Номер провадження: 11-сс/813/189/21
Номер справи місцевого суду: 947/859/21 1-кс/947/195/21
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 12.01.2021, якою в межах кримінального провадження №0000008 від 06.01.2021, відносно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Шацьк Шацького району Волинської області, громадянина України, із вищою освітою, не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
- підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою

установив:

Зміст оскаржуваного судового рішення та встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеною ухвалою слідчого судді було задоволено клопотання ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 та застосовано відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України запобіжний захід у вигляді тримання під вартою до 06.03.2021, в межах строків досудового розслідування, з утриманням в ДУ «Одеський слідчий ізолятор».
Мотивуючи своє рішення, слідчий суддя послався на те, що в даному кримінальному провадженні ОСОБА_8 обґрунтовано підозрюється у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України та органом досудового розслідування було доведено наявність ризиків того, що підозрюваний може вдатись до спроб переховування від органів досудового розслідування та суду; вчинити інше кримінальне правопорушення, які обумовлені тяжкістю кримінального правопорушення; покаранням, яке загрожує ОСОБА_8 у разі визнання його винним; наслідками, які були спричиненні в результаті такого кримінального правопорушення, зокрема, у вигляді смерті двох осіб, а також тим, що підозрюваний свідомо порушив правила безпеки дорожнього руху, а саме рухався на червоний сигнал світлофору, що в результаті призвело до дорожньо-транспортної пригоди та загибелі двох людей.
Також, слідчий суддя, відповідно до п.п. 1,2 ч. 4 ст. 183 КПК України, врахувавши, що в результаті вчинення кримінального правопорушення загинуло дві особи, прийшов до переконання про необхідність застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою без визначення застави.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи, яка її подала.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 не погодився із оскаржуваною ухвалою та вважає її постановленою з неповнотою судового розгляду та порушенням вимог КПК України, а також невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та особі підозрюваного, з огляду на таке:
- слідчим суддею не перевірена належним чином обґрунтованість підозри його підзахисного у вчиненні інкримінованого йому злочину, доводи захисника про розумні сумніви в обґрунтованості підозри не наведені в ухвалі, не оцінені та аргументовано не спростовані;
- поза увагою слідчого залишилось те, що обставини та відомості про скоєння ДТП, обґрунтовуються лише протоколом огляду речового доказу від 06.01.2021, а саме диску із відеозаписом події, який у свою чергу не є належним та допустимим доказом з огляду на невизначеність процесуального статуси особи, яка його надала, більш того, зазначеним доказом зафіксовано лише зіткнення транспортних засобів та він беззаперечно не свідчить про те, що ОСОБА_8 рухався на заборонений червоний сигнал світлофору, натомість, наданий стороною захисту слідчому відеозапис події ДТП спростовує твердження сторони обвинувачення про те, що підозрюваний рухався на заборонений червоний сигнал світлофору, слідчим не оглянутий і не наданий до суду;
- слідчий суддя не врахував, що слідчим та прокурором не доведено існування ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та неможливість застосування відносно підозрюваного більш м`яких запобіжних заходів, оскільки ОСОБА_8 переніс складну операцію, перебуває у нерухомому стані та потребує лікування у стаціонарному лікувальному закладі і стороннього догляду, у зв`язку з чим відсутні ризики його можливості переховуватись від органів досудового розслідування або незаконно впливати на свідків та потерпілих;
- слідчий суддя залишив поза увагою дані про особу підозрюваного ОСОБА_8 , який раніше не судимий; працював командиром взводу забезпечення підготовки спеціалістів десантно-штурмових військ ІНФОРМАЦІЯ_2 ; позитивно характеризується та не має стягнень за період військової служби; має постійне місце проживання; на його утриманні знаходиться вагітна дружина та її неповнолітня донька; має міцні соціальні зв`язки.
Посилаючись на викладені обставини, захисник ОСОБА_7 просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання слідчого про застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та застосувати відносно останнього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_2 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав доводи апеляційної скарги, думку прокурора, який заперечував проти її задоволення, перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Частина 1 ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до приписів ч.1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно із ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини.

Статтею 194 КПК України передбачено, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Частина 4 ст. 194 КПК України встановлює, що якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного, обвинуваченого обов`язки, передбачені частиною п`ятою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Так, згідно з положеннями ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених ч. 5 ст. 176 цього Кодексу.

Як зазначив Європейський суд з прав людини у своєму рішенні в справі "Манчіні проти Італії", за наслідками та способами застосування як тримання під вартою, так і домашній арешт прирівнюються до позбавлення волі для цілей ст. 5 п. 1 п.п. с) Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод.

Як вбачається з мотивувальної частини ухвали, слідчий суддя зазначені вище вимоги кримінального процесуального закону виконав не в повній мірі та не врахував їх при постановленні ухвали.

