у розмірі 195070,27 грн.
Питання про речові докази вирішується судом відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Судові витрати підлягають стягненню з обвинуваченого відповідно до ст. 124 КПК України.

Враховуючи особу обвинуваченого, суд приходить до висновку про відсутність підстав обрання відносно нього запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 371-373, 374 КПК України, суд,-

У Х В А Л И В:
ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років обмеження волі.
На підставі ст.ст. 71,72 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного покарання частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Апеляційного суду Одеської області від 17.06.2015 року та остаточно призначити ОСОБА_7 до відбування покарання у виді 2 років 4 місяців обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання ОСОБА_7 , якщо він протягом іспитового строку тривалістю в 1 (один) рік не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_7 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання, виконувати заходи, передбачені пробаційною програмою.

Іспитовий строк ОСОБА_7 відраховувати з 30.11.2020 року.

Речові докази по справі: автомобіль «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1 та автомобіль «ВАЗ» д.н.з. НОМЕР_2 залишити власникам за належністю.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави витрати на залучення експертів для проведення судових експертиз на загальну суму у розмірі 20020 грн.

Цивільний позов прокурора Іллічівської місцевої прокуратури Одеської області в інтересах держави в особі Комунальної установи «Одеська обласна клінічна лікарня» до ОСОБА_7 про стягнення коштів - задовольнити.
Стянути з ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 на користь Комунальної установи «Одеська обласна клінічна лікарня» кошти у розмірі 19004,58 грн. (р/р 4194, код ОКПО 01998526, МФО 828011 в ГУДКСУ в Одеській області).
Позов потерпілого ОСОБА_4 до ОСОБА_7 , приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, завданої злочином задовольнити.
Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (ідентифікаційний номер 20782312) на користь ОСОБА_4 відшкодування шкоди заподіяної здоров`ю в розмірі 98594,76 грн. та відшкодування шкоди, пов`язаної зі стійкою втратою працездатності в розмірі 67014 грн.
Стягнути з приватного акціонерного товариства «Страхова компанія «ПЗУ Україна» (ідентифікаційний номер 20782312) на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди у розмірі 4929,73 грн.
Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 відшкодування моральної шкоди у розмірі 195070,27 грн.

Цивільний позов цивільного позивача ОСОБА_8 до ОСОБА_7 про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином залишити без розгляду.
На вирок може бути подана апеляційна скарга до Одеського апеляційного суду протягом 30 днів з моменту проголошення вироку.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1