Справа № 457/820/17 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1286/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року колегія суддів Судової палати у кримінальних справах Львівського апеляційного суду у складі:
Головуючої судді ОСОБА_2 ,
Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5
розглянувши по кримінальному провадженні №0000748 від 22.07.2016 року у відкритому судовому засіданні у м. Львові, в залі судових засідань Львівського апеляційного суду, апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_10 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 на ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року про продовження строку дії обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою,-
за участю учасників судового провадження:
прокурора ОСОБА_11
захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_12 , ОСОБА_8
обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_9

встановила:

даною ухвалою продовжено обвинуваченому ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Станиля Дрогобицького району Львівської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 - строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на 2 місяці.
Продовжено обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Дрогобич, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави на 2 місяці.
Строк дії ухвали 2 місяці, тобто до 16 січня 2021 року.
Мотивуючи своє рішення, суд першої інстанції вказав, що при вирішенні питання доцільності продовження строку тримання під вартою відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 суд враховує, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких є особливо тяжким злочином, враховуючи дані про особу обвинувачених, їх вік, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності, а саме: ОСОБА_13 одружений, ФОП, раніше несудимий; ОСОБА_7 одружений, не працює, що свідчить про те, що в нього не має офіційного джерела доходу, раніше судимий за особливо тяжкі злочини, що також свідчить про існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_7 може і в подальшому вчиняти нові кримінальні правопорушення; наявність у даному кримінальному провадженні свідків, які ще не допитані та вплив на яких може спотворити хід судового розгляду по даному кримінальному провадженні, а тому усі вищевказані обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, можуть продовжити вчинення кримінальних правопорушень, перешкоджати іншим чином об`єктивному з`ясуванню обставин справи, а тому суд приходить до висновку, що обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 слід продовжити запобіжний захід у вигляді тримання під вартою без визначення розміру застави. Таким чином, ризики, що існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися, що виправдовує тримання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 під вартою, застосування до обвинувачених іншого запобіжного заходу за даних обставин буде недоцільним. Задоволення клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою виключає можливість задоволення клопотання захисників та обвинувачених про зміну запобіжного заходу на домашній арешт. Інший запобіжний захід за даних обставин застосований бути не може.
На вказану ухвалу адвокат ОСОБА_6 захисник обвинуваченого ОСОБА_7 , адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_9 , адвокат ОСОБА_10 захисник обвинуваченого ОСОБА_7 подали апеляційні скарги.
Адвокат ОСОБА_6 захисник обвинуваченого ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, ухвалити нову, якою ОСОБА_7 змінити міру запобіжного заходу з утримання під вартою на домашній арешт.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що прокурором в черговий раз не доведено наявність ризиків, оскільки зазначені у клопотанні ризики носять декларативний характер. Прокурором не доведено, що на даний момент наявні достатні підстави вважати, що ризики є реальними.
Покликання на те , що ОСОБА_7 може: «сховати або знищити будь-які речі чи документи,які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення», не є логічними, оскільки усі речові докази чи документи долучені до матеріалів кримінального провадження, та ОСОБА_7 жодним чином не зможе їх сховати чи знищити; «вчиняти інші кримінальні правопорушення, продовжувати свою злочинну діяльність» не логічне та голослівне; «переховуватись від органів досудового розслідування та суду», спростовується тим, що ОСОБА_7 має стійкі соціальні зв`язки, малолітню доньку, до затримання здійснював догляд важко хворої бабусі, має постійне місце проживання, та зацікавлений у повному, всебічному та об`єктивному розгляді кримінального провадження з метою встановлення своєї невинуватості; «незаконно впливати на потерпілого та свідків з метою уникнення кримінальної відповідальності». У ОСОБА_7 немає об`єктивних причин впливати на зазначених осіб, оскільки як вбачається з матеріалів справи попередні покази потерпілої та свідків жодним чином не підтверджують вини ОСОБА_7 швидше навпаки є підтвердженням його непричетності до інкримінованого йому злочину. Більше того, потерпіла ОСОБА_14 19.11.2019 року під час судового засідання надала суду письмову заяву в якій відмовляється від обвинувачення ОСОБА_15 , поскільки вважає, що обвинувачення є надуманим і просить звільнити його з під варти.
Звертає увагу суду, що у клопотаннях про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, які містяться у матеріалах справи, прокурор формально посилався лише і виключно на ризики, перераховані у ч. 1 ст. 177 КПК України, при цьому не наводячи прикладів їх існування, а також фактичних обставин, які б дійсно підтверджували те, що обвинувачений ОСОБА_7 справді спроможний здійснити дії, передбачені згаданою статтею. При цьому, прокурор не наводив інших підстав для подальшого тримання під вартою та не ініціював розгляд клопотання більш м`якого запобіжного заходу.
