Справа №522/4773/14к
Провадження 1-кп/522/1001/20
УХВАЛА

15.09.2020 року Місто Одеса

Приморський районний суду міста Одеси у складі:

головуючого - судді ОСОБА_1

при секретарі - ОСОБА_2

під час судового розгляду у кримінальному провадженні №00000904 від 18.10.2013 року на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Одеси, українця, громадянина України, освіта вища, одруженого, має на утриманні сина ІНФОРМАЦІЯ_2 , працює заступником начальника юридичного відділу ЖКС «Портофранківський» зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого, обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, ч.2 ст.307 КК України,-

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора - ОСОБА_4

захисника- ОСОБА_5

обвинуваченого- ОСОБА_3

ВСТАНОВИВ:

Приморським районним судом м.Одеси здійснюється судовий розгляд у кримінальному провадженні на підставі обвинувального акту відносно ОСОБА_3 , обвинуваченого у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1, 2 ст.307 КК України.

Під час судового засідання адвокат ОСОБА_6 в інтересах ОСОБА_3 заявив клопотання про визнання недопустимими доказів зібраних органом досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні, а саме письмових доказів:

1.Рапорт о/у УВБНОН ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_7 ..
2.Доручення в порядку ст. 40 КПК з супровідним листом.
3.Матеріали виконання доручення ВБНОН ОМУ ГУ МВС України в Одеській області (Супровідний лист, Запит, Довідка, Рапорт, Копія Ф-1, Відповідь на запит БТ1, протокол допиту ОСОБА_8 ).
4.Супровідний лист від 03.01.2014 до матеріалів виконання доручення ВБНОН ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.
5.Протокол огляду грошових купюр від 30.12.2013 з фотокопіями грошей.
6.Акт огляду закупника та вручення грошових купюр від 30.12.2013.
7.Протокол отримання добровільно наданого предмету від 30.12.2013.
8.Супровідний лист від 03.01.2014 до матеріалів виконання доручення ВБНОН ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.
9.Протокол огляду грошових купюр від 10.01.2014.
10.Акт огляду закупника та вручення грошових купюр від 10.01.2014 з фотокопіями грошей.
11.Протокол отримання добровільно наданого предмета від 10.01.2014.
12.Постанова про призначення експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин.
13.Висновок експерта від 20.01.2014 №40 з супровідним листом.
14.Постанова про призначення експертизи наркотичних засобів, психотропних риечовин.
15.Висновок експерта від 16.01.2014 №18 з супровідним листом.
16.Рапорт о/у ОБ НОН ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_7 від 16.11.2013.
17.Супровідний лист від 20.01.2014 та доручення в порядку ст. 40 КПК від 20.01.2014.
18.Супровідний лист від 21.01.2014 до матеріалів виконання доручення ВБНОН ОМУ ГУ МВС України в Одеській області.
19.Протокол огляду грошових купюр від 20.01.2014 з фотокопіями грошей.
20.Акт огляду закупника та вручення грошових купюр від 20.01.2014.
21.Протокол отримання добровільно наданого предмета від 20.01.2014.
22.Постанова про проведення освідування особи від 20.01.2014.
23.Протокол освідування особи від 20.01.2014.
24.Протокол затримання ОСОБА_3 від 20.01.2014.
25.Клопотання про арешт майна.
26.Ухвала слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 21.01.2014.
27.Постанова про призначення експертизи спеціальних хімічних та речовин хімічних виробництв.
28.Повідомлення про призначення експертизи від 24.01.2014.
29.Висновок експертизи від 28.01.2014 з супровідним листом.
30.Постанова про призначення експертизи наркотичних засобів, психотропних речовин від 24.01.2014.
31.Повідомлення про призначення експертизи від 24.01.2014.
32.Висновок експертизи від 28.01.2014 з супровідним листом.
33.Супровідний лист прокурора від 10.02.2014 до матеріалів НСРД.
34.Протокол про результати контролю за скоєнням злочину від 21.01.2014.
35.Рапорти о/у ОБНОН ОМУ ГУМВС України в Одеській області ОСОБА_9 ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_7 ОСОБА_12 щодо обставин затримання ОСОБА_3 (5 одиниць).
36.Супровідний лист прокурора від 12.03.2014 до матеріалів НСРД.
37.Протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 26.02.2014.
38.Супровідний лист прокурора від 24.02.2014 до матеріалів НСРД.
39.Протокол про результати спостереження за особою від 10.02.2014.
40.Протокол про результати аудіо - відеоконтроля місця (особи) від 10.02.2014.
41.Повідомлення підозрюваному ОСОБА_3 та його захиснику про проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
42.Протокол огляду від 14.03.2014.
43.Надану стороною картку пам`яті МБО, яка містить наступні папки та файли:
Папка(11 файлів) від 30.12.2013;
Папка(1 файл) від 10.01.2014;
Папка від 10.01.2014;
Папка (1 файл) від 10.01.2014;
Папка(1 файл) від 10.01.2014;
Папка (16 файлів) від 10.01.2014;
Папка (33 файли) від 05.01.2009;
Клопотання мотивовані стороною захисту тим, що всупереч п.2 ч.2 ст.109 КПК України, в реєстрі матеріалів досудового розслідування відсутні данні про складання стороною досудового розслідування протоколу про надання доступу до матеріалів досудового розслідування підозрюваному ОСОБА_3 та його захиснику, відсутнє жодне зазначення про те, що підозрюваному та його захиснику надавався доступ до доказів у кримінальному провадженні № 0000904 від 18.10.2013 року, а також в порушення ч,12 ст.290 КПК України, прокурор не відкрив стороні захисту та обвинуваченому постанову про проведення НСРД, а також, ухвали слідчих суддів щодо аудіо, відео контролю.
Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав подане клопотання захисника та просив його задовольнити.
Прокурор просив відмовити у задоволенні клопотань, не вбачаючи очевидної недопустимості зазначених захистом доказів та просив їх дослідити.
Суд, заслухавши думку учасників судового провадження, вивчивши подані клопотання, вважає, що останні не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Одними з основних засад кримінального судочинства є верховенство права, законність, рівність перед законом і судом (ст. 7 КПК України).

