Дата документу 25.11.2020 Справа № 334/3509/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1703/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №334/3509/18Суддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілої ОСОБА_7

представника потерпілих ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 (в режимі відеоконференції)

обвинуваченого ОСОБА_10 (в режимі відеоконференції)

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 на вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Берестове Бердянського району Запорізької області, не маючого зареєстрованого місця проживання,

та

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м.Пєвськ Чаунського району Магаданської області Російської Федерації, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватими і засуджено за вчинення злочину передбаченого ч.3 ст.187 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_9 та ОСОБА_10 визнано винуватими і засуджено за вчинення злочину за наступних обставин.

У березні 2018 року ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, достовірно знаючи про те, що у квартирі АДРЕСА_2 знаходяться грошові кошти та ювелірні вироби, які належать потерпілим ОСОБА_13 та ОСОБА_7 , вирішили вчинити розбійний напад, поєднаний з проникненням до зазначеної квартири, з метою заволодіння майном та грошовими коштами потерпілих.

Для реалізації спільного злочинного умислу, спрямованого на напад з метою заволодіння чужим майном, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 придбали маски чорного кольору, рукавички та невстановлений предмет, схожий на пістолет. Далі ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, розподілили між собою ролі, відповідно до яких особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, передав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ключі від вхідних дверей квартири потерпілих, вказав місце, де знаходяться грошові кошти та ювелірні вироби і привів ОСОБА_9 та ОСОБА_10 до місця вчинення злочину. В той час ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відповідно до розподілених їм ролей, мали проникнути до зазначеної квартири потерпілих, відкривши вхідні двері ключем, що їм надала особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, та з застосуванням невстановленого предмета, схожого на пістолет подолати опір потерпілих осіб та заволодіти грошовими коштами і майном.

Після досягнення домовленості між собою та реалізуючи свій спільний злочинний умисел, спрямований на вчинення розбою, ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, 06 березня 2018 року приблизно о 13 годині прибули до будинку АДРЕСА_3 , після чого особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, передав ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ключі від квартири АДРЕСА_2 , що у вказаному будинку, та залишився чекати на вулиці, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 за допомогою переданого їм ключа відкрили вхідні двері вказаної квартири та проникли до неї.

Для подолання опору потерпілої ОСОБА_7 , яка знаходилась в квартирі, ОСОБА_9 продемонстрував невстановлений предмет, схожий на пістолет, тим самим показавши можливість застосування цього предмета щодо потерпілої ОСОБА_7 .

Після цього ОСОБА_9 відвів потерпілу до кімнати та наказав їй лягти обличчям донизу, сказавши мовчати, тим самим подолавши її опір.

Продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, спрямований на розбій, та подолавши опір потерпілої ОСОБА_7 , ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заволоділи майном потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_13 , яке склали до сумки, зачинили потерпілу ОСОБА_7 у комірці зазначеної квартири, покинули місце скоєння злочину та направились в місце, де їх чекала особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження.

Внаслідок вчиненого злочину потерпілим ОСОБА_7 та ОСОБА_13 було завдано матеріальної шкоди на суму 75 000 грн. та 620 доларів США.

Дії ОСОБА_9 і ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.3 ст.187 КК, як напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з проникненням у житло та з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, вчинений за попередньою змовою групою осіб. Кожному призначено покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного їм майна.

Вирішено питання про початок строків відбування покарання, запобіжні заходи, цивільні позови та речові докази.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_7 просила вирок скасувати, ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання у виді 12 років позбавлення волі кожному з конфіскацією всього належного їм майна. Свої вимоги мотивувала тим, що суд, призначаючи обвинуваченим покарання, в достатній мірі не врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винних та не в повному обсязі надав оцінку обставинам, які обтяжують покарання. Так, обвинувачені скоїли особливо тяжкий злочин, обидва раніше притягалися до кримінальної відповідальності за корисливі злочини, обставиною, яка обтяжує покарання обвинувачених, є рецидив злочинів, а обставин, які б пом`якшували покарання обвинувачених, не встановлено. Крім того, поза увагою суду залишилося і ставлення обвинувачених до вчиненого ними злочину та їх поведінка під час розгляду справи в суді. Зокрема обвинувачені негативних наслідків злочину для потерпілої не визнали, жодних спроб відшкодувати завдані злочином збитки не вчиняли, не намагалися виправити негативні наслідки та заперечували обставини злочину. Відтак призначене їм покарання є явно несправедливим внаслідок м`якості.