Так, органами досудового розслідування ОСОБА_8 підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, а саме в тому, що він 05.01.2021 приблизно о 22:17 год. грубо порушив пункти: 2.3. «б»; 8.7.3. е); 8.10 та розділ 34 «Дорожня розмітка» «Правил дорожнього руху», затверджених Постановою КМУ № 1306 від 10.10.2001, керуючи технічно справним автомобілем «Toyota Camry», р/н « НОМЕР_1 », рухався в темний час доби, по асфальтованому, мокрому дорожньому покриттю вул. Розумовська в Приморському районі м. Одеса, на освітленій вуличним ліхтарним освітленням прямій рівній ділянці горизонтального профілю, де організований двосторонній рух і проїзна частина має по дві смуги руху у протилежних напрямках, що позначені дорожньою розміткою, з боку вул. Балківська у напрямку вул. Мечникова, у смузі свого напрямку руху.
Наближаючись до регульованого перехрестя із вул. М`ясоїдівська та регульованого пішохідного переходу, позначеного дорожньою розміткою 1.14.2 «пішохідний перехід, де рух регулюється світлофором» водій ОСОБА_8 вкрай уважним не був, на ділянці проїзної частини, яка потребувала від нього особливої уваги, проігнорував вимоги працюючого у штатному режимі світлофора, який забороняв рух та дорожньої розмітки 1.12. «стоп-лінія», перед якою він зобов`язаний був зупинитися, на червоний сигнал виїхав на перехрестя, створюючи своїми діями небезпеку для інших учасників дорожнього руху чим виявив злочинну самовпевненість, тобто передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків легковажно розраховував на їх відвернення.
При цьому, перед виїздом на регульований пішохідний перехід водій ОСОБА_8 заходів, що виключають виникнення і розвиток аварійної ситуації не вжив, при відсутності будь-яких перешкод технічного або іншого характеру своєчасно не зменшив швидкість руху керованого транспортного засобу аж до його зупинки, не переконався, що на перехресті знаходяться інші учасники руху, для яких може бути створена небезпека, не дав дорогу автомобілю «BMW», р/н « НОМЕР_2 », під керуванням водія ОСОБА_10 , який маючи перевагу у русі, виїхав на перехрестя на дозволений зелений сигнал світлофора та перетинав його прямолінійно, рухаючись з правого боку ліворуч, за ходом руху автомобіля «Toyota Camry», внаслідок чого водій ОСОБА_8 допустив зіткнення передньою частиною керованого автомобіля з лівою частиною автомобіля «BMW», р/н « НОМЕР_2 ». Після зіткнення автомобіль «BMW», р/н « НОМЕР_2 », контактував з автомобілями які стояли перед вищевказаним перехрестям на вул. Розумовська.
В результаті ДТП водій та пасажир автомобіля «BMW», р/н НОМЕР_2 , загинули на місці пригоди, а пасажири інших транспортних засобів, з якими відбувся контакт отримали тілесні ушкодження різного ступеню тяжкості, з якими доставлені до лікувального закладу.
При розгляді зазначеного кримінального провадження у відповідності до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» колегія суддів застосовує Конвенцію «Про захист прав людини і основоположних свобод» (далі «Конвенція») та практику Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), як джерело права.
Так, відповідно до п. 219 рішення у справі «Нечипорук та Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 р., заява №42310/04, суд повторює, що термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення.
Не погоджуючись із доводами сторони захисту про необґрунтованість підозри, колегія суддів наголошує на тому, що обґрунтованість підозри ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України на даному етапі досудового розслідування підтверджується долученими до клопотання матеріалами кримінального провадження, зокрема: витягом з ЄРДР від 06.01.2021 (а.с. 5); протоколом огляду місця дорожньо-транспортної пригоди та схемою від 05.01.2021 (а.с. 8-16); протоколом затримання особи, підозрюваної у вчиненні злочину від 06.01.2021 (а.с.17-19); протоколом огляду речових доказів від 06.01.2021 (а.с.20-23); протоколом допиту підозрюваного ОСОБА_8 від 06.01.2021 (а.с.27-29) та іншими матеріалами провадження в їх сукупності.

Щодо доводів сторони захисту про недопустимість доказу, а саме протоколу огляду речового доказу від 06.01.2021, колегія суддів зазначає, що відповідно до ст.ст. 89, 94 КПК України, оцінка допустимості та належності доказів буде надана судом 1-ої інстанції при розгляді кримінального провадження по суті, тому апеляційний суд позбавлений давати оцінку допустимості доказів, оскільки триває досудове розслідування.

Згідно з приписами ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Однак, слідчий суддя, не дивлячись на застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 найсуворішого запобіжного заходу у виді тримання під вартою, в ухвалі взагалі не обґрунтував належним чином існування в зазначеному кримінальному провадженні ризиків, передбачених ст. 177 КПК України та вдався лише до їх перерахування.

