Справа № 333/2459/20
Провадження № 1-кп/333/493/20
ВИРОК
Іменем України

12 серпня 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченої ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя кримінальне провадження за обвинуваченням:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народилася у м. Запоріжжі, українки, громадянки України, освіта середня, заміжньої, офіційно не працевлаштованої, проживає без реєстрації за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

28.04.2020 року, приблизно о 14-00 год., ОСОБА_4 , знаходячись у приміщенні магазину «Бридж», який розташований за адресою: м. Запоріжжя, вул. Новокузнецька, 1-Г, побачила на лавці, яка знаходиться біля прилавку у відділі готової їжі, мобільний телефон «Samsung S8+» в корпусі чорного кольору та у неї виник умисел на таємне викрадення чужого майна.
У подальшому, ОСОБА_4 , реалізуючи свій злочинний умисел, діючи з корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, достовірно впевнившись, що її дії залишаться непоміченими, шляхом вільного доступу з дерев`яної лави викрала мобільний телефон «Samsung S8+» в корпусі чорного кольору з імеі1: НОМЕР_1 , імеі 2: НОМЕР_2 , вартістю 5783 грн. 34 коп., який належить потерпілій ОСОБА_5 . Після чого, ОСОБА_4 зникла з місця скоєння кримінального правопорушення та розпорядилась викраденим майном на власний розсуд, чим спричинила матеріальну шкоду потерпілій ОСОБА_5 на вказану суму.

Суд вважає вказане обвинувачення доведеним та кваліфікує дії ОСОБА_4 як скоєння кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, а саме: таємне викрадення чужого майна (крадіжка).

Під час судового розгляду ОСОБА_4 визнала свою вину повністю у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, і пояснила, що їй зрозуміло обвинувачення, права, передбачені КПК України, вона погоджується із обставинами, зазначеними в обвинувальному акті, із зібраними у кримінальному провадженні доказами, як достовірними, належними і допустимими, знає про міру та вид покарання, передбаченими КК України за вказаний кримінальний проступок і її заява про винуватість не є результатом якихось погроз або обіцянок.
Дійсно, 28.04.2020 року, приблизно о 14-00 год., вона перебувала у приміщенні магазину «Бридж», розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Новокузнецька, 1-Г з метою придбання продуктів харчування. Коли вона підійшла до одного з відділів, то на лавці, яка знаходиться внизу прилавка, побачила сенсорний мобільний телефон. Після того, як здійснила покупки, вона разом із продуктами харчування до сумки поклала і виявлений мобільний телефон. Коли прийшла додому і розповіла чоловіку звідки мобільний телефон, останній з нею посварився та вимагав від неї, щоб вона повернула викрадене. Але, чому вона це не зробила, не знає. На вказаний телефон того ж дня декілька разів дзвонили, але вона не могла взяти слухавку, так як у неї був телефон з кнопками і як користуватися сенсором, вона не знала. Потім, телефон відключився. Наступного дня до неї додому приїхали працівники поліції, яким вона відразу віддала мобільний телефон та усе розповіла. У скоєному щиросердно розкаюється.

Враховуючи те, що обвинувачена ОСОБА_4 у повному обсязі визнала свою вину у вчиненні інкримінованого їй кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, при обставинах, викладених в обвинувальному акті, цивільний позов потерпіла не заявила, зазначивши у своїй заяві, що претензій до обвинуваченої не має, приймаючи до уваги, що прокурор і обвинувачена не оспорювали обставини, встановлені органом досудового розслідування, учасники судового провадження правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, суд учасникам кримінального провадження роз`яснив положення ч.3 ст.349 КПК України, так як прокурор запропонував саме у такому порядку досліджувати докази по даному кримінальному провадженню.

Вислухавши думку учасників судового провадження, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнав недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин, які ніким не оспорюються.

Показання обвинуваченої ОСОБА_4 у судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння нею змісту обставин скоєного кримінального правопорушення, добровільності та істинності її позиції, оскільки вони достатньо вагомі (переконливі), чіткі (точні), узгоджені між собою (без суперечностей), а тому достовірні і відповідають критеріям якості доказів, встановленим п.150 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» та п.57 рішення ЄСПЛ у справі «Яременко проти України».
Враховуючи викладене, суд, допитав обвинувачену, дослідив матеріали: судової товарознавчої експертизи; що характеризують особу ОСОБА_4 , та що стосуються речових доказів.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення. При цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставить у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання.
Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 є щире каяття, що підтверджується її поведінкою під час досудового розслідування та судового розгляду. Обставини, обтяжуючі покарання ОСОБА_4 , відсутні.

Частина 2 статті 61 Конституції України передбачає, що юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

При призначенні покарання ОСОБА_4 , суд виходить із положень статті 65 КК України, а саме: з принципів законності, справедливості, індивідуалізації. При цьому, суд враховує ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_4 кримінального правопорушення, який відповідно до вимог ст.12 КК України є кримінальним проступком, її суспільну небезпечність, вік та здоров`я обвинуваченої (не перебуває на обліках у лікарів нарколога та психіатра), характеризуючі особистість обвинуваченої обставини раніше не судима, заміжня, має постійне місце проживання, працює, але неофіційно.

