ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/89/20 Справа № 703/2325/14-к Категорія: ч.2 ст.125 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 жовтня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

Головуючого - судді суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
за участю прокурораОСОБА_6 , ОСОБА_7 - присутнього в режимі відеоконференції в приміщенні Смілянського міськрайонного суду Черкаської області

захисника ОСОБА_8

потерпілого ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_7 на вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 листопада 2018 року, яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Балаклея Смілянського району, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з повною загальною середньою освітою, неодруженого, приватного підприємця, раніше не судимого,

виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України,

в с т а н о в и л а :

Згідно вироку ОСОБА_10 близько 11 год. 29 серпня 2013 року біля торгових місць за №№ 89-90 на території Центрального ринку по вул. Дзержинського в м. Сміла, під час сварки, яка виникла на ґрунті особистих неприязних стосунків і переросла у бійку, умисно завдав ОСОБА_9 удар кулаком правої руки в ліву частину грудної клітки і кулаком лівої руки в живіт, заподіявши йому згідно з висновком експерта № 330 від 12 вересня 2013 року легкі тілесні ушкодження у виді стійкого цефалічного, помірного вести було-атаксичного та вираженого астено-невротичного синдромів, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Дії обвинуваченого органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст.125 КК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, прокурор Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_7 , звернувся з апеляційною скаргою в якій просив скасувати вирок суду першої інстанції від 26.11.2018 через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотне порушення кримінального процесуального закону та постановити новий вирок, яким ОСОБА_10 визнати винним та засудити за ч. 2 ст. 125 КК України до штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн. На підставі ч. 1 ст. 49, ч. 5 ст. 74 КК України звільнити ОСОБА_10 від відбування призначеного покарання у зв`язку із закінченням строків давності. Також апелянт просив повторно дослідити матеріали кримінального провадження, допитати потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 свідків сторони захисту: ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , дослідити письмові докази у кримінальному провадженні: протокол прийняття заяви ОСОБА_9 від 30.08.2013; висновок експерта №330 від 12.09.2013; протокол проведення слідчого експерименту від 23.04.2014; карту виїзду швидкої медичної допомоги № 101157 від 29.08.2013, а також матеріали, що характеризують особу обвинуваченого.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги прокурор зазначає, що відповідно до вимог ст. 374 КПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» суд зобов`язаний мотивувати постановлений вирок, а саме обґрунтувати свої висновки у кримінальному провадженні, аргументувати свою позицію та переконливо довести, чому одні докази покладені в основу вироку, а інші відкинуті або не враховані. У судовому провадженні суд повинен ретельно перевірити та оцінити докази з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та взаємозв`язку. За наявності суперечливих доказів суд повинен у мотивувальній частині вироку проаналізувати їх, навести мотиви свого рішення. Включення у вирок формулювань, які ставлять під сумнів невинність виправданого, не допускається. У виправдувальному вироку не повинен залишитися недослідженим жоден доказ, на якому ґрунтувалося обвинувачення.

Проте, суд першої інстанції вказані вимоги кримінального процесуального закону та судової практики не виконав, а свій висновок про недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення побудував на суперечливих, достатньо не перевірених доказах, яким не дав належної правової оцінки.

Так, в основу свого рішення суд поклав фактично показання ОСОБА_10 про те, що 29.08.2013 близько 9 год. до належного йому торгівельного контейнера підійшов ОСОБА_9 , який здійснює торгівлю аналогічними товарами неподалік від нього, при цьому поводив себе агресивно, демонструючи кулаки, сказав, що їм потрібно розібратися. При цьому, ОСОБА_9 першим наніс йому удар по голові, коли він, спілкуючись з покупцем, повернувся до потерпілого спиною, після чого ОСОБА_10 втратив свідомість. Ударів потерпілому не наносив.

Суд визнав ці показання достовірними та переконливими, не взявши до уваги інші докази обвинувачення, наявні у матеріалах кримінального провадження.

Зокрема, суд не надав будь якої оцінки наданим під час судового розгляду показанням потерпілого ОСОБА_9 , які взагалі не відобразив у своєму рішенні, про те, що у нього неодноразово виникали конфлікти з сім`єю ОСОБА_20 на ґрунті конкуренції, оскільки здійснюють торгівлю аналогічними товарами на території Центрального ринку м. Сміла поруч один з одним. Так, 29.08.2013 вранці у нього виник словесний конфлікт з донькою ОСОБА_10 , ОСОБА_21 , у який втрутився ОСОБА_10 та завдав йому два удари кулаками рук в груди та живіт, а ОСОБА_9 наніс ОСОБА_10 один удар в голову. Від нанесених ОСОБА_10 ударів у потерпілого на тілі з`явились синці та в подальшому протягом 10 днів він перебував на амбулаторному лікуванні. Інших конфліктів 29.08.2013 ні з ОСОБА_10 , ні з іншими особами у потерпілого не виникало.

Такі показання потерпілого щодо обставин отримання ним тілесних ушкоджень підтверджують свідки ОСОБА_15 , ОСОБА_22 та ОСОБА_11 ..

