Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

08 липня 2020 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

судді-доповідача ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_4 (далі прокурор) на ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2020 року у кримінальному провадженні №00000017 (за внесеними відомостями до ЄРДР від 31 січня 2020 року) за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.191 КК України, -

за участі:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_4 ,

представника власника майна адвоката ОСОБА_6 ,

слідчого ОСОБА_7 ,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову ухвалу якою задовольнити клопотання слідчого та накласти арешт на майно, вилучене під час проведення обшуку 14.05.2020 за місцем фактичного проживання директора ПП «Фірма «ДАН» ОСОБА_8 за адресою: м.Рівне, вул.Басівкутська, 40, а саме на: мобільний телефон марки «Lenovo» із сім-картою оператора Київстар з номером НОМЕР_1 ; жорсткий диск Samsung, ModelHD 200 HJ 200 GB; Seagate, Barracuda 720; внутрішній твердотільний накопичувач goodram, 480 GB, SN GUY040779, яке належить ОСОБА_8 , встановивши місцем їх зберігання кімнату зберігання речових доказів СУ ГУНП в Рівненській області.

Згідно оскаржуваної ухвали слідчого судді, у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, вилучене під час обшуку 14.05.2020 р. відмовлено.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги прокурор вважає, що рішення суду є необгрунтованим, а тому воно підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків слідчого судді фактичним обставинам кримінального провадження. Вказує, що, на даний час, існують реальні підстави вважати, що повернення вищевказаного майна особі, у якої воно вилучене, може призвести до приховування, зникнення, втрати чи передачі зазначених речових доказів.

Відмовляючи у задоволенні клопотання слідчого, слідчий суддя в ухвалі зазначив, що вилучене майно не є предметом злочину, а слідчим не доведено можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні та те, що майно відповідає критеріям встановленим ст.98 КПК України.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, міркування представника власника майна, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши матеріали провадження, апеляційний суд приходить до висновку про те,що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно з ч.1 ст.131 КПК України захід забезпечення кримінального провадження застосовується з метою досягнення дієвості цього провадження.

Так, згідно ст.167 КПК України, тимчасовим вилученням майна є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони: 1) підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди; 2) призначалися (використовувалися) для схиляння особи до вчинення кримінального правопорушення, фінансування та/або матеріального забезпечення кримінального правопорушення або винагороди за його вчинення; є предметом кримінального правопорушення, у тому числі пов`язаного з їх незаконним обігом; одержані внаслідок вчинення кримінального правопорушення та/або є доходами від них, а також майно, в яке їх було повністю або частково перетворено.

Згідно ст.168 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.

Як зазначено у ч.ч.1-4 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

У випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України.

Згідно ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Частиною 1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

У відповідності до вимог п.5 ч.2 ст.173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен врахувати розумність та співрозумність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Разом з тим, за правилами вказаної норми кримінального процесуального закону, а саме частин 3, 5, та 6, арешт на майно може бути накладено в разі відповідності такого майна критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, в разі наявності підстав вважати, що суд може застосувати до підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної особи, юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна, в разі, якщо фізична чи юридична особа в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову або неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою щодо якої здійснюється провадження.

Відповідно ст.234 КПК України, обшук проводиться на підставі ухвали слідчого судді про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи за рехультатами розгляду відпоідного клопотання слідчого, погодженого з прокурором, або прокурора.

Апеляційний суд, дослідивши клопотання слідчого та надані до нього матеріали провадження, вважає, що слідчий суддя обґрунтовано відмовив у задоволенні клопотання з наступних обставин.

Так, в обґрунтування клопотання про арешт майна слідчий зазначив, що на підставі ухвали слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 17 квітня 2020 року було проведено обшук за місцем фактичного проживання директора ПП «Фірма «ДАН» ОСОБА_8 за адресою: АДРЕСА_1 , з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання та вилечення документів, перелік яких вказаних в ухвалі.

Проте, вилучене в ході обшуку 14 травня 2020 року майно, до переліку майна зазначеного в ухвалі слідчого судді щодо надання дозволу на проведення обшуку, яке планував відшукати слідчий, зокрема телефон, жорсткі диски, внутрішній твердотільний накопичувач та блокнот, не входить.

Так, в клопотанні слідчого в обґрунтування арешту на майно зазначено, що арешт необхідний для збереження речового доказу, оскільки вилучене майно є засобами та знаряддями вчинення кримінального правопорушення та можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні.

Однак, ухвалою слідчого судді відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, оскільки вилучене майно не входить до переліку визначеного слідчим суддею, не є предметом злочину, слідчим не доведено можливість використання майна як доказ у кримінальному провадженні та те, що майно відповідає критеріям встановленим ст.98 КПК України. Крім того, слідчий суддя вказав, що вилучений телефон марки «ЛЕНОВО» із сім-картою мобільного оператора «Київстар» з номером НОМЕР_1 належить ОСОБА_9 , дружині ОСОБА_8 .

Апеляційний суд, дослідивши матеріали провадження та пояснення учасників апеляційного розгляду, вважає, що слідчий суддя обґрунтовано відмовив у накладенні арешту на вилучене майно, згідно до вимог ст.170 КПК України, оскільки пришов до обґрунтованого висновку проте, що будь-якої необхідності в накладені арешту на телефон, жорсткі диски, внутрішній твердотільний накопичувач та блокнот в клопотанні не зазначено та прокурором не доведено.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що відсутність арешту на майно зазначене у клопотанні, може призвести до його втрати, знищення або настання інших наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню, є неспроможними, так як в клопотанні не зазначено, а з наданих до клопотання копій документів не вбачається, чим конкретно прокурор обґрунтовують ці доводи, які є лише припущеннями.

Таким чином, слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку, що відсутні підстави, передбачені ст.ст.170-171 КПК України, для задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно, оскільки будь-яких конкретних обґрунтувань про те, що телефони, носії інформації та блокнот з чорновими записами мають доказове значення за кримінальним правопорушенням, передбаченим ч.3 ст.191 КК України, стороною обвинувачення в судовому засіданні не було наведено.

Апеляційний суд вважає, з наведених підстав, що доводи апеляційної скарги про те, що слідчий суддя незаконно відмовив у задоволенні клопотання про арешт майна, не можуть бути прийняті до уваги.

При таких обставинах, апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, оскільки її доводи підтвердження не знайшли, ухвала слідчого судді відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Рівненського міського суду Рівненської області від 26 травня 2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання слідчого про арешт майна, залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її проголошення цим судом, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Суддя-доповідач - ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3