Враховуючи особистість обвинуваченої, запевнення останньої щодо можливості сплати штрафу, конкретні обставини кримінального провадження, наявність пом`якшуючих та відсутність обтяжуючих покарання обставин, суд вважає, що ОСОБА_4 необхідно призначити покарання у виді штрафу у мінімальному розмірі, передбаченого санкцією ч.1 ст.185 КК України у редакції цієї норми до набрання чинності Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 2617-VIII), виходячи з такого.
01.07.2020 набрав чинності Закон №2617-VІІІ, яким внесені зміни до ч.1 ст.185 КК України, відповідно до яких таємне викрадення чужого майна (крадіжка) карається штрафом від однієї тисячі до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадськими роботами на строк від вісімдесяти до двохсот сорока годин, або виправними роботами на строк до двох років, або арештом на строк до шести місяців, або обмеженням волі на строк до п`яти років. Відповідно до змін до ст. 12 КК України діяння, передбачене ч.1 ст.185 КК України, є кримінальним проступком.
Зазначеним законом викладено у новій редакції санкцію ч.1 ст.185 КК України із частковим посиленням та частковим пом`якшенням відповідальності: збільшенням верхньої межі одного з альтернативних основних покарань у виді штрафу та скасування найбільш тяжкого виду серед альтернативних основних покарань - позбавлення волі.
Отже, згідно Закону №2617-VІІІ за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України, з 01.07.2020 року скасований такий вид покарання як позбавлення волі, а максимальна межа штрафу збільшена до трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, при цьому, що на момент вчинення кримінального правопорушення санкція зазначеної статті встановлювала максимальну межу штрафу у розмірі ста неоподаткованих мінімумів доходів громадян.
Згідно із вимогами ст.5 КК України закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість. Закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі. Закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.
Тобто застосуванню підлягає найбільш сприятливий до винуватого закон із усіх, що були чинними у це період.
Тому, на думку суду, ОСОБА_4 можливо призначити покарання у розмірі п`ятдесяти неоподаткованих мінімумів доходів громадян як мінімальне покарання, передбачене ч.1 ст.185 КК України, діюче на момент скоєння кримінального проступку.

На переконання суду, призначення обвинуваченій такого покарання буде справедливим, співрозмірним і достатнім для її виправлення, кари та запобігання вчинення нових кримінальних правопорушень як самою обвинуваченою, так і іншими особами, а також буде відповідати таким принципам Європейської конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод як пропорційність обмеження прав людини, легітимна мета та невідворотність покарання.

Судом встановлено, що постановами слідчого від 29.04.2020 року та 12.05.2020 року диск з відеозапису з камер відеоспостереження приміщення магазину «Брідж» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Новокузнецька, буд.1-Г, за 28.04.2020 року та мобільний телефон «Samsung S8+» в корпусі чорного кольору з імеі1: НОМЕР_1 , імеі 2: НОМЕР_2 були визнані речовими доказами.
Відповідно до п.п. 5,7 ч.9 ст.100 КПК України питання про долю речових доказів і документів, які були надані суду, вирішується судом під час ухвалення судового рішення, яким закінчується кримінальне провадження. При цьому: майно, що було предметом кримінального правопорушення, конфіскується, крім того, яке повертається власнику (законному володільцю); документи, що є речовими доказами, залишаються в матеріалах кримінального провадження протягом усього часу їх зберігання.
Отже, викрадене майно, яке під час досудового розслідування було повернуто потерпілій, необхідно залишити останній.
Відповідно до п.1 ч.2 ст.99 КПК України до документів, за умови наявності в них відомостей, передбачених частиною першою цієї статті, можуть належати матеріали фотозйомки, звукозапису, відеозапису та інші носії інформації (у тому числі електронні).
Отже, враховуючи, що на СD-диску міститься інформація, що стосується скоєного ОСОБА_4 кримінального правопорушення, тому він є документом, який необхідно зберігати в матеріалах кримінального провадження.

Процесуальні витрати згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні складають 326 грн. 88 коп. за залучення експерта на проведення судової товарознавчої експертизи.
Відповідно до ч.2 ст. 124 КПК України у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Враховуючи, що процесуальні витраті, зазначені в обвинувальному акті документально підтверджені матеріалами кримінального провадження (актом №655-20 здачі-приймання висновку експерта №655-20 від 05.05.2020 року), тому суд вирішує про стягнення з обвинуваченої зазначених витрат на користь держави.

Цивільний позов у кримінальному провадженні заявлений не був, запобіжний захід до обвинуваченої не застосовувався.

Керуючись ст. ст. 349 ч.3, 366-368, 370-371, 373-374, 376, 395 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

ОСОБА_4 визнати винуватою у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.185 КК України, на підставі якої призначити їй покарання у виді штрафу у розмірі п`ятдесяти неоподатковуваних мінімумів доходів громадян у сумі 850 (вісімсот п`ятдесят) гривень.
Речові докази:
- СD-диск, що зберігається у матеріалах кримінального провадження залишити у кримінальному провадженні;
- мобільний телефон «Samsung S8+» в корпусі чорного кольору з імеі1: НОМЕР_1 , імеі 2: НОМЕР_2 , що знаходиться на відповідальному зберіганні у потерпілої ОСОБА_5 залишити останній.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави процесуальні витрати у розмірі 326 (триста двадцять шість) грн. 88 коп. за залучення експерта на проведення судової товарознавчої експертизи.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Запорізького апеляційного суду через Комунарський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку суду.

Копію вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учасникам судового провадження, які не були присутні у судовому засіданні.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1