Разом з тим, постановляючи ухвали про продовження строку тримання під вартою суд першої інстанції, зокрема Сихівський районний суд міста Львова, враховуючи дані про особу обвинуваченого, виходив виключно з тих підстав, що вчинений злочин є особливо тяжким
Водночас, із матеріалів справи випливає, що органами досудового розслідування точно не встановлений потерпілий у злочині, передбаченому ч.2 ст. 15-п.п. 5, 12 ч.2 ст. 115 КК України, та не надано належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б доводили вину обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні вказаного кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.
Як слідує із матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_7 жодним чином не перешкоджав встановленню істини у справі. Більше того, останній давав пояснення в залі судових засідань для встановлення такої . Тому підстав вважати, що обвинувачений в майбутньому вчинятиме протиправні дії для встановлення фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення немає.
Ризиків, що обвинувачений зможе сховати чи знищити будь-які речі та документи, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на свідків чи потерпілих з метою уникнути кримінальної відповідальності не існує, оскільки досудове розслідування у кримінальному провадженні закінчено.
Адвокат ОСОБА_10 захисник обвинуваченого ОСОБА_7 в поданій апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати, постановити нову ухвалу, якою обрати ОСОБА_7 запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту, як альтернативу тримання під вартою визначити ОСОБА_7 заставу.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також: наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті.
Однак за самими матеріалами справи: усі дії спрямовані на вбивство потерпілої вчинялись виключно ОСОБА_16 ( проникнення в машину для закладення імітаційного пристрою. Приведення пристрою у дію). Однак відносно ОСОБА_7 таких доказів немає. Так досудовим розслідуванням встановлено, що тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_17 не заподіяно, ОСОБА_7 особисто не знав ОСОБА_18 .
Наголошує, що жодних підстав вважати, що ОСОБА_7 буде переховуватись від слідства, впливати на учасників кримінального провадження чи спробує вчинити інше кримінальне правопорушення немає, це не було встановлено попереднім вироком суду, який на даний час скасовано. Спроб переховуватись від органів досудового розслідування ОСОБА_7 не чинив, так само як не має наміру чинити тиск на інших учасників кримінального провадження, тим більше вчиняти протиправні дії.
Вважає, що обраний найсуворіший вид запобіжного заходу щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою не відповідає меті його застосування, є безпідставним, тому вважаю продовження його застосування невиправданим та недоцільним.
Звертає увагу апеляційного суду на ту обставину, що ОСОБА_7 згідно вимог ч.5 ст.72 КК України ( так званий закон «Савченко») затриманий 27.02.2017 року і на даний час утримуючись під вартою відбув 3/4 строку покарання. Тобто та обставина, що він і дальше утримується під вартою коли у нього , у випадку постановлений вироку відривається для ОСОБА_7 пільга на умовно дострокове звільнення , можливість взяття обвинуваченого на поруки. Тобто ОСОБА_15 з 27.02.2017 року відбув 3 роки 10 місяців, а отже відбув 7 років і 8 місяців з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.
Кім того, звертає увагу суду, що Сихівським районним судом досліджено протокол затримання ОСОБА_7 та проведення в його квартирі обшуку і даний доказ є очевидно недопустимими, оскільки всі проведені процесуальні дії без участі захисника є очевидно недопустимими.
На думку апелянта, беручи до уваги те, що вина ОСОБА_7 не доведена, а пред`явлена підозра не обгрунтована та не підтверджена доказами, вважаємо утримання ОСОБА_7 , під вартою незаконне, та не обґрунтоване, також жоден ризик передбачений ст. 177 КК України не доведений.
Наголошує, що сама потерпіла ОСОБА_19 у судовому засіданні подала заяву в якій просила звільнити з під варти ОСОБА_7 . Вона не має претензій до ОСОБА_7 .
Крім того під час судового слухання адвокатом ОСОБА_12 було подано документи про стан здоров`я батьків ОСОБА_7 , який є надто поганим, за час перебування під вартою ОСОБА_7 захворів на хронічний гепатит, що підтверджується відповіддю на адвокатський запит який знаходиться в матеріалах справи.
Адвокат ОСОБА_8 захисник обвинуваченого ОСОБА_9 в поданій апеляційній скарзі просить оскаржувану ухвалу скасувати та ухвалити нову ухвалу обравши більш м`який запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання або домашнього арешту.
В обґрунтування доводів апеляційної скарги вказує, що з зазначеною ухвалою суду захист не погоджується, як і ОСОБА_9 , як особа, якої порушено права, свободи та інтереси та просить ухвалу суду змінити у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону.
Зазначає, що у клопотанні прокурора від 6 листопада 2020 року про продовження строку тримання під вартою жодний ризик, передбачений ст. 177 КПК України не доведений, лише вкотре переписані стандартні фрази з попередніх клопотань ( аналогічна копія починаючи від 8 серпня 2019 року по даний час). Звертаючись зі скопійований клопотанням, навіть не орієнтував суд, що термін закінчується 19.11.2020 року, а не 30.09.2020 року як в клопотанні.
В даному випадку немає обґрунтованої підозри, не встановлений мотив інкримінованого злочину, потерпілий та відсутні допустимі та належні докази, що підтверджують причетність ОСОБА_9 до даної справи, про це неодноразово захистом наголошувалось в ході судового розгляду, про перевірку цих доводів зазначено і в ухвалі Львівського апеляційного суду від 06.03.2019 року, що є порушенням суддею норм діючого КПК України.
