Номер провадження: 11-сс/813/19/21
Номер справи місцевого суду: 496/3277/20 1-кс/496/1493/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28.01.2021 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий суддя: ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарки судового засідання: ОСОБА_5 ,

розглянувши у письмовому провадженні апеляційну скаргу ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 29.09.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000045, внесеному до ЄРДР 23.06.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України,
установив
Зміст оскарженого судового рішення та обставини, встановлені судом першої інстанції.
Ухвалою слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 29.09.2020 року задоволено клопотання слідчого СВ Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 та накладено арешт на земельну ділянку кадастровий номер :01:001:0291 площею 0,06 га., яка розташована за адресою: Одеська область, Біляївський р-н, Дачненська сільська рада та яка зареєстрована на праві приватної власності на ОСОБА_6 , із застосуванням заборони користування розпорядження зазначеною земельною ділянкою.
Своє рішення про накладення арешту на майно, слідчий суддя мотивував тим, що зазначена земельна ділянка відповідає вимогам ст. 98 КПК України, як предмет, що міг бути об`єктом кримінально протиправних дій, а тому є підстави для задоволення клопотання. Крім того, оскільки в районі розташування зазначеної земельної ділянки проводяться будівельні роботи та роботи з вирубування дерев, в тому числі, із застосуванням техніки, що може призвести до пошкодження та псування верхнього слою ґрунту земельної ділянки та насаджень на її поверхні.
Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи особи, що її подала.
В апеляційній скарзі ОСОБА_6 вважає ухвалу слідчого судді про накладання арешту на земельну ділянку з забороною її використання безпідставною, необґрунтованою та такою, що підлягає скасуванню.
В обґрунтування своїх вимог апелянт посилається на те, що в ході проведення досудового слідства не був допитаний в якості свідка власник зазначеної земельної ділянки, жодному з учасників кримінального провадження не пред`явлено підозру. Також вказує на те, що відсутня постанова про визнання майна речовим доказом. На думку апелянта це позбавляє слідчого суддю можливості провести аналіз та зробити висновок про відповідність цього майн положенням статті 98 КПК України. Власник майна вважає, що в розумінні вимог ст. 132 КПК України слідчий не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які він посилався у клопотанні про арешт майна, а слідчий суддя відповідно до вимог ст.94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності для прийняття рішення, а тому просить ухвалу Біляївського районного суду Одеської області від 29.09.2020 року скасувати та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого.
Сторони кримінального провадження у судове засідання апеляційного суду вкотре не з`явилися, про день та час розгляду справи були повідомлені належним чином, причини неявки не повідомили, з клопотаннями не звертались.
Відповідно до ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.
Враховуючи належне повідомлення сторін про день та час розгляду справи, з урахуванням неодноразового відкладення апеляційного розгляду за клопотаннями сторін, з метою дотримання розумних строків розгляду справи, апеляційний суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за відсутності прокурора, власника майна та його представника.

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов висновку про таке.
Мотиви суду апеляційної інстанції.
Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.
Стаття 370 КПК України передбачає, що судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Згідно з положеннями ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом кримінального правопорушення, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно із ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна, як доказ в кримінальному провадженні... ; 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння ...; 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна; 4) розмір шкоди завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Частина 3 зазначеної статті 170 КПК України передбачає, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до приписів ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В клопотанні слідчого про арешт майна, згідно приписів п.1 ч.2 ст171 КПК України, повинні бути зазначені підстави та мету відповідно до положень ст.170 КПК України, та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовують доводи клопотання.

Так, слідчий у клопотанні зазначив, що в 2008 році посадовими особами Біляївської райдержадміністрації без погодження з органами державного лісового господарства виділено та передано у власність для ведення садівництва дев`ять земельних ділянок за межами населеного пункту на схилі Хаджибеївського лиману з земель Дачненського лісництва. За даним фактом внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000045 від 23.06.2020, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 364 КК України.