Відповідно до вимог ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення. Згідно із ч. 2, 3 даної статті у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Відповідно до положень ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

В ч.1 ст.87 КПК України закріплено, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Категорія "очевидна недопустимість доказів" є оціночною і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду.

При цьому системний аналіз ст. 89 КПК дозволяє дійти висновку, що законодавець ознаки недопустимості доказів поділяє на очевидні та неочевидні. Залежно від цього визначається момент прийняття рішення щодо недопустимості доказів, який окреслений межами судового розгляду. Очевидно недопустимими є ті докази, про недопустимість яких прямо вказується в КПК. Це означає, що очевидно недопустимим є доказ, будь-яке порушення процедури отримання якого, згідно положень КПК України, є безумовною підставою визнання його недопустимим.

Існує також умовно недопустимі докази, допустимість чи недопустимість яких визначається судом у кожному конкретному випадку в залежності від встановлених обставин кримінального провадження. Саме тому, процесуальну конструкцію "очевидна недопустимість доказу", слід розглядати крізь призму положень інституту доказового права у його нерозривному зв`язку з кримінально процесуальними правовідносинами.

Аналогічна позиція викладена Вищим спеціалізованим судом України з розгляду цивільних і кримінальних справ у інформаційному листі № 223-1446/0/4-12 від 05.10.2012 року "Про деякі питання порядку здійснення судового розгляду в судовому провадженні у першій інстанції відповідно до Кримінального процесуального кодексу України", де зазначено, що відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Зазначене правило застосовується і щодо доказів, отриманих внаслідок істотного порушення прав та свобод людини (ст. 87 КПК) за умови підтвердження сторонами кримінального провадження їх очевидної недопустимості. В іншому випадку суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення (п. 8).