Крім того, посилання суду, що стороною обвинувачення неправильно вказано час події - сварки між ОСОБА_10 і ОСОБА_9 не є підставою для виправдання. Стороною обвинувачення вказувався час вчинення кримінального правопорушення, виходячи із заяви потерпілого ОСОБА_9 та його показань як потерпілого.

Разом з тим, посилання суду, що свідки обвинувачення вказують на різний час події злочину, а тому суд вважає, що вони надавали суду неправдиві покази і до уваги ці покази не сприймає є однобічним дослідженням справи, оскільки свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_11 , ОСОБА_15 , ОСОБА_13 пояснювали, що точний час вони повідомити не можуть через те, що не намагалися його запам`ятати, а тому надаючи покази орієнтовно вказували час події кримінального правопорушення, такі як «в першій половині дня», «з 09 год. до 11 год.».

Зазначає, що відповідно до положень частини 1 ст. 334 КПК України, суд, викладаючи в мотивувальній частині вироку докази, на яких ґрунтується висновок повинний зазначити мотиви, з яких він відкидає інші докази.

Так, за змістом роз`яснень, викладених у пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України №5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавств і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» з послідуючими змінами, висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу. Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано.

Вказує, що в порушення ст. 374 КПК України та зазначених роз`яснень Верховного Суду України суд першої інстанції упереджено підійшов до оцінки доказів обвинувачення.

Зокрема, ухвалюючи рішення, суд не взяв до уваги показань потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_15 про нанесення ОСОБА_10 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 під час сварки між ними, посилаючись на те, що такі показання спростовуються показаннями свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_23 ..

При цьому, ОСОБА_21 є дочкою, а ОСОБА_23 являлась дружиною обвинуваченого, між ними та потерпілим склалися неприязні відносини в результаті неодноразових конфліктів на ґрунті здійснення підприємницької діяльності на території Центрального ринку м. Сміла, що свідчить про їх зацікавленість у даному кримінальному провадженні та необхідність надання критичної оцінки їх показанням, що жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_9 . 29.08.2013 ОСОБА_10 не наносив.

Крім того, ОСОБА_23 очевидцем конфлікту між обвинуваченим та потерпілим 29.08.2013 взагалі не була, а довідалась про нього зі слів чоловіка, дочки та інших осіб.

Дослідивши показання свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які були допитані у ході судового розгляду, суд у змісті вироку, не в повному обсязі виклав свідчення останніх, виокремивши дані на користь сторони захисту, що свідчить про намагання суду уникнути у вироку посилань на докази, які ставлять під сумнів невинуватість ОСОБА_10 , тобто про упередженість суду при оцінці доказів обвинувачення, безпідставно дійшовши висновку про недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Крім того, формально зазначивши у вироку зміст показань потерпілого, звівши їх лише до часу виникнення конфлікту, суд їх аналізу в сукупності з іншими доказами не навів та не дав оцінки його свідченням про те, що обвинувачений ОСОБА_10 , першим завдавши удари ОСОБА_9 , спровокував переростання словесного конфлікту в бійку, в результаті якої обоє отримали легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Вказує, що факт заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень ОСОБА_10 не заперечується учасниками процесу та підтверджено у встановленому законом порядку вироком апеляційного суду Черкаської від 18.05.2016 стосовно ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 125 КК України, який набрав законної сили.

При цьому, висновок про недоведеність вини ОСОБА_10 суд мотивував тим, що свідки ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 вказали, що після того, як ОСОБА_9 наніс ОСОБА_10 один удар в ділянку голови, останній впав, отримавши травму голови, а того як обвинувачений бив потерпілого вони не бачили.

Суд першої інстанції, виклавши у вироку докази, які маються у кримінальному провадженні і досліджені в ході судового слідства, після їх оцінки з точки зору їх належності, допустимості, достовірності та достатності, в порушення вимог ст. 374 КПК України зробив висновок в загальних судженнях з викладанням загальних положень кримінального процесуального та кримінального закону, належно не проаналізувавши їх в сукупності та не конкретизуючи мотивів, чому саме він відкидає той чи інший доказ.

Зокрема, суд упереджено підійшов до оцінки даних висновку експерта № 330 від 12.09.2013, яким встановлено характер та ступінь тяжкості тілесних ушкоджень, спричинених потерпілому, підтверджено доводи сторони обвинувачення, оскільки встановлено, що тілесні ушкодження виникли від неодноразової дії тупого предмета, що мав обмежену травмуючу поверхню, могли бути спричинені за механізмом, який повідомив потерпілий, та за давністю спричинення можуть відповідати часу події. Відтак, суд необґрунтовано ствердив, що висновок судово-медичної експертизи від 12.09.2013 № 330 лише підтверджує факт наявності у потерпілого тілесних ушкоджень та не може бути доказом вини обвинуваченого.

Зазначає, що така позиція суду є помилковою, оскільки суд, вирішуючи питання про доведеність висунутого особі обвинувачення, має повно, всебічно і комплексно оцінити наявні докази в їх сукупності, а не оцінювати окремі з них відокремлено від інших.