В клопотанні слідчого мотивуючи підстави для арешту земельної ділянки кадастровий номер :01:001:029 площею 0,06 га., яка розташована за адресою: Одеська область, Біляївський р-н, Дачненська сільська рада та яка зареєстрована на праві приватної власності на ОСОБА_6 , слідчий зазначив, що через наявність достатніх підстав вважати, що на вказаній земельної ділянці, ведуться та плануються вестись будівельні роботи і органом досудового розслідування не встановлено законність вказаних робіт, права власності, яке має суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а тому слідчий вважав за необхідне накласти арешт на вищевказану земельну ділянку, оскільки вона має суттєве значення для встановлення обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а її користування із правом будівництва може призвести до втрати доказів, тому виникла необхідність у накладенні арешту на вказану ділянку із забороною права користування та розпорядження нею, для подальшого збереження доказів.

Задовольняючи клопотання слідчого, слідчий суддя мотивував необхідність накладення арешту на земельну ділянку метою збереження речових доказів, тим, що зазначена земельна ділянка відповідає вимогам ст. 98 КПК України, як предмет, що міг бути об`єктом кримінально протиправних дій. Крім того, мотивуючи необхідність застосувати заборону користування та розпорядження до земельної ділянки слідчий суддя виходив з того, що в районі розташування зазначеної земельної ділянки проводяться будівельні роботи та роботи з вирубування дерев, в тому числі, із застосуванням техніки, що може призвести до пошкодження та псування верхнього слою ґрунту земельної ділянки та насаджень на її поверхні.

При цьому, матеріали клопотання не місять постанови органу досудового розслідування про визнання земельної ділянки, щодо якої слідчий звернувся з клопотанням про накладання арешту, речовим доказом у даному кримінальному провадження.

Апеляційний суд встановив, що згідно дослідженого витягу з ЄРДР за №0000045, підставою для внесення відомостей до ЄРДР за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України стало те, що у в 2008 році посадовими особами Біляївської райдержадміністрації без погодження з органами державного лісового господарства виділено та передано у власність для ведення садівництва дев`ять земельних ділянок за межами населеного пункту на схилі Хаджибеївського лиману з земель Дачненського лісництва (а.п.7).

Матеріали клопотання місять Державний акт №032471, який був виданий у 1989 році виконавчим комітетом Біляївської районної Ради депутатів трудящих Виробничому об`єднанню « ІНФОРМАЦІЯ_1 » в тому, що за вказаним землекористувачем закріплюється в безстрокове та безоплатне користування 14,6 гектарів землі в межах згідно з планом землекористування для організації колективного садівництва (а.п.10). Тобто цільове призначення земельної ділянки для ведення садівництва.

З розпорядження Біляївської районної держаної адміністрації №720/2008 від 19.05.2008 року вбачається, що громадянам Рожковій та іншім надано дозвіл на розробку Проекту землеустрою щодо відведення у власність земельних ділянок загальною площею 0,90 га для ведення садівництва на території Дачненської сільської ради (за межами населеного пункту) Біляївського району Одеської області та рекомендовано громадянам замовити Проект відведення земельних ділянок в землевпорядній організації, яка має право проведення відповідних робіт (а.п.15).

Крім того, апеляційним судом встановлено, що відведення у власність громадянам земельної ділянки для введення індивідуального садівництва за рахунок земель запасу сільськогосподарського призначення Дачненської сільської ради (за межами населеного пункту) Біляївського району Одеської області погоджено Відділом держкомзему у Біляївському районі Одеської області. При погодженні відведення земельних ділянок, Відділ держкомзему врахував висновок Дачненського сільського голови, висновок державної санітарно-епідеміологічної служби Біляївського району, висновок відділу архітектури та будівництва Біляївської райдержадміністрації, висновок відділу екологічного контролю за використанням, охороною земель та надр в Одеській області (а.п.16).

Апеляційний суд встановив, що ОСОБА_6 є власником земельної ділянки кадастровий номер :01:001:0291, що підтверджується інформаційною довідкою Державного земельного кадастру про право власності та речові права на земельну ділянку (а.п.18), та прокурор не надав доказів щодо скасування документів, які стали підставою для реєстрації за нею права власності на зазначену земельну ділянку.

