Дата документу 26.01.2021 Справа № 334/1360/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 334/1360/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/392/21 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія п.13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, який має середню спеціальну освіту, офіційно працевлаштованого на ТОВ «Індустріал буд», одруженого, який має на утриманні неповнолітню дитину 2002 року народження, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше засудженого:
05.11.1992 року Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.140, ст.94,42 КК України на строк 9 років позбавлення волі. Звільнився 26.12.2000 року з Деканівської ВК №12;
11.04.2005 року Апеляційним судом Запорізької області за п.6 ч.2 ст.115, п.13 ч.2 ст.115 КК України, ч.2 ст.15, ч.2 ст.194, ст.70 КК України на строк 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна,
визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України, і призначено йому покарання:
- за п.13 ч.2 ст.115 КК України 15 (п`ятнадцять) років позбавлення волі;
- за ч.2 ст.185 КК України 5 (п`ять) років позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст.70, ст.72 КК України остаточно призначено кримінальне покарання у виді позбавлення волі строком на 15 (п`ятнадцять) років.
Запобіжний захід у виді тримання під вартою, залишено до набрання вироком законної сили.
Стягнуто з обвинуваченого на користь держави витрати за проведення молекулярно-генетичної експертизи в розмірі 1701,29 гривень.
Відповідно до вимог ст.100 КПК України вирішена доля речових доказів.
Згідно зі змістом вироку, ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , будучи особою раніше засудженим за вчинення умисного вбивства, 23.12.2019 року приблизно о 15 год. 00 хв., перебуваючи в парку «Кремлівський» по вул. С. Синенко в м. Запоріжжя, на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, вступив у словесну сварку із ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в ході якої у ОСОБА_7 виник злочинний умисел, спрямований на заподіяння смерті останній. Реалізуючи свій злочинний умисел ОСОБА_7 , у зазначений вище час та місці, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, тобто діючи з прямим умислом, дістав з правої кишені куртки заздалегідь підготовлений предмет, ззовні схожий на кухонний ніж та завдав ним два удари ОСОБА_10 в область грудної клітини, зліва, заподіявши останній, одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини з ушкодженням серця, що призвело до зовнішньої та внутрішньої кровотечі і формуванням геморагічного шоку, внаслідок чого ОСОБА_10 померла на місці.
Крім того, в той же день, приблизно о 15 годині 00 хвилин ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , знаходячись в парку «Кремлівський» по вул. С. Синенко в м. Запоріжжя, діючи умисно, повторно, з метою заволодіння чужим майном, користуючись безпорадним станом ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , розуміючи, що його дії будуть непоміченими, шляхом вільного доступу заволодів мобільним телефоном «Самсунг Гелекси J 3», чорного кольору, вартістю 1800 гривень, який належав потерпілій ОСОБА_10 .
Під час судового засідання ОСОБА_7 визнав свою вину в інкримінованих йому злочинах в повному обсязі, розкаявся та дав покази, що повністю відповідають пред`явленому обвинуваченню, пояснивши суду, що 23.12.2019 року, він випив 0,5 літра пива, пішов у парк нарізати лози для декору (хотів зробити паркан), побачив молоду жінку, яка сиділа на зрубі з дерева, курила та пила пиво. Він підійшов до неї, попросив сірники або запальничку, а вона почала йому грубити та облаяла його нецензурною лайкою. Його це образило, тому він дістав з кишені ніж, яким він збирався різати гілки та двічі вдарив її ножем в область серця. Після того, як вона впала зі зрубу, на якому сиділа, у неї з сумки посипалися речі. Серед речей був мобільний телефон, який він забрав собі та здав у ломбард за 800 гривень.
Суд першої інстанції дослідивши матеріали кримінального провадження в ході судового розгляду, вислухавши учасників кримінального провадження дійшов до висновку, що під час розгляду кримінального провадження знайшло підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 у інкримінованих злочинів, передбачених п.13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України.

В апеляційних скаргах обвинуваченого та його захисника, не спорюючи висновки суду щодо винуватості вважають, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні у зв`язку з тим, що призначене покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Апелянти обґрунтовують скарги тим, що при призначені покарання суд не врахував, що під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду ОСОБА_7 свою провину визнав в повному обсязі, надав органам досудового розслідування правдиві свідчення, на підставі яких були проведені необхідні експертизи.

Окрім того, захисник наголошує, що саме надання показів ОСОБА_7 та проведені експертизи на підставі показів є єдиним прямими доказами, які підтверджують факт скоєння ним кримінальних правопорушень, а тому зазначений факт свідчить, що обвинувачений не є суспільно-небезпечною особою та його виправлення можливе без тривалої ізоляції від суспільства.

При призначені покарання судом першої інстанції на думку захисника, не врахував данні, що характеризують особистість обвинуваченого, а саме те, що він має постійне місце реєстрації та проживання, де характеризується позитивно, на обліку в наркологічному чи психіатричному диспансерах не перебуває, офіційно працевлаштований.