Тоді як показання потерпілого, свідків ОСОБА_15 та ОСОБА_11 , які були безпосередніми очевидцями події, є послідовними, логічними, повністю узгоджуються між собою щодо спричинення ОСОБА_9 тілесних ушкоджень саме ОСОБА_10 та об`єктивно підтверджуються даними, які містяться в протоколі слідчого експерименту від 23.04.2016 за участю потерпілого, даними висновку судово-медичної експертизи № 330 від 11.09.2013, яким встановлено не тільки факт спричинення ОСОБА_9 легких тілесних ушкоджень, а й характер, спосіб та час їх спричинення, а також в карті виїзду швидкої медичної допомоги № 101157 від 29.08.2013.

З огляду на викладене, прокурор зазначає, що у діях ОСОБА_10 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

Незважаючи на вищевказані обставини кримінального провадження, суд у своєму рішенні вказує на невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України, що відповідно до вимог чинного законодавства не відповідає стадії судового розгляду при вирішенні вказаного питання.

Не може залишатись поза увагою і той факт, що вирок Смілянського міськрайонного суду не відповідає вимогам кримінального процесуального закону щодо підстав ухвалення виправдувального вироку.

Так, згідно з п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284, ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, а також при встановленні судом відсутності події кримінального правопорушення чи відсутності в діянні складу кримінального правопорушення.

Разом з тим, судом, як в мотивувальній так і резолютивній частинах вироку, жодної з наведених вище підстав ухвалення виправдувального вироку не наведено. Натомість, вирок містить посилання на виправдання ОСОБА_10 за недоведеністю його вини у вчиненні ним кримінального правопорушення, а не у обвинуваченні, як це передбачено ч. 4 ст. 374 КПК України.

Таким чином, об`єктивний аналіз обставин кримінального провадження, на думку апелянта, свідчить про необґрунтованість висновків суду щодо недоведеності вини ОСОБА_10 та відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 125 КК України.

ОСОБА_10 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора. Вказав, що наведені в ній обставини не відповідають фактичним обставинам, які були досліджені та встановлені судом та є надуманими.

Вказує, що повторне дослідження обставин справи допускається виключно за умов, які встановлені законом, а стороною обвинувачення будь-яким чином, відповідно до норм кримінально-процесуального закону, не обґрунтовано обставини за яких докази які були досліджені судом першої інстанції, досліджені неповністю або з порушеннями та які норми закону при цьому порушено судом першої інстанції. Зазначає, що судом першої інстанції детально допитані як потерпілий так і вказані в апеляційній скарзі прокурора свідки. Кожний доказ, який наданий стороною обвинувачення, судом першої інстанції, оцінений з точки зору належності, допустимості, достовірності, а також в сукупності їх достатності і взаємозв`язку.

Таким чином повторне дослідження письмових доказів, зокрема і допит потерпілого, свідків, стороною захисту розцінюється як тиск на свідків, щоб вони розповіли ті обставини яких не існувало, адже покази надані свідками в суду першої інстанції сторону обвинувачення не влаштовують.

Зазначає, що згідно ч. 3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Відповідно до п. 21 Постанови ПВС України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», виправдувальний вирок постановляється, зокрема, за недоведеністю участі підсудного у вчиненні злочину, коли факт суспільно небезпечного діяння встановлено, але досліджені судом докази виключають або не підтверджують вчинення його підсудним.

Також відповідно до п.23 зазначеної Постанови, всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь підсудного. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Вказує, що, виправдувальний вирок суду відносно нього, є законним та обґрунтованим, та відповідає тим обставинам, які були встановлені в судовому засіданні суду першої інстанції.

Заслухавши доповідь судді, міркування прокурорів, які просили задовольнити апеляцію прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_7 із вказаних у ній мотивів, думки обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважаючи рішення місцевого суду законним та обґрунтованим, думку потерпілого ОСОБА_9 , який підтримав апеляцію прокурора та просив її задовольнити, вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляції, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_7 до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно достатті 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає, що місцевий суд при постановленні виправдувального вироку від 26.11.2018 щодо ОСОБА_10 даних вимог закону дотримався у повному обсязі.

Так, ОСОБА_10 обвинувачувався органом досудового слідства в тому, що близько 11 год. 29 серпня 2013 року біля торгових місць за №№ 89-90 на території Центрального ринку по вул. Дзержинського в м. Сміла, під час сварки, яка виникла на грунті особистих неприязних стосунків і переросла в бійку, умисно наніс ОСОБА_9 по удару кулаком правої руки в ліву частину грудної клітки і лівої руки в живіт, заподіявши тому легкі тілесні ушкодження у вигляді стійкого цефалічного, помірного вестибуло-атаксичними та вираженими астено-невротичними синдромами, спричинивши короткочасний розлад здоров`я.

Дії обвинуваченого органом досудового слідства кваліфіковані за ч.2 ст. 125 КК України.

