ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Номер провадження: 11-кп/821/568/20Головуючий по 1 інстанції ОСОБА_1
ЄУНС: 711/2379/20 Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 вересня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2
суддів з участю: секретаря судового засідання прокурора обвинуваченого захисникаОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси кримінальне провадження № 0000748 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, українця, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше судимого:

- 26.04.2001 Придніпровським райсудом м. Черкаси за ст. 17 ч. 2 ст. 140, ч. 2 ст. 145, 42 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, на підставі ст.46-1 КК України, з відстрочкою виконання вироку на 2 роки зі штрафом в сумі 680 грн. 18.12.2001 постановою цього ж суду відстрочка виконання вироку відмінена та направлений в місця позбавлення волі;

- 26.03.2003 Придніпровським райсудом м. Черкаси за ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ст.71 КК України, на 3 роки 6 місяців позбавлення волі;

- 27.12.2006 Придніпровським райсудом м. Черкаси за ч. 3 ст. 185 КК України, на підставі ст. 71 КК України, на 3 роки 1 місяць позбавлення волі;

- 03.10.2011 Придніпровським райсудом м. Черкаси за ч. 2 ст. 307, 69 КК України на 4 роки позбавлення волі з конфіскацією майна. Звільнений 13.12.2014 від відбування покарання умовно-достроково на не відбутий строк 11 місяців 2 дні,

засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України на 5 (п`ять) років позбавлення волі

Строк відбуття покарання ОСОБА_7 вирішено рахувати з 16.02.2020.

Прийнято рішення про стягнення з ОСОБА_7 процесуальні витрати за проведення експертизи в сумі 628,04 грн.

В порядку ст. 100 КПК України вирішена доля речових доказів,

в с т а н о в и л а :

Даним вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 16.02.2020 приблизно о 21 год., більш точного часу не встановлено, знаходячись в будинку за адресою: АДРЕСА_3 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, та настання суспільно-небезпечних наслідків, наніс ОСОБА_9 два удари ножем в область живота, один з яких спричинив потерпілому тілесні ушкодження травми живота у вигляді проникаючого його порожнину, поранення передньої черевної стінки з ушкодженням тонкої кишки, яке відповідно до висновку судово-медичної експертизи №02-01/233 від 17.03.2020 відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень як такі, що небезпечні для життя, як в момент заподіяння так і в своєму перебігу.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 порушує питання про зміну вироку суду першої інстанції через невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості. Просить призначити ОСОБА_7 покарання не пов`язане із позбавленням волі врахувавши, що ОСОБА_7 відшкодував потерпілому заподіяні ним матеріальні збитки та моральну шкоду, надавав йому медичну допомогу одразу після вчинення кримінального правопорушення і викликав швидку медичну допомогу, віктимність поведінки самого ОСОБА_9 , а також позицію потерпілого, який примирився з обвинуваченим та наполягав на призначенні йому покарання не пов`язаного з позбавленням волі.
Посилається на те, що хоча ОСОБА_7 раніше судимий, а за місцем проживання характеризується незадовільно, однак він має стійкі соціальні зв`язки, зокрема, проживає разом з батьками.

Потерпілий ОСОБА_9 в судове засідання не з`явився, про причини неявки суд апеляційної інстанції не повідомив, що, з огляду на положення ч. 4 ст. 405 КПК України, не перешкоджає судовому розгляду по суті заявлених апеляційних вимог.

Заслухавши суддю-доповідача, думки: обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_8 в підтримку внесеної апеляційної скарги; прокурора про законність та обгрунтованість вироку суду першої інстанції і безпідставність апеляційних вимог захисника; вивчивши матеріали кримінального провадження, дослідивши характеризуючі дані на обвинуваченого, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 до задоволення не належить.

За частиною1статтею 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, оцінених відповідно до вимог ст. 94 КПК України та учасниками судового провадження не оспорюється.

Кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, колегія суддів визнає правильною.

Процедура розгляду кримінального провадження в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України судом першої інстанції дотримана.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Положеннями статті 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.
Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Визначені статтею 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, а також призначення покарання нижчого, ніж передбачене санкцією статті (частини статті), завданням якої є виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
При цьому повноваження суду (його права та обов`язки), надані державою, щодо обрання між альтернативними видами покарань у встановлених законом випадках та інтелектуально-вольова владна діяльність суду з вирішення спірних правових питань, враховуючи цілі та принципи права, загальні засади судочинства, конкретні обставини справи, дані про особу винного, справедливість обраного покарання тощо, визначають поняття «судова дискреція» (судовий розсуд) у кримінальному судочинстві. Дискреційні повноваження суду повинні відповідати принципу верховенства права з обов`язковим обґрунтуванням обраного рішення у процесуальному документі суду.
У справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005) та «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005) Європейський Суд з прав людини зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п.38 рішення від 16.10.2008) Європейський Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, на виконання загальних засад його призначення та роз`яснень, що містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 24.10.03 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який має постійне місце проживання, де характеризується негативно, має не погашену судимість, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, в якості обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, обставину, що його обтяжує - вчинення кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння і обгрунтовано призначив покарання в межах санкції статті КК України у виді позбавлення волі на певний строк.

Призначаючи покарання ОСОБА_7 судом також враховано позицію потерпілого ОСОБА_9 про доцільність призначення покарання не пов`язаного з реальним позбавленням волі та відсутність матеріальних і моральних претензій щодо нього.

З огляду на встановлені вище обставини підстав для призначення ОСОБА_7 покарання із врахуванням положень ст. 69 КК України, як того просить сторона захисту в апеляційній скарзі, судом апеляційної інстанції не встановлено, як і не встановлено підстав для застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням, оскільки таке звільнення, з урахуванням встановлених судом фактичних обставин провадження, не буде сприяти досягненню мети покарання в даному кримінальному провадженні.

Надана стороною захисту характеристика на ОСОБА_7 від 10.08.2020 за № 221, за якою він характеризується за місцем проживання позитивно, не дає суду обґрунтовані підстави для задоволення апеляційних вимог захисника про призначення обвинуваченому менш суворого покарання або із звільненням від його відбування з випробуванням.

Інші обставини, на які посилається захисник в апеляційній скарзі, були предметом перевірки та оцінки судом першої інстанції, про що свідчить призначене ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 121 КК України.

На переконання суду апеляційної інстанції саме призначене ОСОБА_7 покарання у виді реального позбавлення волі у визначеному судом розмірі є справедливим, таким, що відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень, а також таким, що не буде становити «особистий надмірний тягар для особи», адже відповідатиме справедливому балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи.

Даних, які б свідчили про неможливість відбування обвинуваченим покарання у виді позбавлення волі, колегією суддів не встановлено.

З урахуванням викладеного, колегія суддів визнає вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25.05.2020 щодо ОСОБА_7 таким, що відповідає критеріям, передбаченим ст. 370 КПК України і не вбачає підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для його скасування чи зміни.

Керуючись ст.ст. 404, 405, п. 1 ч.1 ст. 407, ст. 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 25 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців в порядку, передбаченому ст. 426 КПК України, а засудженим ОСОБА_7 в той самий строк з моменту вручення її копії.

Головуючий

Судді