Крім того, ОСОБА_7 проживав однією сім`єю із ОСОБА_11 та донькою ОСОБА_12 , 2020 року народження. Під час судового розгляду кримінального провадження, між ОСОБА_7 та ОСОБА_11 укладено шлюб, що свідчить про те, що є людина, яка може допомогти перевихованню та заради якої обвинувачений сам намагається довести, що він готовий змінитися на краще.

Зазначає, що суд першої інстанції не врахував фізичний стан обвинуваченого, який хворіє низкою хронічних захворювань: гіпертонічна хвороба 1 ступеню, сольовий діатез єдиної правої нирки, хронічний гепатит не уточненої етіології з мінімальною біохімічною активністю, хронічний гастрит з завищеною секреторною функцією шлунку, змішаний геморой ІІ-ІІІ ст., хронічний гастродуоденит.

В умовах позбавлення волі, перелічені хвороби будуть лише прогресувати, у зв`язку із неможливістю надати належної медичної допомоги, що призведе до погіршення стану здоров`я обвинуваченого.

Обвинувачений та його захисник просять апеляційний суд вирок суду першої інстанції від 08.10.2020 року змінити та призначити йому покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Крім того, обвинувачений просить апеляційний суд дозволити забрати речі його дружині з Дніпровського ВП ГУНП в Запорізькій області, які знаходяться в камері схову.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого та захисника, які підтримали доводи апеляційних скарг; прокурора та потерпілої, які заперечували проти апеляційних скарг, вважали вирок суду законним та обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарг, колегія суддів, вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника задоволенню не підлягають.

Згідно із ст.1 КПК України, на території України порядок кримінального провадження визначається Конституцією України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, кримінальним процесуальним законом та іншими законами України.

Статтею 2 КПК України, визначені завдання кримінального провадження, серед яких крім іншого, є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також, забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу, і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до загальних засад кримінального провадження, викладених у ч.1 ст.7 КПК України, зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати, окрім іншого, таким загальним засадам кримінального провадження, як верховенство права, законність та диспозитивність.

Згідно зі ст.8 КПК України, кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, тобто таким, що ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до вимог ст.94 КПК України та в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

За правилами ст.94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Вказані вимоги закону, як вважає колегія суддів, судом першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 були дотримані.

Відповідно до ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що рішення суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.
Висновки суду щодо доведеності вини обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, за вказаним кримінальним провадженням є обґрунтованими та учасниками кримінального провадження не оспорюються.
Зі змісту скарг випливає, що апелянти в цій частині фактично порушують питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття «судової дискреції» (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючи норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Колегія суддів вважає, що за вчинення кримінальних правопорушень покарання обвинуваченому суд призначив у відповідності з положеннями Загальної частини КК України у межах, встановлених санкціями статті Особливої частини КК України, які передбачають відповідальність за скоєні кримінальні правопорушення.
Вирішуючи питання про розмір призначеного покарання обвинуваченому ОСОБА_7 за вчинені злочини, колегія суддів, зазначає, що відповідно до п.33 рішення Європейського суду з прав людини від 19.02.2009 у справі «Христов проти України» право на справедливий судовий розгляд, гарантоване ч.1 ст.6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з проявів верховенства права є положення про те, що право не обмежується лише законодавством як однією з його форм, а включає й інші соціальні регулятори. Справедливість - одна з основних засад права і є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.
Суд вважає за необхідне зазначити, що ця позиція ґрунтується, в тому числі, і на рішенні Конституційного Суду України від 02.11.2004 № 15-рп/2004 у справі № 1-33/2004.
Тобто, суд призначає покарання конкретній особі за конкретний злочин, максимально індивідуалізуючи покарання, яке має бути необхідним і достатнім для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів (ч.2 ст.50 КК України).
Окрім того, Конституційний Суд України у своєму рішенні за № 15-рп/2004 наголосив, що «…окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину…».
У справі «Скоппола проти Італії № 2» від 17.09.2009 р. ЄСПЛ виклав правову позицію, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004 «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, а згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст.12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Відповідно до п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2004 виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, досліджувати судам необхідно всебічно матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Відповідно до ст.3 та ст.27 Конституції України людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються найвищою соціальною цінністю. Кожен має право захищати своє життя і здоров`я, життя і здоров`я інших людей від протиправних посягань.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України № 2 від 07.02.2003 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи» необхідно звернути увагу судів на необхідність суворого додержання вимог законодавства, що передбачає відповідальність за злочини проти життя та здоров`я особи. Однією з важливих гарантій здійснення проголошеного статтями 3 і 27 Конституції України права людини на життя і здоров`я є беззастережне виконання судами вимог кримінально-процесуального закону щодо забезпечення прав потерпілих від зазначених злочинів.
Колегія суддів зауважує, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий - 05.11.1992 Ленінським районним судом м. Запоріжжя за ч.1 ст.140, ст.ст.94, 42 КК України на строк 9 років позбавлення волі та 11.04.2005 Апеляційним судом Запорізької області за п.6 ч.2 ст.115, п.13 ч.2 ст.115 КК України на строк 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна.
Відповідно до матеріалів кримінального провадження встановлено, що ОСОБА_7 завдав потерпілій два удари ножем, заподіявши останній одиночне проникаюче сліпе колото-різане поранення грудної клітини з ушкодженням серця, що призвело до зовнішньої та внутрішньої кровотечі і формуванням геморагічного шоку, внаслідок чого ОСОБА_10 померла на місці. Після чого, заволодів чужим майном, користуючись безпорадним станом потерпілої.
Таким чином, ОСОБА_7 , будучи раніше судимим за умисне вбивство, звільнившись з місць позбавлення волі знову вчинив умисний особливо тяжкий злочин проти життя та здоров`я людини та кримінальне правопорушення проти власності. Своїми умисними діями обвинувачений позбавив життя потерпілу заволодівши її майном, тобто посягнув на невід`ємне природне право людини, яке охороняється і захищається Державою. Позбавляючи потерпілу життя у спосіб, встановлений судом, залишив потерпілу в такому стані, що характеризують дії обвинуваченого на місці злочину нелюдським ставленням до життя інших людей.
Враховуючи матеріали провадження, колегія суддів зауважує, що кримінальне покарання розглядається в трьохракурсному плані: кара за вчиненні суспільно-небезпечні діяння, виправлення поведінки особи, запобігання вчиненню особою нових злочинів.
У психологічному аспекті покарання базується на закономірностях, що кримінальне покарання є дієвим з урахуванням суб`єктивної сторони злочину та перспективи зміни особистості засудженого, змусить останнього відчути каяття совісті, прагнення до позитивних самозмін та створити перешкоди у антисоціальному способу житті.
Складовим змістовним елементом індивідуалізації кримінальної відповідальності, на думку колегії суддів є створення для особи правового впливу суспільства шляхом створення для нього стану судимості, в подальшому посилення ефекту кримінального покарання в разі вчинення нового злочину.
Вчинення обвинуваченим систематичних злочинів протягом життя, свідчить про його стійке небажання ставати на шлях законослухняної поведінки, скоєння злочинів для обвинуваченого стало звичним життям, що значною мірою підвищує суспільну небезпеку особи обвинуваченого. Кримінальне покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Також при призначенні покарання, слід враховувати й ставлення обвинуваченого після скоєних злочинів, що проявляється в не намаганнібудь-яким чином, допомогти потерпілій, надати їй медичну допомогу, допомогти оговтатися близьким потерпілої від пережитого, компенсувати їм перенесені стражданні та полегшити душевний біль.