Захисник ОСОБА_12 в своїй апеляційній скарзі просив вирок щодо обвинуваченого ОСОБА_10 в частині кваліфікації його дій, призначення покарання та задоволення цивільного позову скасувати. Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_10 винуватим за ч.3 ст.186 КК та призначити йому мінімальне покарання, а цивільний позов направити на новий розгляд в порядку цивільного судочинства. Свої вимоги мотивував тим, що обвинувачений ОСОБА_10 не заперечував проти вчинення ним відкритого викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло та пояснив, що вчинив такий злочин через вкрай важке фінансове становище, у чому щиро розкаявся. Разом з тим, категорично заперечував вчинення ним злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК. При цьому обвинувачений ОСОБА_10 пояснив, що він йшов з ОСОБА_9 до квартири з метою викрасти цінні речі із квартири потерпілої, які, як йому було повідомлено, належали особі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження. У обвинувачених при собі не було пістолету та жодних пострілів ніхто не робив і такі доводи обвинувачених не були спростовані судом у вироку. Пістолет, яким нібито погрожували потерпілій, як речовий доказ у справі відсутній. Під час досудового розслідування на обвинувачених здійснювався тиск, проте суд проігнорував дану обставину та не доручив провести перевірку цих фактів. Жодних доказів пострілу та демонстрації пістолету стороною обвинувачення надано не було. Крім того, суд взагалі не встановив, чи була попередня змова між обвинуваченими, чи домовлялися вони між собою про скоєння злочину. Суд взяв до уваги лише докази сторони обвинувачення та пояснення потерпілої, а свідків не допитав взагалі. Також суд необґрунтовано задовольнив позовні вимоги про стягнення матеріальної шкоди в сумі 50000 грн. на користь ОСОБА_13 та по 10000 грн. з кожного обвинуваченого в рахунок відшкодування моральної шкоди. Адже позивачами не було надано жодного доказу на підтвердження вартості предметів, якими заволодів ОСОБА_10 , та не зрозуміло з чого складається сума позову в частині матеріальної шкоди. Вимоги про стягнення моральної шкоди також є необґрунтованими;

Захисник ОСОБА_11 в поданій нею апеляційній скарзі просила вирок щодо ОСОБА_9 змінити, перекваліфікувати дії ОСОБА_9 на ч.2 ст.186 КК та призначити йому мінімальне покарання. Свої вимоги мотивувала тим, що суд, ухвалюючи вирок, не врахував покази обвинувачених про відсутність між ними попередньої змови, про незастосування до потерпілої будь-якого насилля та про відсутність у нього умислу на вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК. Будь-яких слідів пострілу при огляді місця події не було зафіксоване через їх відсутність. При цьому стороною обвинувачення не було надано будь-яких належних та допустимих доказів того, що у ОСОБА_9 був пістолет або предмет, схожий на нього, а покази потерпілої в цій частині викликають сумнів, оскільки не узгоджуються з іншими доказами у справі. Під час слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_9 зазначив про застосування пістолету через застосування до нього тиску з боку співробітників поліції. Відтак наявність такої обов`язкової ознаки розбою, як насильство, небезпечне для життя чи здоров`я потерпілого, або погроза застосування такого насильства, стороною обвинувачення не доведена. Крім того, не надав суд оцінки і тій обставині, що обвинувачені потрапили до квартири з дозволу і на прохання особи, яка там фактично проживала тривалий час та за допомогою наданих цією особою ключів. Відтак у справі не доведена така кваліфікуюча ознака, як проникнення у житло, інше приміщення чи сховище. Отже за встановлених обставин в діях обвинувачених вбачається склад злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК. Крім того, при призначенні покарання судом не враховано, що обвинувачений ОСОБА_9 страждає на ряд хвороб;

Обвинувачений ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просив перекваліфікувати його дії на ч.3 ст.186 КК, посилаючись на те, що суд не допитав жодного свідка та фактично ухвалив вирок лише на підставі показів потерпілої, при цьому стороною обвинувачення не було надано жодного доказу на підтвердження вчинення ним саме злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК. Крім того, зазначив, що він також був засуджений вироком апеляційного суду від 28.08.2018 року за ч.2 ст.185 КК до 3 років позбавлення волі, проте в оскаржуваному у даній справі вироку про цей вирок взагалі не зазначено, хоча за вироком від 28.08.2018 року він підпадає під дію ч.5 ст.72 КК;

