В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
Справа № 348/602/20

Провадження № 1-кп/348/290/20

18 серпня 2020 року м. Надвірна

Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області

в складі: головуючого-судді - ОСОБА_1 ,

секретаря - ОСОБА_2 ,

з участю: прокурора - ОСОБА_3 ,

обвинуваченого - ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Надвірна кримінальне провадження № 0000244 про обвинувачення:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , з базовою загальною середньою освітою, пенсіонера, вдівця, на утриманні немає нікого, несудимого, українця, громадянина України, у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України, -

ВСТАНОВИВ:
Обвинувачений ОСОБА_4 вчинив умисні дії, які виразились в придбанні та зберіганні вибухової речовини без передбаченого законом дозволу.

Злочин ним вчинено при наступних обставинах:

Досудовим розслідуванням встановлено, що ОСОБА_4 незаконно, не маючи передбаченого законом дозволу, придбав речовину, схожу за зовнішніми ознаками на порох, яка залишилася після смерті батька в 2000 році по місцю його проживання.

Після чого, усвідомлюючи заборону вільного обігу вибухових речовин, не маючи дозволу на придбання та зберігання зазначених вибухових речовин, в порушення вимог постанови Верховної Ради України від 17.06.1992 року № 2471-ХІІ «Про право власності на окремі види майна», Положення про дозвільну систему, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України № 576 від 12.10.1992 року, Інструкції «Про порядок виготовлення, придбання, зберігання, обліку, перевезення та використання вогнепальної, пневматичної і холодної зброї, пристроїв вітчизняного виробництва для відстрілу патронів, споряджених гумовими чи аналогічними за властивостями метальними снарядами несмертельної дії, та зазначених патронів, а також боєприпасів до зброї та вибухових матеріалів», затвердженої наказом МВС України від 21.08.1998 року № 622, ОСОБА_4 з вказаного часу незаконно зберігав речовину, схожу за зовнішніми ознаками на порох у будинку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 до 26.02.2020 року.

26.02.2020 року в період часу з 18 год. 35 хв. до 22 год. 10 хв., у результаті проведення обшуку місця проживання ОСОБА_4 , що за адресою: АДРЕСА_1 , проведеного працівниками Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області на підставі ухвали слідчого судді Надвірнянського районного суду Івано-Франківської області від 26.02.2020 року, виявлено та вилучено металеву банку з надписом «Порох охотничий» з сипучою речовиною, схожою на порох, масою 60 грам.

Згідно висновку експерта Івано-Франківського НДЕКЦ МВС України № СЕ-19/109/11/3/-113МРВ/20 від 30.03.2020 року, вилучена за місцем проживання ОСОБА_4 сипуча речовина, схожа на порох, є вибуховою речовиною метальної дії нітроцелюлозним (бездимним), одноосновним порохом з дифеніламіном (стабілізатор нітроцелюлозних порохів), що придатна до вибухового перетворення.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах, викладених в обвинувальному акті визнав повністю та пояснив, що він є пенсіонером і проживає АДРЕСА_1 .

Його покійний батько ОСОБА_5 був мисливцем і в нього була мисливська рушниця.

Після смерті батька в 2000 році по місцю його проживання залишилася металева банка з надписом «Порох охотничий» з сипучою речовиною сірого кольору. Дану металеву банку з порохом він зберігав в металевій шафі в будинку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 до 26.02.2020 року.

26.02.2020 року працівники Надвірнянського відділу поліції проводили за місцем його проживання обшук, під час якого було виявлено і вилучено металеву банку з порохом.

Розкаюється у вчиненому, усвідомлює, що вчинив тяжкий злочин.

Просив суд його суворо не карати.

Беручи до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_4 в повному обсязі визнав свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового слідства злочину при обставинах, викладених у обвинувальному акті, та зважаючи на те, що прокурор також не оспорював фактичні обставини провадження, і судом встановлено, що учасники судового розгляду, в тому числі обвинувачений, правильно розуміють зміст цих обставин та відсутні сумніви щодо добровільності їх позиції, роз`яснивши їм положення ч.3 ст.349 КПК України про те, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оспорювати фактичні обставини справи у апеляційному порядку, вислухавши думку учасників судового процесу, які не заперечували проти розгляду кримінального провадження, в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, суд визнає недоцільним дослідження доказів стосовно тих фактичних обставин провадження, які ніким не оспорюються.