На підтвердження винуватості ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, орган досудового слідства та сторона обвинувачення посилались на такі докази:

-дані протоколу прийняття заяви ОСОБА_9 від 30 серпня 2013 року про те, що близько 11 год. 29 серпня 2013 року він «під час бійки з Грушовим» «отримав тілесні ушкодження від останнього»;

-дані показань потерпілого ОСОБА_9 про те, що 29 серпня 2013 року ОСОБА_10 між торговими місцями №89 та №90, що на території Центрального ринку в м. Сміла, в ході чергової сварки із-за довготривалих неприязних стосунків, наніс йому удар кулаком правої руки в ліву частину грудей в область серця та кулаком лівої руки в праву частину живота, від чого у нього були синяки;

- дані показань свідка ОСОБА_13 без доказової їх оцінки;

- дані висновку експерта № 330 від 12 вересня 2013 року, «відповідно до якого, ступінь тяжкості тілесних ушкоджень нанесених ОСОБА_9 , відноситься до категорії легких, спричинивших короткостроковий розлад здоров`я»;

- дані показань свідка ОСОБА_11 про те, що він між половиною десятої і одинадцятою годинами бачив, як чоловік, як потім вияснилося, що це був ОСОБА_10 , ударив ОСОБА_9 кулаками в груди і в живіт під час сварки;

- дані показань свідка ОСОБА_12 про те, що після 10 год. 29 серпня 2013 року він бачив, як ОСОБА_10 під час сварки ударив ОСОБА_9 правою рукою в груди, а лівою рукою нижче грудей, на що ОСОБА_9 відмахнувся від нього;

- дані показань свідка ОСОБА_15 про те, що 26 серпня 2013 року він бачив, як ОСОБА_10 між 9 та 11 год. ранку два рази по тулубу ударив ОСОБА_9 ;

- дані показань свідка ОСОБА_14 про те, що вона не бачила, а лише чула про те, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 сваряться, бійки не бачила і про те, що ця подія відбулася між 10 та 11 год. дня якого не пам`ятає;

- дані показань свідка ОСОБА_24 про те, що він, як фельдшер бригади швидкої допомоги виїжджав машиною швидкої медичної допомоги на Центральний ринок м. Сміла, де надавав медичну допомогу чоловікові, схожому на ОСОБА_10 , в якого «було садно в районі обличчя брови і виска». Дати і часу не пам`ятає, можливо це було з 9, чи з 8 до 11 год. в першій половині дня. У зв`язку із тим, що хворий відчував себе нормально та відмовився від госпіталізації, він не був доставлений до лікарні. Обставини події, яка трапилася до виїзду швидкої медичної допомоги, йому не відомі;

- дані протоколу проведення слідчого експерименту від 23 квітня 2014 року з участю ОСОБА_9 , згідно якого потерпілий розказав та показав, як ОСОБА_10 близько 11 год. 29 серпня 2013 року завдав йому «удар правою рукою в ліву частину грудної клітки, а потім лівою рукою вдарив у живіт в праву частину».

Колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з висновком місцевого суду та вважає його правильним та обґрунтованим щодо того, що після оцінки кожного наданого доказу з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності наданих стороною обвинувачення доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, ці докази не можна покласти в основу обвинувачення, оскільки частина їх є сумнівними, а інші, ні самі по собі, ні в їх сукупності, не підтверджують ні прямо, ні опосередковано існування обставин, про які зазначено в обвинувальному акті, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що сторона обвинувачення вину ОСОБА_10 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не довела і він підлягає виправданню із таким рішенням повністю погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Так, згідно положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Одною із обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно ст. 91 КПК України є винуватість обвинуваченого у вчинені кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст.ст. 85, 92 КПК України належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Обов`язок доказування належності доказів покладається на сторону, що їх подає.

Так, у ході судового розгляду кримінального провадження місцевим судом було встановлено, що обвинувачення неправильно вказало час події сварки між ОСОБА_10 і ОСОБА_9 .. Так ОСОБА_10 із самого початку досудового розслідування, а ОСОБА_9 , погодившись з обвинуваченим, пояснили, що конфлікт між ними відбувся не близько 11 год., а близько 9 год. 29 серпня 2013 року. Ця ж обставина підтверджується копією карти виїзду швидкої медичної допомоги, приєднаної до матеріалів кримінального провадження за дорученням суду в порядку ст. 333 КПК України, згідно якої, виклик до ОСОБА_10 на Центральний ринок м. Сміла надійшов до станції швидкої медичної допомоги о 9 год. 02 хв. Свідок же ОСОБА_11 бачив, що ОСОБА_9 ОСОБА_10 , нібито, завдавав тілесних ушкоджень після 9 год. 30 хв. 10 год. 30 хв., ОСОБА_22 після 10 год., ОСОБА_15 з 9 год. до 11 год. 29 серпня 2013 року. Тоді, як обвинувачений і потерпілий беззаперечно наполягають на тому, а зазначена медкарта швидкої допомоги підтверджує, що конфлікт між вказаними особами уже завершився біля 9 год. 29 серпня 2013 року;

