Ухвала
Іменем України

14 грудня 2020 року

м. Київ
справа № 563/558/18

провадження № 51- 6000 ск20

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_5 ,

встановив:

Вироком Корецького районного суду Рівненської області від 13 травня 2020 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянку України, яка проживає по АДРЕСА_1 , непрацюючої, неодруженої, раніше неодноразово судимої, останній раз вироком Корецького районного суду Рівненської області від 08 жовтня 2019 року за ч.3 ст.186, ч.1 ст.185, ч.2 ст.185, ст. 360 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці,визнано винною у вчиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України із врахуванням вироку Корецького районного суду Рівненської області від 08 жовтня 2019 року шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 3 місяці.
Цим вироком також засуджено ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , касаційні скарги стосовно яких не надходили.

Ухвалою Рівненського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року зазначений вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_5 визнано винуватою в тому, що 18 березня 2018 року, близько 12:00 год. разом з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 вона прийшла до будинку ОСОБА_8 , проживаючого по АДРЕСА_2 на прохання останнього, для того щоб допомогти йому по господарству. Знаходячись у будинку ОСОБА_8 , о 12 год. 30 хв., ОСОБА_5 вступила у змову з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вчинення крадіжки грошових коштів, які ОСОБА_8 заощаджував тривалий період часу та зберігав на горищі свого будинку. Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , скориставшись тим, що ОСОБА_7 умисно відволікає розмовою ОСОБА_8 і він не контролює їх дій, піднялися на горище будинку, де, умисно, таємно, керуючись корисливим мотивом, здійснили крадіжку грошових коштів в сумі 40 000 грн. належних ОСОБА_8 , які розділили між собою і в подальшому розпорядилися ними на власний розсуд. Вказаними діями ОСОБА_6 , ОСОБА_5 та ОСОБА_7 спричинили потерпілому ОСОБА_8 матеріальну шкоду на загальну суму 40 000 грн.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації дій ОСОБА_5 , просить скасувати ухвалу апеляційного суду та направити справу на новий апеляційний розгляд. Обгрунтовуючи свої вимоги, захисник зазначає, що ухвала апеляційного суду є незаконною, оскільки постановлена без врахування всіх обставин, які були підтверджені доказами. Зазначає, що судом не було враховано наявність пом`якшуючих покарання обставин щирого каяття та наявності важких хвороб (гепатиту С та епілептичного судорожного синдрому). З урахуванням наведеного, на думку захисника, її підзахисній призначене несправедливе покарання.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копію судового рішення стосовно ОСОБА_5 , колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй злочину та правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

При цьому під даними про особу обвинуваченого розуміються ті дані, які підтверджують соціальний статус особи, ступінь її небезпечності для суспільства, спосіб життя, родинний стан, стан здоров`я, поведінку особи до і після вчинення злочину, наявність попередніх судимостей, ставлення до праці, моральний вигляд, здійснення поганих або, навпаки, шляхетних вчинків, ставлення до людей, авторитет у колективі, де винний працював, та інші обставини, які існують на момент прийняття судового рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення.

Як убачається з наявної у Верховному Суді копії вироку, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_5 , згідно з вказаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого нею злочину та її особу, яка раніше судима, посередньо характеризується за місцем проживання. До обставин, що обтяжують покарання суд відніс вчинення злочину стосовно особи похилого віку, обставин, що його пом`якшують судом не встановлено.

Твердження захисника про те, що суд повинен був врахувати пом`якшуючі обставини - щире каяття та наявність проблем зі здоров`ям були предметом перевірки суду апеляційної інстанції і свого підтвердження не знайшли. З цими висновками погоджується і колегія суддів.

Так, щире каяття це обставина, яка відображає психічний стан особи, яка вчинила злочин і передбачає глибокі внутрішні переживання особою того, що сталося, моральне засудження своєї злочинної поведінки, почуття сорому, докорів сумління і готовність нести кримінальну відповідальність. Щире каяття проявляється у самозасудженні особою вчиненого злочину, його наслідків, прагненні усунути нанесену шкоду та рішенні не вчиняти більше злочинів. Вказана форма посткримінальної поведінки особи свідчить про те, що в особи відбулися суттєві позитивні зміни соціальних орієнтацій, які знижують ступінь її соціальної небезпечності.
При цьому апеляційний суд встановив, що поведінка ОСОБА_5 та її дії не дають підстав беззаперечного переконання в її щирості, а сам факт визнання нею своєї вини не є доказом щирості і каяття. Так, в судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_5 заперечувала факт вчинення крадіжки разом з іншими обвинуваченими, але перед завершенням розгляду справи - перед останнім словом обвинуваченої, під тягарем беззаперечності доказів її вини та враховуючи те, що суд може призначити максимальне покарання, передбачене санкцією частини статті, яка передбачає відповідальність за інкримінований злочин, остання свою вину у вчиненому визнала повністю, показала суду, що розкаюється та просила суворо не карати, оскільки має проблеми зі здоров`ям, цивільний позов визнала повністю.
Таким чином, колегія суддів апеляційного суду врахувавши встановлені районним судом обставини та дані про особу винної, яка неодноразово судима за злочини проти життя та здоров`я особи, злочини проти власності, злочини проти авторитету органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян та злочини проти журналістів, належних висновків для себе не зробила та продовжувала злочинну діяльність, зокрема, вчинила новий злочин, який відноситься до злочинів проти власності, проти особи похилого віку, погодилась з висновком суду першої інстанції щодо виду та міри призначеного ОСОБА_5 покарання.

Та обставина, що ОСОБА_5 хворіє на певні захворювання також правильно не було визнано достатньою підставою для призначення більш м`якого покарання, ніж визначено місцевим судом, оскільки наявність хвороб не є тією обставиною, яка істотно знижує ступінь тяжкості вчиненого злочину, оскільки ці дані існували до моменту вчинення злочину і самі по собі безпосередньо не впливають на ступінь суспільної небезпечності ні вчиненого злочину, ні особи винної.

Крім того, суд касаційної інстанції звертає увагу, що при встановленні під час відбування ОСОБА_5 покарання погіршення стану її здоров`я з визнанням, що його хвороба є тяжкою і перешкоджає відбуванню покарання, не виключається можливість застосування щодо неї звільнення від відбування покарання в порядку статей 537, 539 КПК України.

Призначене ОСОБА_5 покарання відповідає принципу індивідуалізації покарання відповідно до якого суд, на основі оцінки ряду загальних і спеціальних критеріїв, зазначених у законі, визначив особі, яка вчинила злочин, справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення засудженої.

Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданої копії судового рішення убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:

У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на ухвалу Рівненського апеляційного суду від 22 вересня 2020 року стосовно ОСОБА_5 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3