Так, проаналізувавши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку, що в зазначеному провадженні існують наступні ризики:

- ризик можливого переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, обумовлений тим, що останній обґрунтовано підозрюється у вчиненні тяжкого злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України;

- ризик можливого вчинення іншого кримінального правопорушення, оскільки підозрюваний свідомо порушив правила безпеки дорожнього руху.

При цьому, колегія суддів враховує, що злочин, передбачений ст. 286 КК України відноситься до категорії необережних злочинів та відповідно до матеріалів справи ОСОБА_8 , під час ДТП не перебував в стані алкогольного або наркотичного сп`яніння.

Разом з тим, на переконання колегії суддів, органом досудового розслідування не було доведено обставину, передбачену п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України, а саме неможливість застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання встановленим вище ризикам та забезпечення належної процесуальної поведінки останнього впродовж досудового розслідування кримінального провадження, натомість, одна лише тяжкість кримінального правопорушення, у якому підозрюється особа та тяжкість покарання, що загрожує їй у разі визнання винуватою у вчиненні інкримінованого злочину не можуть бути єдиною підставою для застосування відносно ОСОБА_8 найсуворішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Більш того, з часу повідомлення ОСОБА_8 про підозру та до розгляду апеляційної скарги у суді апеляційної інстанції, прокурором не надано відомостей щодо впливу підозрюваного на свідків та іншого підозрюваного. Крім того, в судовому засіданні апеляційного суду, захисник ОСОБА_7 надав копію розписки від потерпілого ОСОБА_11 , в якій останній зазначив, що ОСОБА_8 частково відшкодував збиток, заподіяного в результаті ДТП.
Також, апеляційний суд враховує ту обставину, що родичі підозрюваного доставили його на візку до слідчого та суду для розгляду, в тому числі, клопотання про обрання йому запобіжного заходу.
Аналізуючи дані про особу підозрюваного ОСОБА_8 , апеляційний суд враховує те, що він є громадянином України; раніше не судимий; зареєстрований та має постійне місце проживання у м. Одесі; позитивно характеризується; на його утриманні знаходиться вагітна дружина та її неповнолітня донька.
Окрім того, відповідно до довідки КНП «МКЛ №11» ОМР від 05.10.2021 підозрюваний ОСОБА_8 , в результаті ДТП, отримав наступні травми: закритий перелом правої стегнової кістки зі зміщенням, множинні поверхневі рани лоба, садна на обох кістках, також останній переніс складну операцію, на теперішній час перебуває у нерухомому стані, потребує лікування у стаціонарному лікувальному закладі та стороннього догляду, однак слідчим суддею, зазначені обставини, при обранні запобіжного заходу, не були враховані.

Відповідно до положень ст. 3 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» нікого не може бути піддано катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню.
Тобто, ст. 3 Конвенції покладає на державу обов`язок захищати фізичне здоров`я осіб, позбавлених свободи. Проте, ст.3 Конвенції не можна тлумачити як таку, що гарантує кожній особі, взятій під варту, медичну допомогу на такому самому рівні, як у «найкращих цивільних медичних закладах». Однак держава має забезпечити належний захист здоров`я ув`язнених, зокрема шляхом надання необхідної медичної допомоги (п. 61 рішення ЄСПЛ у справі «Похлєбін проти України»).
Також, Європейський суд з прав людини в п.67) рішення у справі «Барило проти України» зазначив: якщо органи влади прийняли рішення взяти під варту особу, яка має серйозні проблеми зі здоров`ям, вони повинні продемонструвати особливу турботу щодо гарантування таких умов, які б відповідали спеціальним умовам, що випливають з конкретного захворювання.
Водночас в п. 8) рішення у справі «Герасін проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «належність» медичної допомоги залишається найбільш важким елементом для визначення. У цьому контексті зрозуміло, що державні органи повинні забезпечити оперативність і точність постановки діагнозу та лікування, а у випадку, коли це викликано медичним станом, - регулярність і систематичність нагляду та наявність плану терапевтичних заходів з метою ефективного лікування захворювань ув`язненої особи або запобігання їхньому ускладненню. Суд підкреслює, що медична допомога, яка надається в установах виконання покарань, має відповідати рівню допомоги, яку державні органи зобов`язалися надавати для всього населення.
Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що органами державної влади в ДУ «ОСІ» не будуть забезпечені належні умови утримання підозрюваного ОСОБА_8 та надання відповідної медичної допомоги, оскільки на теперішній час він перебуває фактично у нерухомому стані, що може стати підставою для порушення ст. 3 Конвенції.
Отже, апеляційний суд приймає доводи апеляційної скарги захисника та вважає їх частково обґрунтованими, оскільки під час розгляду клопотання прокурор не довів наявність обставин, які б свідчили про неможливість застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу.
При застосуванні відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу, апеляційний суду враховує, що дійсно, на даній стадії досудового розслідування, він обґрунтовано підозрюється у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України.