- допитаний у судовому засіданні місцевого суду обвинувачений ОСОБА_10 , заперечуючи свою причетність до інкримінованого йому злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, надав суду показання про те, що із ОСОБА_9 , який торгує аналогічним товаром, у нього поряд торгове місце на ринку і між ними часто виникають конфлікти через неузгодженість ціни товару. 29 серпня 2013 року близько 9 год. він приніс товар до контейнера, з якого торгує його дочка, туди ж підійшов ОСОБА_9 , поводив себе агресивно, демонструючи кулаки, сказав, що їм потрібно розібратися. В цей час підійшов покупець, тому він повернувся до ОСОБА_9 спиною і зразу ж відчув удар по голові, та далі нічого не пам`ятає. Отямився після приїзду лікарів швидкої допомоги. Лікар обробив рану на голові, з якої точилась кров, та запропонував госпіталізацію, проте він відмовився. Повернувшись на ринок він відчув, що йому стає гірше. Про конфлікт з ОСОБА_9 цього ж дня написав заяву до поліції, а потім поїхав до лікарні де дізнався, що лікар невролог приймає пацієнтів після 17 год., повернувся на базар. І вже близько 16 год. разом з дружиною поїхав до лікарні, де йому діагностували струс головного мозку та госпіталізували до травматологічного відділення;

- свідок ОСОБА_16 суду показала, що вона працює на ринку. Її торгове місце розташоване неподалік від місця, де реалізує товар ОСОБА_25 донька ОСОБА_10 29 серпня 2013 року близько 9 год. вона чула, як ОСОБА_26 кричала на ОСОБА_9 , згодом і бачила, як ОСОБА_9 ударив ОСОБА_10 , який підійшов до дочки, кулаком в праву частину потилиці ближче до вуха, після чого останній впав спиною на асфальт. ОСОБА_9 ще декілька разів вдарив того ногою по тулубу та кудись пішов. ОСОБА_10 лежав без свідомості, на голові у нього була кров. На прохання ОСОБА_25 вона викликала швидку медичну допомогу і пішла зустрічати лікарів;

- свідок ОСОБА_17 надала суду показання про те, що вона працює на ринку м. Сміла і 29 серпня 2013 року близько 9 год., вийшовши із свого ларька вона бачила, як ОСОБА_9 вів себе агресивно, вдарив кулаком ОСОБА_10 , який стояв спиною до нього, після чого той упав на асфальт. Вдаривши ще декілька разів ногою по тулубу лежачого ОСОБА_10 , ОСОБА_9 пішов. Вона підійшла до ОСОБА_10 , який був без свідомості, підняла його голову, яка була у крові і ОСОБА_16 викликала швидку медичну допомогу;

- свідок ОСОБА_18 суду надав показання про те, що в серпні 2013 року, число не пам`ятає працював в магазині «Господарочка», що на території базару, виходячи з магазину, він бачив, як ОСОБА_9 вдарив ОСОБА_10 правою рукою в задню частину голови, після чого останній спочатку схилився на товар, а потім впав спиною на асфальтове покриття, далі бити ОСОБА_10 завадила його донька ОСОБА_25 ;

- свідок ОСОБА_19 надав суду показання про те, що 29 серпня 2013 року близько 9 год., перебуваючи на базарі в м. Сміла, він спостерігав за конфліктом між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 та ще якоюсь молодою дівчиною. Бачив, як ОСОБА_9 агресивно налаштований, прийнявши «боксерську стійку» вдарив рукою в затилок ОСОБА_10 , який торкнувшись рукою прилавка впав на асфальт;

- свідок ОСОБА_21 надала суду показання в яких зазначила, що 29 серпня 2013 року близько 9 год. вона перебувала на своєму робочому місці на території базару в м. Сміла. Вона спілкувалася з покупцем, коли до неї підійшов ОСОБА_9 , торгове місце якого знаходиться поруч з нею ліворуч і став пропонувати такий же товар за нижчу ціну. Із-за цього виникла з ним сварка. Підійшов її батько ОСОБА_10 і також втрутився в суперечку під час якої ОСОБА_9 наніс йому удар кулаком в голову, від якого батько впав на асфальтове покриття і втратив свідомість. Він не рухався, а ОСОБА_9 продовжував наносити удари ногами по тулубу батька. Вона стала поливати водою з пляшки батька і попросила ОСОБА_27 , яка підбігла до неї, викликати швидку медичну допомогу, оскільки голова батька була в крові і він перебував у непритомному стані. ОСОБА_9 відійшов до свого торгового місця де і перебував;

- свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснив, що ОСОБА_10 він не знав, а з ОСОБА_9 пересікався, друзями не являються. 29 серпня 2013 року близько 9 год. перебував на території ринку в м. Сміла і так-як знаходився на відстані близько 4-5 метрів від них, бачив, як ОСОБА_9 сварився з сусідкою, що торгує навпроти нього. ОСОБА_10 підійшов до ОСОБА_9 і наніс йому два удари в груди, а той відмахуючись руками попав лівою рукою ОСОБА_10 в область голови. Підійшовши до ОСОБА_9 , запитав що відбувається, на що той повідомив про їх конфлікт. Ніяких ушкоджень на ОСОБА_9 не бачив;

- свідок ОСОБА_15 в судовому засіданні пояснив, що на ринку в м. Сміла у нього є торгові місця. Вранці 29 серпня 2013 року почув суперечку між ОСОБА_9 і донькою ОСОБА_10 .. Перебуваючи на відстані 8-10 метрів від них бачив, як ОСОБА_9 і ОСОБА_10 пошарпали один одного, обмінялися ударами. Перший наніс удар ОСОБА_10 , вдаривши ОСОБА_9 у плече, а той, відмахуючись вдарив ОСОБА_10 в шию чи голову. Після чого, ОСОБА_10 впав на прилавок. Більше нічого не бачив, так-як пішов далі по ринку. ОСОБА_10 і ОСОБА_9 знає лише наглядно, в обличчя.