Статтею 41 Конституції України встановлено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.

Окрім того, ч.2 ст.328 ЦК України передбачає, що право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948) та Європейська конвенція про захист прав людини та основоположних свобод (1950), учасником яких є Україна.

Стаття 17 Загальної декларації прав людини проголошує право приватної власності як основне і невідчужуване право людини.

Конвенція про захист прав і основоположних свобод є міжнародним договором, який закріплює певний перелік найбільш важливих для людини суб`єктивних прав. Складовою цієї Конвенції є окремі протоколи, які доповнюють та розвивають її положення.

При цьому, ст.1 Протоколу №1 до Конвенції передбачає, що «кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальним принципам міжнародного права».

Враховуючи приписи ч.2 п. 5 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати, в тому числі, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Окрім того, ч. 4 цієї ж статті визначено, що у разі задоволення клопотання слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна та зобов`язаний застосувати такий спосіб арешту майна, який не призведе до зупинення або надмірного обмеження правомірної підприємницької діяльності особи, або інших наслідків, які суттєво позначаються на інтересах інших осіб.

Апеляційний суд звертає увагу на те, що дане кримінальне провадження проводиться за кваліфікуючими ознаками ч.1 ст.364 КК України зловживання владою або службовим становищем, тобто умисне, з корисливих мотивів чи в інших особистих інтересах або в інтересах третіх осіб, використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно заподіяло істотну шкоду охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб.

На думку апеляційного суду, зазначена земельна ділянка, з урахуванням предмету доказування у даному кримінальному провадженні за ст.364 КК України, не має доказового значення та не є речовим доказом у розумінні ст.98 КПК України.

Апеляційний суд не погоджується з доводами клопотання слідчого та висновками слідчого судді, про необхідність накладання арешту у зв`язку з тим, що на вказаній земельної ділянці, ведуться та плануються вестись будівельні роботи, що може призвести до пошкодження та псування верхнього слою ґрунту земельної ділянки та насаджень на її поверхні і органом досудового розслідування не встановлено законність вказаних робіт, з огляду на те, що органом досудового розслідування у даному кримінальному провадженні не здійснюється досудове розслідування щодо кримінальних правопорушень, передбачених Розділом VIII КК України (кримінальні правопорушення проти довкілля), а тому такі посилання слідчого та слідчого судді не мають правового значення для даного кримінального провадження та тим більше не можуть бути підставою для накладання арешту на земельні ділянки.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу, що підставою для внесення відомостей до ЄРДР за №0000045 стало рішення органу місцевої влади від 2008 року, а тому з огляду на сплив у даному кримінальному провадженні строків притягнення до кримінальної відповідальності, передбачених ст.49 КК України, апеляційний суд вважає, що накладання арешту на майно добросовісних набувачів є порушенням їх права власності, що є неприпустимим.

Підсумовуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку, що відсутні підстави для задоволення клопотання слідчого про арешт майна у кримінальному провадженні №0000045, внесеному до ЄРДР 23.06.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, оскільки у такого майна відсутні ознаки, передбачені ст. 98 КПК України.
Приписами п.2 ч.3 ст.407 КПК України передбачено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.
Згідно із п.3 ч.1 ст. 409 КПК України, підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Частина 1 ст. 412 КПК України визначає, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Отже, враховуючи те, що слідчий суддя при задоволенні клопотання слідчого та накладенні арешту на майно допустив перелічені вище істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів приходить до висновку про необхідність задоволення апеляційної скарги представника власника майна, скасування ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно та постановлення нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407,409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд

постановив
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 - задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Біляївського районного суду Одеської області від 29.09.2020 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000045, внесеному до ЄРДР 23.06.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України скасувати та постановити нову ухвалу.
У задоволені клопотання СВ Усатівського ВП Біляївського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_7 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000045, внесеному до ЄРДР 23.06.2020 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України відмовити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3