ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 вересня 2020 року

м. Київ
Справа №761/48436/18
Провадження № 51-1239км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року у кримінальному провадженні № 0011393 по обвинуваченню
ОСОБА_7 , громадянина Грузії, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Зугдіді, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 12 липня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців. Зазначеним вироком вирішено питання щодо речових доказів.
Згідно зі встановленими та наведеними у вироку судом першої інстанції обставинами, 25 жовтня 2018 року близько 22 год. 20 хв., особа 1, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи відповідно до заздалегідь розробленого злочинного плану, за попередньою змовою групою осіб із особою 2, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та ОСОБА_8 , перебуваючи поблизу автомобіля марки «Mitsubishi Lancer X», д. н. з. НОМЕР_1 , що знаходився припаркованим за адресою: м.Київ, вул. Льва Толстого, буд.12, використовуючи заздалегідь заготовлений металевий предмет для розбиття скла та шкіряні рукавички для попередження залишення папілярних відбитків, розбив заднє праве скло пасажирських дверцят та дістав із заднього сидіння автомобіля рюкзак сірого кольору, який матеріальної цінності для потерпілого не представляє, в якому знаходились: книга «Тень горы» в двох томах; книга «Шопенгауэр, как лекарство»; книга «Art excellence гид по современному искуству»; блокнот жовтого кольору, які матеріальної цінності для потерпілого не представляють, в якому знаходились грошові кошти в сумі 400 грн., купюрами номіналом в 100 грн. кожна.
В цей час ОСОБА_8 , діючи відповідно до заздалегідь розробленого злочинного плану, за попередньою змовою групою осіб із особою 1 та особою 2, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, припаркував автомобіль марки «AUDI» моделі «A4», д.н.з. НОМЕР_2 , в якому також знаходився особа 2, та очікували на особу 1 біля автомобіля марки «Mitsubishi Lancer X», д. н. з. НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_9 . Після прибуття особи 1, розпочали рух на автомобілі. При цьому, протиправні дії особи 1 та особи 2, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, та ОСОБА_8 , були виявлені працівниками поліції, які висловили законну вимогу зупинитись та припинити вчинення кримінального правопорушення.
В цей час, особа 1 та особа 2, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, та ОСОБА_8 , розуміючи, що їх злочинні дії викриті та є очевидними, усвідомлюючи тяжкість наслідків та невідворотність покарання, почали тікати з місця вчинення кримінального правопорушення, уникаючи переслідування поліцейськими та з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, розпорядившись викраденим на власний розсуд.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року зазначений вирок залишений без зміни.

Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, вказуючи на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, зазначає про незаконність ухвали апеляційного суду, порушує питання про її скасування та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Касаційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції, вирішуючи питання щодо речових доказів, безпідставно порушив вимоги п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України та не застосував спеціальну конфіскацію автомобіля марки «AUDI» моделі «A4», д.н.з. НОМЕР_2 , яким володіє ОСОБА_7 і який є знаряддям злочину. Зазначається, що зазначені вимоги порушувалися в апеляційній скарзі, проте апеляційний суд в порушення положень ст. 419 КПК України належним чином їх не спростував.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримала касаційну скаргу, вважала, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Захисник ОСОБА_6 заперечив проти задоволення касаційної скарги.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції в межах касаційної скарги перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Положеннями ст. 438 КПК України визначено, що підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: 1) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; 2) неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; 3) невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При вирішенні питання про наявність зазначених підстав суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Перевіривши доводи касаційної скарги прокурора, Верховний Суд не знаходить їх слушними.
Так, як зазначає прокурор в касаційній скарзі, судом першої інстанції в порушення положень п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України не застосовано спеціальну конфіскацію автомобіля.
Однак вказаною нормою кримінального процесуального закону регулюються питання щодо процесуального порядку застосування спеціальної конфіскації, тоді як матеріально-правові підстави її застосування визначені законом України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 96-1 та ст. 96-2 КК України.
При цьому прокурор, вказуючи на п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України, жодним чином не обґрунтовує порушення апеляційним судом положень ст. 96-1 ст. 96-2 КК України.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 437 КПК України обвинувальний вирок, ухвалений судом першої чи апеляційної інстанції, ухвалу суду апеляційної інстанції щодо вироку суду першої інстанції може бути скасовано у зв`язку з необхідністю застосувати закон про більш тяжке кримінальне правопорушення чи суворіше покарання або в інший спосіб погіршити становище засудженого лише у разі, якщо з цих підстав касаційну скаргу подав прокурор, потерпілий чи його представник.
Крім того за положеннями ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Отже, виходячи з того, що у касаційній скарзі не вказується на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 96-1 та ст. 96-2 КК України, та не порушується питання щодо погіршення становища засудженого через необхідність застосування відносно нього зазначених положень закону про кримінальну відповідальність, Верховний Суд позбавлений можливості самостійно вирішувати, чи існували в цьому випадку матеріально-правові підстави для застосування спеціальної конфіскації.
Поряд з цим, перевіривши доводи прокурора щодо невідповідності ухвали апеляційного суду вимогам ст. 419 КПК України, суд касаційної інстанції також не знаходить підстав для їх задоволення.
Так, в апеляційній скарзі прокурор також порушував питання про безпідставне незастосування спеціальної конфіскації і наводив ті ж самі доводи, що і в касаційній скарзі, а саме вказував на незастосування положень п. 1 ч. 9 ст. 100 КПК України.
Апеляційний суд, перевіривши зазначені доводи, дійшов висновку про їх безпідставність, навівши при цьому в ухвалі відповідні мотиви та висновки.
За наведених обставин Верховний Суд вважає, що ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Виходячи з зазначеного та керуючись статтями 433, 434, 436-438, 441, 442 КПК України, Верховний Суд вважає, що доводи касаційної скарги прокурора задоволенню не підлягають.
З цих підстав Суд постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а ухвалу Київського апеляційного суду від 05 грудня 2019 року відносно ОСОБА_7 без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3