Враховуючи викладене, суд, допитавши обвинуваченого та дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченого, прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину при обставинах викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.

Дії ОСОБА_4 , які виразились в придбанні та зберіганні вибухової речовини без передбаченого законом дозволу, вірно кваліфіковано за ч.1 ст.263 КК України.

При обранні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до тяжких злочинів, особу обвинуваченого, те, що вперше притягується до кримінальної відповідальності, на обліку у психіатричному та наркологічному кабінетах не перебуває, його поведінку до і після вчинення злочину, ставлення до скоєного та обставини, що пом`якшують покарання.

По місцю проживання обвинувачений ОСОБА_4 характеризується позитивно.

Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , відповідно до ч.1 ст.66 КК України, суд враховує повне визнання вини у вчиненому, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, його похилий вік.
Обтяжуючих вину ОСОБА_4 обставин судом не встановлено.
Згідно висновку щодо виправлення ОСОБА_4 , уповноважений орган з питань пробації вважає, що його виправлення без позбавлення волі або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства (у т.ч. окремих осіб).

Відповідно до вимог ч.2 ст.65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень, а згідно ч.2 ст.50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

З врахуванням всіх обставини кримінального провадження та даних про особу обвинуваченого ОСОБА_4 , суд прийшов до висновку, що йому слід призначити покарання необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень в межах санкції інкримінованої йому статті, що передбачає покарання за вчинений злочин у виді 3-х років позбавлення волі.
Разом з тим, беручи до уваги всі дані про особу обвинуваченого ОСОБА_4 та обставини, що пом`якшують його покарання, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства, і що є підстави звільнити його від відбування призначеного основного покарання у виді позбавлення волі з випробовуванням, застосувавши ст.75 КК України, та з врахуванням вищенаведеного, суд прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_4 слід визначити іспитовий строк - 1рік.

Згідно ст.76 КК України на обвинуваченого ОСОБА_4 під час іспитового строку слід покласти обов`язок періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На думку суду, саме таке основне покарання у виді позбавлення волі, але з іспитовим строком, буде достатнім і необхідним для виправлення ОСОБА_4 та попередження скоєння ним нових кримінальних правопорушень, справедливим у співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Адже, Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.).
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосуванні саме такого покарання, є можливим.
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного, оскільки справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 02.11.2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад кримінального правопорушення та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому кримінальному правопорушенню; категорія справедливості передбачає, що покарання за кримінальне правопорушення повинно бути домірним кримінальному правопорушенню».
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У той час, як призначення будь-якого іншого виду покарання без звільнення від його відбування, суд сприймає, як діяння, яке б вказувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Цивільний позов у кримінальному провадженні не заявлявся.

Відшкодування судових витрат слід вирішити з додержанням вимог правил ст.124 КПК України.

Питання речових доказів вирішити, керуючись правилами, викладеними в ст.100 КПК України.

Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_4 на стадії досудового розслідування та судового розгляду не обирався.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.263 КК України та призначити покарання - 3 (три) роки позбавлення волі.

Застосувати ст.75 КК України і звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік.

Згідно п.п.1, 2 ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Стягнути з ОСОБА_4 в користь держави 628 грн. 04 коп. за проведення у даному кримінальному провадженні судової вибухово-технічної експертизи за експертною спеціальністю 5.1 "Дослідження вибухових речовин, продуктів вибуху та пострілу" № СЕ-19/109/11/3-113МРВ/20 від 30.03.2020 року.

Речовий доказ: металеву банку з надписом "Порох охотничий" всередині з сипучою речовиною сірого кольору, схожою на порох масою 60 грам, яку згідно постанови ст. слідчого СВ Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області ОСОБА_6 від 26.02.2020 року передано на зберігання в кімнату зберігання речових доказів Надвірнянського ВП ГУНП в Івано-Франківській області, після набрання вироком законної сили знищити.

Запобіжний захід відносно обвинуваченого ОСОБА_4 не обирався.

Вирок суду може бути оскаржений до Івано-Франківського апеляційного суду через Надвірнянський районний суд Івано-Франківської області протягом 30 днів з дня його проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_4 в той самий строк з часу отримання копії вироку.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.
Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.
Інші учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Суддя ОСОБА_1