Відповідно до діючого кримінально-процесуального законодавства України докази в кримінальному провадженні повинні бути належними та допустимими.

Статтею 85 КПК України передбачено, що належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів. Також, відповідно до положень ст.86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом.

При цьому, стаття 87 КПК України передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.

Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; порушення права особи на захист; отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; порушення права на перехресний допит . Недопустимими є також докази, що були отримані: з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень; під час виконання ухвали про дозвіл на обшук житла чи іншого володіння особи у зв`язку з недопущенням адвоката до цієї слідчої (розшукової) дії. Факт недопущення до участі в обшуку адвокат зобов`язаний довести в суді під час судового провадження.

Згідно із ч.2 та ч.3 ст.89 КПК України, у разі встановлення очевидної недопустимості доказу під час судового розгляду, суд визнає цей доказ недопустимим, що тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочате. Сторони кримінального провадження, потерпілий мають право під час судового розгляду подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, а також наводити заперечення проти визнання доказів недопустимими.

Так, відповідно до ч.1 ст.89 КПК України, суд вирішує питання допустимості доказів під час їх оцінки в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.

Разом з тим, згідно ст.94 КПК України суд, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Так, заявлені в клопотанні докази, що просить визнати недопустимими сторона захисту, можуть бути визнані недопустимими під час ухвалення судом остаточного рішення суду за наслідками розгляду надісланого обвинувачення, шляхом дослідження цих доказів у їх сукупності та взаємозв`язку з іншими доказами, що надані учасниками кримінального провадження. Ознака очевидності чи неочевидності допустимості певного доказу є оціночним поняттям і вирішення даного питання відноситься виключно до дискреційних повноважень суду. Суд вважає передчасним визнання доказів недопустимими на даній стадії судового провадження, оцінка вказаним доказам буде надана в нарадчій кімнаті під час ухвалення остаточного рішення по справі.

За таких обставин суд дійшов висновку, що клопотання про визнання очевидно недопустимими доказів в ході судового розгляду задоволенню не підлягають.

Крім того, прокурор в судовому засіданні заявив клопотання про проведення слідчих дій під час судового провадження в порядку ч.3 ст.333 КПК України, а саме доручення процесуальним керівникам - прокурорам Одеської місцевої прокуратури №3 на проведення слідчих дій щодо зняття грифів секретності з документів, на підставі яких проводились негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні №20000904 від 18.10.2013, з метою подальшої перевірки законності їх проведення в ході судового засідання.
Обвинувачений та його захисник просили суд відмовити у задоволенні вказаного клопотання.

Заслухавши учасників судового розгляду, суд приходить до висновку про відмову у задоволенні поданого клопотання, враховуючи наступне.

Відповідно до ч.3 ст.333 КПК України, у разі, якщо під час судового розгляду виникне необхідність у встановленні обставин або перевірці обставин, які мають істотне значення для кримінального провадження, і вони не можуть бути встановлені або перевірені іншим шляхом, суд за клопотанням сторони кримінального провадження має право доручити органу досудового розслідування провести певні слідчі (розшукові) дії.

Однак, зняття грифів секретності з документів, на підставі яких проводились негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні не входять до переліку слідчих (розшукових) дій, передбачених ст.ст. 223-245 КПК України, які суд має право доручити органу досудового розслідування під час судового розгляду.

Тому у задоволенні клопотання прокурора необхідно відмовити.

Керуючись ст.ст.87, 89, 228 246, 333,376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

У задоволенні клопотання захисника ОСОБА_6 про визнання недопустимими доказів, зібраних органом досудового розслідування у кримінальному провадженні- відмовити.

У задоволенні клопотання прокурора ОСОБА_4 про доручення процесуальним керівникам у кримінальному провадженні проведення слідчих дій щодо зняття грифів секретності з документів, на підставі яких проводились негласні слідчі (розшукові) дії у кримінальному провадженні №20000904 від 18.10.2013 року, в порядку ч.3 ст.333 КПК - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя:

15.09.2020