Допитана в судовому засіданні свідок обвинувачення ОСОБА_14 не змогла нічого пояснити з приводу нанесення тілесних пошкоджень ОСОБА_10 , а повідомила лише про те, що ОСОБА_10 і ОСОБА_9 торгували поруч на ринку м. Сміла, товар у них був ідентичний, із-за цього вони конфліктували. 29 серпня 2013 року, часу вона не пам`ятає у них знову виник конфлікт, чула крики, кидали взуття з прилавку, чула і про бійку, але як вона відбулася вона не бачила.

У зв`язку з цим місцевий суд дійшов висновку, що посилання прокурора на показання свідка ОСОБА_14 , як на доказ винуватості ОСОБА_10 у заподіянні тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , є недоречним і з таким висновком повністю погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції.

Також, місцевий суд дійшов висновку, що посилання сторони обвинувачення на показання свідка ОСОБА_13 , без оцінки їх доказового значення, також не були враховані як доказ, оскільки вони є показаннями з чужих слів. Сама ОСОБА_13 очевидцем події не була і про ці події, будучи заінтересованою особою в розгляді справи на користь свого чоловіка, пояснила лише про те, що ОСОБА_9 , прийшовши з роботи поскаржився їй, що його побив ОСОБА_10 ..

Дані показань свідка обвинувачення ОСОБА_12 , про те, що після 10 год. 29 серпня 2013 року він бачив, як ОСОБА_10 під час сварки ударив ОСОБА_9 правою рукою в груди, а лівою рукою нижче грудей, на що ОСОБА_9 відмахнувся від нього, на думку колегії суддів апеляційного суду, місцевий суд обґрунтовано не взяв до уваги, оскільки стороною обвинувачення залишились не виконаними вимоги ч.3 ст.23 КПК України, безпосередня присутність цього свідка під час судового розгляду, незважаючи на неодноразові нагадування суду, забезпечена не була. (Ухвала суду від 20 листопада 2017 року про примусовий привід ОСОБА_12 в судові засідання не виконана і залишилась без належного реагування прокурора).

Місцевий суд дійшов такого обґрунтованого, на думку суду апеляційної інстанції висновку, на підставі вимог ст. 23 КПК України, оскільки суд досліджує докази безпосередньо. Показання учасників кримінального провадження суд отримує усно і не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду.

Що стосується даних показань свідка ОСОБА_24 на досудовому слідстві про те, що він, як фельдшер бригади швидкої допомоги виїжджав машиною швидкої медичної допомоги на Центральний ринок м. Сміла, де надавав медичну допомогу чоловікові, схожому на ОСОБА_10 , судом не оцінювалися, оскільки як сторона обвинувачення, так і сторона захисту не наполягали на його допиті у судовому засіданні, адже обставини події, яка трапилася до виїзду швидкої медичної допомоги, йому не відомі і зтаким висновком теж повінстю погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з такою оцінкою доказів судом першої інстанції щодо того, що місцевий суд критично оцінив, як доказ показання самого потерпілого ОСОБА_9 , оскільки він не тільки давав суперечливі показання, а й такі показання, які спростовуються іншими доказами.

Зокрема, потерпілий, згідно його показань, занесених до протоколу прийняття від нього заяви про вчинення щодо нього кримінального правопорушення і в судових засіданнях до 10 червня 2014 року категорично стверджував, що конфлікт між ним і ОСОБА_10 , коли останній спричинив йому тілесні ушкодження, відбувся об 11 год. 29 серпня 2013 року, тоді як у судовому засіданні місцевого суду достовірно встановлено, з чим погодився в судовому засіданні 10 червня 2014 року і сам потерпілий, що сварка між ним і обвинуваченим відбулася близько 9 год. 29 серпня 2013 року і цього дня більше не виникала.

Також, колегія суддів суду апеляційної інстанції погоджується з такою оцінкою доказів судом першої інстанції щодо того, що показання ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_15 про те, що ОСОБА_10 завдав тілесних ушкоджень потерпілому спростовуються показаннями свідків ОСОБА_23 та ОСОБА_21 , згідно яких близько 9 год. 29 серпня 2013 року ОСОБА_9 почав сварку з ОСОБА_21 на Центральному ринку м. Сміла, де вони працюють реалізаторами, а коли прийшов ОСОБА_10 , то ОСОБА_9 продовжив сваритися і з ним. Коли ОСОБА_10 відвернувся, то ОСОБА_9 ударив його рукою в голову. ОСОБА_10 ОСОБА_9 не бив, оскільки втратив свідомість. ОСОБА_16 викликала швидку допомогу, лікарі якої надали медичну допомогу ОСОБА_10 .. Більше конфліктів в цей день між ОСОБА_10 і ОСОБА_9 не було.