Вважає, що ухвала колегії суддів Сихівського районного суду м. Львова від 16.11.2020 року про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є такою, що не відповідає повноті судового розгляду, висновок суду не відповідає фактичним обставинам кримінального правопорушення.
Наголошує, що ОСОБА_9 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягався, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, постійне місце проживання, працюючий, в суспільстві користується повагою, вина не доведена, а пред`явлена підозра не обгрунтована та не підтверджена доказами, клопотання про продовження строку тримання під вартою подане з істотним порушенням норм КПК, вважає утримання ОСОБА_9 під вартою незаконне, та не обгрунтоване, також жоден ризик передбачений ст. 177 КК України не доведений.
Заслухавши доповідь судді, виступ захисників та обвинувачених, які підтримали подані апеляційні скарги та просили їх задовольнити, виступ прокурора, який заперечив проти поданих апеляційних скарг сторони захисту та просив залишити без змін ухвалу суду першої інстанції, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує кожному право на справедливий суд, що включає, крім іншого, право на розгляд справи. Відповідні положення Конвенції знайшли своє втілення також у ст. 55 Конституція України, згідно з якою права і свободи людини і громадянина захищає суд; кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Відповідно до ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, зокрема, право на доступ до правосуддя (п.14 ч.1 ст.7 КК України).
У Рішенні Конституційного Суду України № 4-р/2019 від 13.06.2019 у справі № 3-208/2018(2402/18) щодо ОСОБА_20 зазначено, що положення частини 2 статті 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним). Зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене частиною другою статті 392 Кримінального процесуального кодексу України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.
Згідно ч.6 ст. 9 КПК України, у випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені частиною першою статті 7 КПК України.
Відповідно до ч.2 ст.331 КПК України, вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України.
Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні, перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином, вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.
Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою ст.177 КПК України.
Згідно ч.3 ст.331 КПК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. Копія ухвали вручається обвинуваченому, прокурору та направляється уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Як вбачається з представлених в апеляційний суд матеріалів справи, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.15-п.п.5, 12, ч.2 ст.115, ч.2 ст.15-ч.1 ст.263 КК України, тобто, кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачуються ОСОБА_9 та ОСОБА_7 є тяжким та особливо тяжким, згідно ст. 12 КК України.
На думку колегії суддів, колегією суддів районного суду, задовольняючи клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_9 та ОСОБА_7 підставно враховано, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою не зменшилися, що виправдовує тримання ОСОБА_9 та ОСОБА_7 під вартою, а застосування до обвинувачених іншого запобіжного заходу за даних обставин буде недоцільним.
При розгляді клопотання суд обґрунтовано врахував, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 обвинувачуються у вчиненні кримінальних правопорушень, одне з яких є особливо тяжким злочином, за який законом передбачене покарання від десяти до п`ятнадцяти років позбавлення волі, врахував дані про особу обвинувачених, їх вік, сімейний та матеріальний стан, вид діяльності, а саме: ОСОБА_9 одружений, ФОП, раніше несудимий; ОСОБА_7 одружений, не працює, що свідчить про те, що в нього не має офіційного джерела доходу, раніше судимий за особливо тяжкі злочини, що також свідчить про існування ризику того, що обвинувачений ОСОБА_7 може і в подальшому вчиняти нові кримінальні правопорушення; наявність у даному кримінальному провадженні свідків, які ще не допитані та вплив на яких може спотворити хід судового розгляду по даному кримінальному провадженні, а тому усі вищевказані обставини у своєму взаємозв`язку дають підстави вважати, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені ч.1 ст.177 КПК України, а саме: переховуватися від суду, незаконно впливати на свідків, можуть продовжити вчинення кримінальних правопорушень, перешкоджати іншим чином об`єктивному з`ясуванню обставин справи.
Відтак, доводи апелянтів правильних висновків суду першої інстанції не спростовують, є необґрунтованими і безпідставними, доводи апелянтів про відсутність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачені можуть здійснити дії, передбачені ч.1 ст. 177 КПК України свого підтвердження при апеляційному розгляді не знайшли.
За таких обставин, колегією суддів суду першої інстанції зроблено вірний висновок про те, що застосування іншого, більш м`яких запобіжних заходів, про які просить сторона захисту, а саме домашній арешт чи застава до обвинуваченого ОСОБА_7 , особисте зобов`язання чи домашній арешт до обвинуваченого ОСОБА_9 не будуть достатніми для запобігання ризикам, зазначеним в ч.1 ст.177 КПК України.
Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_10 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 .

Керуючись ст.ст. 177, 178, 183, 405, 407 КПК України, колегія суддів

постановила:

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_6 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_8 захисника обвинуваченого ОСОБА_9 , адвоката ОСОБА_10 захисника обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення, а ухвалу Сихівського районного суду м. Львова від 16 листопада 2020 року про продовження строку дії обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_7 запобіжного заходу у виді тримання під вартою без змін.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4