Обвинувачений ОСОБА_10 , не погоджуючись з правовою кваліфікацією його дій, в своїй апеляційній скарзі просив переглянути вирок, оскільки стороною обвинувачення не було надано жодного доказу на підтвердження його винуватості у вчиненні саме злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК. Крім того, суд не врахував, що він має трьох неповнолітніх дітей, які потребують його допомоги.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачених та їх захисників, які підтримали апеляційні скарги сторони захисту та заперечили проти апеляційної скарги потерпілої; представника потерпілих, потерпілу ОСОБА_7 , які підтримали апеляційну скаргу потерпілої та заперечили проти апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників; прокурора, яка заперечила проти апеляційних скарг та просила вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з таких підстав.

У поданих апеляційних скаргах обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , а також їх захисники порушували питання про неправильну кваліфікацію судом дій обвинувачених за ч.3 ст.187 КК, вважаючи, що дії останніх повинні бути кваліфіковані, як грабіж.

Проте зазначені твердження сторони захисту колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та вимогах кримінального закону.

Так, при перевірці матеріалів кримінального провадження апеляційним судом установлено, що свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.187 КК, та правильність кваліфікації їхніх дій за даною нормою кримінального закону суд першої інстанції зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених у сукупності з дотриманням вимог кримінального процесуального закону.

Згідно зі ст.187 КК розбій це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, або з погрозою застосування такого насильства.

При відмежуванні грабежу від розбою слід виходити з того, що однією з характеризуючих ознак розбою є саме насильство, яке є небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазначала нападу або погроза його застосування, метою яких є намір одразу подолати опір потерпілого й упередити його протидію нападу.

Погроза застосування насильства при розбої полягає в залякуванні негайним застосуванням фізичного насильства, небезпечного для життя і здоров`я потерпілого, а при грабежі - насильства, що не є небезпечним для його життя чи здоров`я.

Будучи допитаною в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_7 пояснила, що 06 березня 2018 року приблизно о 10-11 годині вона була вдома у своїй кімнаті, як раптом почула, що відкрились вхідні двері в квартиру. Вона вийшла назустріч та побачила двох чоловіків незнайомого їй до того моменту ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , якого вона раніше знала як товариша співмешканця матері. Майже одразу пролунав постріл вгору в стелю, від чого вона дуже злякалась. Її поклали на ліжко та сказали, що вони від співмешканця її матері та прийшли просто забрати цінності. При цьому потерпіла пояснила, що після пострілу вона дуже злякалась, оскільки звук був дуже гучний та сприйняла постріл як погрозу своєму життю.

Під час проведення слідчого експерименту 06.04.2018 року обвинувачений ОСОБА_9 в присутності свого захисника детально розповів про обставини вчинення злочину, зокрема пояснив і про те, що коли з кімнати їм на зустріч вийшла потерпіла ОСОБА_7 , він дістав пістолет, який в той момент був у нього. Пострілів він не робив, але не виключає, що міг клацнути курком.

Крім того, під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_9 пояснював, що свого часу в нього дійсно був револьвер, з яким його раніше зупиняли співробітники поліції.

Сукупність зазначених обставин беззаперечно спростовує доводи сторони захисту про відсутність у обвинувачених пістолета, а відтак і про недоведеність такої кваліфікуючої ознаки розбою, як погроза застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілої.

Колегія суддів не вбачає підстав ставити під сумнів покази потерпілої ОСОБА_7 та не довіряти їм, оскільки покази потерпілої в цій частині узгоджуються як з поясненнями самого обвинуваченого ОСОБА_9 під час слідчого експерименту, так і з встановленими судом обставинами. Показання потерпілої в силу ст.84 КПК є процесуальним джерелом доказів та правомірно були покладені судом в основу вироку. Потерпіла під час судового розгляду в суді першої інстанції попереджалася судом про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань. Будь-яких об`єктивних даних на підтвердження наявності у потерпілої ОСОБА_7 підстав обмовляти обвинувачених колегією суддів не встановлено.