Показання ОСОБА_23 та ОСОБА_21 , відповідно дружини та доньки ОСОБА_10 , підтверджуються також показаннями сторонніх та незацікавлених свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , згідно яких вказані особи працювали з ОСОБА_9 під час події в одному торгівельному ряду на Центральному ринку м. Сміла і бачили, як близько 9 год. 29 серпня 2013 року в ході сварки спочатку з ОСОБА_21 , а потім і з ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , коли ОСОБА_10 відвернувся, вдарив його. ОСОБА_10 ОСОБА_9 не бив. Конфлікт закінчився, оскільки до ОСОБА_10 була викликана машина швидкої допомоги, лікарі якої таку допомогу йому надали.

Більш того, дані свідки ОСОБА_16 та ОСОБА_17 надали покази про те, що вони бачили, як близько 9 год. 29 серпня 2013 року в ході сварки спочатку з ОСОБА_21 , а потім і з ОСОБА_10 , ОСОБА_9 після того, коли ОСОБА_10 відвернувся, вдарив його і, коли ОСОБА_10 впав від удару спиною на асфальт та перебував там без свідомості, то ОСОБА_9 ще декілька раз ударив лежачого ОСОБА_10 ногою по тулубу, а тільки після цього залишив місце події.

Таким чином, дані показань ОСОБА_9 спростовуються, а ОСОБА_10 підтверджуються також даними показань ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , про те, що ці свідки бачили, як під час конфлікту ОСОБА_9 і ОСОБА_10 , останній потерпілого ОСОБА_9 не бив, а, навпаки, ОСОБА_9 завдав удару ОСОБА_10 рукою у потилицю.

Дані показань свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 і ОСОБА_18 , детальні, послідовні, не суперечать одне одному та органічно поєднуються між собою, сумніву не викликають, а тому з такою оцінкою доказів повністю погоджується і колегія суддів апеляційного суду, оскільки вона є обґрунтованою.

Місцевий суд, посилаючись на показання обвинуваченого ОСОБА_10 , свідків: ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 і ОСОБА_18 , в тій частині, що вони бачили, як ОСОБА_9 завдавав тілесних ушкоджень ОСОБА_10 , їх виклав у вироку так, як вони були дані суду при розгляді цього кримінального провадження, при цьому, на думку колегії суддів апеляційного суду, він ні в якому разі не вийшов за межі обвинувачення, і враховує, що такі показання, як доказ, були оцінені Апеляційним судом Черкаської області при постановлені 18 травня 2016 року вироку у іншому провадженні про обвинувачення ОСОБА_9 , який визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України (вирок набрав законної сили і не був оскаржений в касаційному порядку).

Також колегія суддів суду апеляційної інстанції вважає вірним висновок місцевого суду щодо того, що місцевий суд не взяв до уваги в якості доказів протокол прийняття заяви ОСОБА_9 від 30 серпня 2013 року та протокол проведення слідчого експерименту від 23 квітня 2014 року з участю ОСОБА_9 про те, що ОСОБА_10 29 серпня 2013 року близько 11 год. завдав йому тілесних ушкоджень «під час бійки», оскільки вони не відповідають дійсним обставинам справи і спростовуються вищенаведеними показаннями свідків ОСОБА_23 , ОСОБА_21 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_19 та ОСОБА_18 , кожний сам по собі та у своїй сукупності та своєму взаємозв`язку про те, що конфлікт між ОСОБА_9 і ОСОБА_10 розпочався і закінчився до 9 год. 29 серпня 2013 року, більше не поновлювався і вони бачили, що ОСОБА_10 . ОСОБА_9 не бив.

Що стосується такого доказу, як висновок експерта №330 від 12 вересня 2013 року, на який, як на доказ, посилається прокурор, то він свідчить лише про наявність у потерпілого легких тілесних ушкоджень, але він сам по собі, без наявності інших доказів заподіяння ОСОБА_10 тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , доказом вини обвинуваченого у спричиненні вказаних тілесних ушкоджень потерпілому бути не може і з таким висновком та такими мотивами не врахування даного доказу в якості підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_10 у спричиненні легких тілесних ушкоджень ОСОБА_9 повністю погоджується і суд апеляційної інстанції.

Вироком апеляційного суду Черкаської області від 18 травня 2016 року, згідно якого ОСОБА_9 , за спричинення ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, визнаний винуватим і засуджений до покарання у вигляді штрафу в розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, а саме в сумі 1700 грн.

Таким чином, оскільки інших беззаперечних доказів вини ОСОБА_10 у заподіянні ОСОБА_9 тілесних ушкоджень сторона обвинувачення, слідство і прокурор суду не надали, а обвинувачення прокурором побудоване лише на тих доказах, які спростовані у судовому засіданні місцевого суду, то суд першої інстанції, трактуючи всі сумніви на користь обвинуваченого і враховуючи, що обвинувальний вирок, відповідно до ст.ст. 17 і 373 КПК України, постановлений у цій справі бути не може, суд виправдав обвинуваченого ОСОБА_10 , і з таким рішенням та такою оцінкою доказів погоджується колегія суддів апеляційного суду, вважаючи її детальною, логічною та послідовною, а в цілому обґрунтованою та такою, що відповідає фактичним обставинам провадження.