В матеріалах справи містяться відомості про те, що ОСОБА_8 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_3 , однак з моменту повідомлення про підозру до теперішнього часу, тобто майже місяць, ОСОБА_8 перебуває на стаціонарному лікуванні в КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР за адресою: м. Одеса, вул. Воробйова, 5Г.

При цьому, прокурор ОСОБА_6 , в судовому засіданні апеляційного суду, пояснив, що ухвала слідчого судді про застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою в ДУ ОСІ фактично не виконується, оскільки підозрюваний з моменту ухвалення оскарженого рішення перебуває в медичному закладі під вартою працівників поліції, до часу коли його можливо буде доставити до ДУ «ОСІ» .
Отже, враховуючи обставини вчинення злочину, в якому підозрюється ОСОБА_8 та особу підозрюваного, є достатні підстави вважати, що ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на які посилається орган досудового розслідування, зокрема, можливого переховування від органів досудового розслідування та суду, вчинення іншого кримінального правопорушення існують, але застосування до ОСОБА_8 запобіжного заходу у виді тримання під вартою є надмірно суворим, у зв`язку з чим запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту буде достатнім для забезпечення його належної процесуальної поведінки та запобігання названим вище ризикам.
Частина 1 ст. 181 КПК України передбачає, що домашній арешт полягає в забороні підозрюваному, обвинуваченому залишати житло цілодобово або у певний період доби.

При цьому, апеляційний суд вирішуючи питання про «місце» запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, виходить із практики Європейського суду з прав людини.
Так, Європейський суд з прав людини у своєму рішенні по справі «Прокопович проти Російської Федерації» (скарга №58255/00) п. 36) встановив, що: «Європейський суду послався на прецедентне право Конвенційних органів відносно того, що концепція «житла» по змісту ст. 8 Конвенції не обмежена житлом, займаним на законних підставах чи у встановленому законом порядку. «Житло» - це автономна концепція, яка не залежить від класифікації в національному праві. То, чи являється місце конкретного проживання «житлом», яке тягло би захисту на підставі п. 1 ст. 8 Конвенції, залежить від фактичних обставин справи, а саме від довготривалих зв`язків з місцем проживання».
Згідно з матеріалів провадження підозрюваний ОСОБА_8 після ДТП з важкими травмами нижніх кінцівок, був госпіталізований до КНП «Міська клінічна лікарня №11» де йому було проведено операцію, та він знаходиться по сьогоднішній день на стаціонарному лікуванні, тому колегія суддів вважає, що приміщення зазначеної лікарні, на час проведення стаціонарного лікування ОСОБА_8 є його житлом.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає за необхідне застосувати до підозрюваного ОСОБА_8 цілодобовий домашній арешту, на час стаціонарного лікування в приміщенні КНП «Міська клінічна лікарня №11», та після зміни форми його лікування на амбулаторне за місцем фактичного проживання.
Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді, суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Пункт 2 ч. 1 ст. 409 КПК України передбачає, що підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.
Разом з тим, відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду.
Отже, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга захисника підлягає частковому задоволенню, а оскаржувана ухвала скасуванню з постановленням нової ухвали про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 цілодобового домашнього арешту з покладенням обов`язків передбачених ч. 5 ст. 194 КПК України.

Керуючись ст.ст. 24, 177, 182, 183, 194, 370, 404, 405, 407, 409, 411, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

ухвалив:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_8 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Київського райсуду м. Одеси від 12.01.2021, якою відносно ОСОБА_8 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК України, застосований запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 06.03.2021 без визначення застави скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання ст. слідчого СУ ГУНП в Одеській області ОСОБА_9 про застосування відносно підозрюваного ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Застосувати відносно ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 286 КК Українизапобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту на час стаціонарного лікування в КНП «Міська клінічна лікарня №11» ОМР за адресою: м. Одеса, вул. Воробйова, 5Г та після зміни форми його лікування на амбулаторне за місцем проживання за адресою: АДРЕСА_2 з можливістю відвідування закладів охорони здоров`я для проходження подальшого лікування.

Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України, покласти на підозрюваного ОСОБА_8 наступні обов`язки:

- прибувати за вимогою до слідчого, прокурора, суду;
- повідомляти слідчого, прокурора, слідчого суддю, суд про зміну місця проживання;
- здати на зберігання слідчому у зазначеному кримінальному провадженні паспорт та інший документ, який дає право виїзду та в`їзду за кордон.

Підозрюваного ОСОБА_8 звільнити з-під варти негайно.

Виконання ухвали в частині організації цілодобового домашнього арешту доручити відповідному територіальному відділу ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області.
Строк дії ухвали в межах строку досудового розслідування, тобто до 05 березня 2021 року включно.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4