Що стосується доводів апеляційних скарг захисників про те, що обвинувачений ОСОБА_9 під час слідчого експерименту надав покази про наявність у нього пістолету через застосування до нього тиску з боку співробітників поліції, то вони є неприйнятними. Адже з матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчий експеримент був проведений за участю понятих та захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвокатом ОСОБА_11 . Протокол даної слідчої дії підписаний обвинуваченим та його захисником без будь-яких зауважень (а.п.25-27 т.2). Під час досудового розслідування із заявами про застосування психологічного чи то іншого впливу обвинувачений та його захисник не зверталися та дії працівників поліції не оскаржували. Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 навіть не зазначав, хто саме з працівників поліції, коли, за яких обставин та у який саме спосіб чинив на нього тиск. Він не повідомляв конкретних обставин такого поводження і не наводив будь-які підтвердження цим обставинам.

Відтак суд першої інстанції правомірно розцінив такі покази обвинуваченого ОСОБА_9 як спосіб пом`якшити свою відповідальність.

Відсутність на місці події слідів пострілу не спростовує висновків суду в цій частині, оскільки під час слідчого експерименту обвинувачений ОСОБА_9 пояснював, що пострілів з пістолета він не здійснював, але не виключає, що міг клацнути курком, з огляду на що суд першої інстанції обґрунтовано зазначив у вироку про те, що такий звук міг бути сприйнятий потерпілою як постріл.

Посилання захисників на відсутність між обвинуваченими попередньої згоди є неспроможними, оскільки із встановлених судом першої інстанції обставин вбачається, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_9 цілеспрямовано проникли до квартири потерпілих, перебуваючи у квартирі, обвинувачені діяли спільно та узгоджено між собою та добре орієнтувалися в приміщенні, що беззаперечно вказує на попередню змову між ними на вчинення злочину та узгодженість їх дій щодо заволодіння майном потерпілих та розпорядження ним.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_11 вважала також недоведеною кваліфікуючу ознаку розбою, як проникнення у житло, інше приміщення чи сховище, оскільки обвинувачені потрапили до квартири потерпілих з дозволу особи, яка там фактично проживала тривалий час та за допомогою наданих цією особою ключів.

Проте колегія суддів не може погодитися із такими доводами захисника, оскільки наявність у обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 ключів від квартири потерпілих не зумовлювало виникнення у них права на доступ до помешкання потерпілих, а відтак входження (потрапляння) обвинувачених у квартиру потерпілих було незаконним через відсутність в них права на перебування там.

Голослівними є і твердження апелянтів про те, що обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 лише хотіли допомогти особі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, забрати її майно із квартири потерпілих. Адже такі доводи спростовуються фактом того, що обвинувачені проникли до квартири вдвох, а особа, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, залишилася зовні з метою не бути впізнаною потерпілою. Крім того, будучи поміченими потерпілою, обвинувачені ОСОБА_9 та ОСОБА_10 продовжили свої протиправні дії, а не залишили квартиру потерпілих.

Перевіряючи доводи апелянтів про те, що суд не допитав жодного свідка, колегія суддів виходить з наступного.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд першої інстанції вжив усіх можливих та необхідних заходів для забезпечення явки свідків до суду, в тому числі шляхом неодноразового постановлення ухвал про їх примусовий привід. Однак через неодноразову неявку до суду свідків, а також невиконання ухвал про примусовий привід районний суд був позбавлений можливості провести їх допит для встановлення відомих їм обставин події, тому суд першої інстанції ухвалив рішення на підставі наданих сторонами доказів, які він мав можливість безпосередньо дослідити в судовому засіданні.

Між тим, така обставина не позначилася на законності та обґрунтованості ухваленого судом рішення, оскільки винуватість обвинувачених у вчиненні інкримінованого їм злочину доведена іншими доказами, наведеними судом у вироку, які були оцінені відповідно до закону та в їх сукупності правильно визнані судом достатніми та взаємозв`язаними для ухвалення обвинувального вироку щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 .

Отже при перевірці вироку колегією суддів не встановлено обставин, які би ставили під сумнів законність і обґрунтованість висновків суду першої інстанції про винуватість обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке їх засуджено.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги захисника ОСОБА_12 про незаконність вироку суду в частині вирішення цивільних позовів потерпілих.