Судова колегія вважає, доводи обвинуваченого та його захисника про те, що ОСОБА_7 має позитивну характеристику, обставини, які пом`якшують покарання, стійкі соціальні зв`язки і те, що він готовий змінитися і перевиховатися мають формальний характер, і є сформованою правовою позицією захисту, яка направлена на зменшення призначеного кримінального покарання за скоєнні суспільно-небезпечні діяння.
Щодо доводів про те, що обвинувачений має проблеми із здоров`ям, на думку апеляційного суду не може бути підставою для пом`якшення кримінального покарання, оскільки відсутні відомості, що ОСОБА_7 потребує невідкладного лікування поза межами установ виконання кримінальних покарань або таке лікування не може бути надано в умовах попереднього ув`язнення.
Таким чином, апеляційні скарги обвинуваченого та його захисника не містять доводів, які могли свідчити про наявність обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених злочинів, а також свідчать про явну несправедливість призначеного покарання у виді 15 років позбавлення волі за позбавлення життя людини і заволодіння чужого майна через його суворість, з огляду на тяжкість злочинів, обставини їх скоєння та даних про особу обвинуваченого, з урахуванням положень ст.414 КПК України та приписів статей 50, 65 КК України. На підтвердження цих обставин стороною захисту не надано доказів і під час апеляційного перегляду оскаржуваного судового рішення.
Окрім того, апеляційний суд наголошує, що термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
За таких обставин, апеляційні скарги обвинуваченого та захисника про зміну вироку та призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, з урахуванням наведених ними доводів, належить вважати безпідставним, оскільки вони мають суто суб`єктивний характер.
Колегія суддів дійшла висновку про те, що при призначені обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд у повній мірі дотримався вимог кримінального закону, що містяться у нормах ст.ст.65, 66, 67 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 15 років, у межах санкцій кримінального закону, додержуючись принципу законності, індивідуалізації, справедливості та обґрунтованості покарання, а також дослідивши дані про особу обвинуваченого та врахувавши ступінь тяжкості вчинених злочинів.
З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено підстав для застосування ст.69 КК України.
Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання у той спосіб, як це зазначено у вироку, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, а тому є справедливим.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування ухваленого обвинувального вироку, не вбачається.
З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Вирок Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 08 жовтня 2020 року, яким визнано ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених п.13 ч.2 ст.115, ч.2 ст.185 КК України, залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_13