Відповідно до п. 274 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Нечипорук і Йонкало проти України зазначено: якість доказів також береться до уваги, а також те, чи породжують обставини, за яких вони були здобуті, будь-які сумніви щодо їхньої надійності й точності.

У п. 65 рішення Європейського Суду з прав людини у справі Коробов проти України, п. 43 рішення цього ж суду у справі Кобець проти України зазначено: при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом». Доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту. Суд при оцінці доказів має керуватися критерієм доведення «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.

Згідно ст. 17 КПК України, ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Усі ж сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.

Крім того, місцевим судом встановлені і інші обставини, які перешкоджають постановленню обвинувального вироку у цій справі.

Згідно ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту.

Сприймаючи обвинувальний акт щодо ОСОБА_10 , як «процесуальне рішення, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування» (ч.4 ст. 110 КПК України), місцевий суд вважав, що слідством не в повному обсязі дотримані вимоги ст. 291 КПК України.

Так, в обвинувальному акті зазначено, що ОСОБА_10 , завдавши ударів в грудну клітку та живіт ОСОБА_9 «спричинив останньому ушкодження у вигляді стійкого цефалічного, помірного вестибулоатаксичними та вираженими антено-невротичними синдромами, які відповідно до висновку експерта № 330 від 11 вересня 2013 року відносяться до категорії легких, спричинивших короткостроковий розлад здоров`я».

Разом з тим, не дивлячись на посилання слідчого на вказаний висновок експерта, при дослідженні судом вказаного доказу, встановлено що обвинувальний акт з ним не узгоджується у ньому відсутні відомості про те, що у « ОСОБА_9 на фоні спричинення йому тілесних ушкоджень виник, як наслідок ситуаційної реакції, реактивний стан, який протягом короткострокового проміжку часу проявився стійким цефалічним, помірним вестибулоатаксичними та вираженим астено - (а не антено, як зазначено в обвинувальному акті) невротичним синдромом і за даною ознакою короткочасного розладу здоров`я відносяться до категорії легких, спричинивших короткостроковий розлад здоров`я».

Сторона обвинувачення вказаних недоліків у складеному слідчим обвинувальному акті при викладені фактичних обставин кримінального провадження не виявила, будь-яких змін чи уточнень, в тому числі, в порядку ст. 338 КПК України, не внесла, а суд, виконуючи вимоги ст. 337 КПК України про межі висунутого обвинувачення, такі зміни в обвинувачення внести не може.

Таким чином, у судовому засіданні місцевого суду було встановлено, що у потерпілого ОСОБА_9 на час проведення досудового розслідування були в наявності тілесні ушкодження, які згідно висновку експерта №330 від 11 вересня 2013 «за давністю спричинення можуть відповідати часу події і за ознакою короткострокового розладу здоров`я відносяться до категорії легких», але стороною обвинувачення і потерпілим ОСОБА_9 та його представником, адвокатом Шпаком, не доведено, що вказаному потерпілому тілесні ушкодження спричинені саме ОСОБА_10 , у зв`язку із чим останній, на думку суду першої інстанції, підлягав виправданню через недоведеність його вини у вчиненні, інкримінованого йому, кримінального правопорушення із таким висновком погоджується колегія суддів суду апеляційної інстанції.

Дане судове рішення не є перешкодою для повного і достовірного встановлення обставин заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, особи чи осіб, котрі ці тілесні ушкодження спричинили і юридичної оцінки дій цих осіб, виходячи із фактично і достовірно встановлених усіх обставин справи.

Прокурор Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_7 просив провести часткове судове слідство та дослідити ряд документів та доказів, які були ним зазначені в резолютивній частині його апеляційної скарги.

Колегія суддів суду апеляційної інстанції відмовила в задоволенні такого клопотання відповідно до вимог ч.3 ст.404 КПК України.

За таких обставин вимоги апеляційної скарги прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про те, що висновок про недоведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення суд першої інстанції побудував на суперечливих, достатньо не перевірених доказах, яким не дав належної правової оцінки, не підлягають до задоволення та спростовуються ретельно проаналізованими доказами наведеними у вироку суду першої інстанції із зазначенням мотивації чому одні докази взяті до уваги, а інші відхилені і з якою також погоджується колегія суддів апеляційного суду.

На думку суду апеляційної інстанції, місцевим судом не допущено таких істотних порушень норм кримінального або кримінально-процесуального законів, які б давали підстави для зміни або скасування вироку суду.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 373, 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу прокурора Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Смілянського міськрайонного суду Черкаської області від 26 листопада 2018 року, яким ОСОБА_10 , виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 2 ст. 125 КК України, залишити без зміни.

Вирок суду вступає в законну силу з моменту проголошення ухвали апеляційним судом, та дані судові рішення можуть бути оскаржені в касаційному порядку до Верховного Суду на протязі 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий :

Судді :