При цьому колегія суддів виходить з того, що суд першої інстанції визнав доведеним заподіяння потерпілим матеріальної шкоди на суму 75 000 грн. та 620 доларів США, які за поясненнями самих обвинувачених були розподілені в рівних долях між ними та особою, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження. З огляду на що, суд прийняв рішення про солідарне стягнення з обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_7 50 000 грн. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та про солідарне стягнення з обвинувачених на користь потерпілої ОСОБА_13 413 доларів США 32 центи, що еквівалентне сумі в 11 319 грн. 18 коп., в рахунок відшкодування матеріальної шкоди. Тобто суд солідарно стягнув з обвинувачених 2/3 суми грошових коштів, якими вони заволоділи при здійсненні розбійного нападу, а тому доводи захисника про незрозумілість із чого складається матеріальна шкода є безпідставними. Оскільки потерпілою правильність вирішення судом цивільного позову не оспорено, апеляційний суд з огляду на ч.1 ст. 404 КПК в цій частині вирок суду не переглядав.

Посилання захисника ОСОБА_12 в апеляційній скарзі на те, що позивачами не було надано жодного доказу на підтвердження вартості предметів, якими заволоділи обвинувачені, є недоречними, оскільки суд першої інстанції відмовив в задоволенні позову в частині стягнення з обвинувачених вартості викраденого майна.

Не можна визнати слушними і доводи захисника ОСОБА_12 про необґрунтоване стягнення на користь потерпілої ОСОБА_7 моральної шкоди. Адже внаслідок протиправних дій обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпіла безумовно перенесла емоційний стрес, відчуває тривогу та страх за своє життя та здоров`я, переживає душевні страждання, тобто зазнала негативних наслідків. А тому суд першої інстанції, з урахуванням характеру, обсягу та ступеню моральних страждань, заподіяних потерпілій, а також, виходячи з принципів розумності і справедливості, ухвалив стягнути по 10 000 грн. з кожного обвинуваченого на користь потерпілої, задовольнивши і в цій частині позов частково. З таким рішенням суду погоджується і колегія суддів.

Що стосується посилання обвинуваченого ОСОБА_9 в апеляційній скарзі на неврахування судом першої інстанції наявності щодо нього іншого вироку від 28.08.2018 року при ухваленні вироку у даній справі, то дане питання може бути вирішено в порядку ст.ст.537, 539 КПК.

Перевіряючи обґрунтованість призначеного обвинуваченим покарання колегія суддів виходила з наступного.

Положеннями статті 50 КК визначено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст.65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. При цьому питання призначення кримінального покарання повинно вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні обвинуваченим покарання, районний суд, дотримуючись вимог кримінального закону, з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості кримінального правопорушення, яке віднесено до особливо тяжкого злочину; дані про особи обвинувачених, які раніше неодноразово притягалися до кримінальної відповідальності, перебувають на обліку у лікаря нарколога, а обвинувачений ОСОБА_10 має також на утриманні трьох неповнолітніх дітей; обставину, що обтяжує покарання обвинувачених, рецидив злочинів. Обставин, які б пом`якшували покарання, обвинувачених судом встановлено не було.

Обставини, на які посилалася в своїй апеляційній скарзі потерпіла, в повній мірі вже були враховані судом першої інстанції та вони дали суду право призначити покарання не у мінімально можливому розмірі, передбаченому санкцією ч.3 ст.187 КК. На переконання колегії суддів, рішення суду про призначення обвинуваченим покарання належним чином умотивоване, таке покарання є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинувачених і попередження нових правопорушень.

Незадовільний стан здоров`я обвинуваченого ОСОБА_9 та наявність на утриманні у обвинуваченого ОСОБА_10 трьох неповнолітніх дітей були предметом дослідження суду першої інстанції, проте такі обставини в даному випадку з огляду на обставини справи і даних про особи обвинувачених не можуть істотно вплинути на вирішення питання про зміну призначеного їм покарання в бік його пом`якшення.

Отже правових підстав визнати призначене покарання надмірно м`яким або суворим, колегія суддів не знаходить.

Відтак, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особам обвинувачених, апеляційні скарги не підлягають задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційні скарги потерпілої ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника ОСОБА_12 , обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Вирок Запорізького районного суду Запорізької області від 27 серпня 2020 року щодо ОСОБА_9 та ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченими, які тримаються під вартою, - в той самий строк з моменту вручення їм копії даної ухвали.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4