Ухвала
Іменем України
04 вересня 2020 року

м. Київ
справа № 732/573/19

провадження № 51- 4150 ск20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 травня 2020 року стосовно засудженої ОСОБА_4 ,

встановив:

Вироком Городнянського районного суду Чернігівської області від 10 лютого 2020 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка зареєстрована та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , громадянку України, вдову, раніше не судиму, засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Ухвалою Чернігівського апеляційного суду від 29 травня 2020 року зазначений вирок стосовно ОСОБА_4 змінено на підставі ст. 75 КК України звільнено її від відбування призначеного покарання, призначеного судом першої інстанції, з іспитовим строком 3 роки та покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК України. В решті вирок залишено без змін.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винною у тому, що вона, 26 січня 2019 року, близько 17 год. 30 хв., перебуваючи у власному будинку, розташованому по АДРЕСА_1 , діючи умисно, у ході сварки зі своїм чоловіком ОСОБА_5 , на грунті раптово виниклих неприязних відносин нанесла йому один удар ножем в область живота, спричинивши йому тілесні ушкодження, у вигляді колото-різаної рани на передній поверхні черевної стінки зліва, що служать початком ранового каналу, який проходить через шкіру, підшкірну клітковину, парієтальну очеревину, стінку тонкого кишечника, брижу товстого та тонкого кишківника, закінчується в корені брижі тонкого кишківника, які згідно висновку експерта № 138 від 28 лютого 2019 року могли утворитись від дії колюче-ріжучого знаряддя типа ножа, мають прямий причинний зв`язок із причиною смерті та відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпечності для життя в момент спричинення, від яких останній ІНФОРМАЦІЯ_2 о 03 год. 30 хв. помер в хірургічному відділенні Городнянської центральної районної лікарні.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу суду апеляційної інстанції стосовно ОСОБА_4 та призначити новий розгляд в апеляційному суді у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення і особі засудженої через м`якість. Вважає, що апеляційний суд дійшов необґрунтованого висновку про можливість звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України. Крім того, вказує, що апеляційний суд в порушення вимог ст. 419 КПК України, не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного судом першої інстанції покарання ОСОБА_4 та не обгрунтував своєї позиції щодо пом`якшуючих обставин, зазначених у ст. 69 КК України, які, на його думку, не могли слугувати підставою для зменшення покарання.
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та правильність кваліфікації її дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Що стосується доводів прокурора викладених у касаційній скарзі, то вони, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Зі змісту скарги вбачається, що прокурор фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями).

Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання, тощо.
Як убачається з вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_4 покарання врахував характер і ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, а також дані про її особу, яка раніше не судима, не працює, за останнім місцем роботи та за місцем проживання характеризується позитивно й таким чином проявила свою готовність стати на шлях виправлення, активно сприяла розкриттю злочину. Крім того, суд зазначив, що з боку потерпілого ОСОБА_5 мала місце віктимна поведінка. В момент вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 перебувала у стані емоційної напруги, викликаному неправомірною поведінкою потерпілого. Обставиною, що обтяжує покарання суд визнав вчинення кримінального правопорушення щодо члена сім`ї, обставиною, яка його пом`якшує - щире каяття засудженої.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженій покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України.

Зі змісту копії ухвали апеляційного суду вбачається, що не погоджуючись з вироком місцевого суду, прокурор та захисник ОСОБА_6 в інтересах засудженої та потерпілий ОСОБА_7 подали до апеляційного суду апеляційні скарги.

Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку цей суд перевірив посилання й доводи, наведені в апеляційних скаргах, та, встановивши підстави для зміни вироку місцевого суду в частині призначеного покарання, обґрунтовано застосував до ОСОБА_4 положення ст. 75 КК України, звільнивши її від відбування призначеного покарання з випробуванням.

Як вбачається з оскаржуваної ухвали апеляційної інстанції, цей суд, пом`якшуючи ОСОБА_4 покарання, послався на те, що в суді першої інстанції потерпілий просив суворо обвинувачену не карати та призначити їй умовну міру покарання. В апеляційній скарзі потерпілий послався на те, що зі сторони його покійного брата передувала неправомірна поведінка відносно ОСОБА_4 . Зауважує, що остання позитивно характеризується, раніше до кримінальної та адміністративної відповідальності вона не притягувалась, тому просить змінити вирок суду та призначити їй покарання із застосуванням ст. 75 КК України.

Вище зазначене стало підставою для призначення засудженій покарання із застосуванням положень ст. 75 КК України.

Колегія суддів погоджується із цим висновком і вважає, що таке покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації призначеного покарання, є достатнім та необхідним для виправлення ОСОБА_4 .

Ухвалу апеляційного суду постановлено відповідно до положень ст. ст. 370, 419 КПК України із зазначенням короткого змісту вимог апеляційних скарг прокурора, захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженої та потерпілого ОСОБА_7 , судового рішення суду першої інстанції, узагальнених доводів учасників судового провадження, встановлених судом першої інстанції обставин, мотивів, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали і положення закону, якими він керувався.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути підставою для скасування чи зміни судового рішення апеляційної інстанції не встановлено.
Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора який брав участь у розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 29 травня 2020 року стосовно засудженої ОСОБА_4 - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3