Справа № 333/6611/20
Провадження № 1-кп/333/243/20
УХВАЛА
15 вересня 2020 року м. Запоріжжя

Комунарський районний суд м. Запоріжжя у складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , обвинуваченої ОСОБА_4 , її захисника ОСОБА_5 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Комунарського районного суду м. Запоріжжя питання доцільності продовження обвинуваченій строку запобіжного заходу у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_4 у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.3 ст.185 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

В провадженні Комунарського районного суду м. Запоріжжя на розгляді знаходиться кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 , обвинуваченої у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.186, ч.3 ст.185 КК України.

У судовому засіданні, враховуючи, що наступне судове засідання призначене на 06.10.2020 року, а строк запобіжного заходу ОСОБА_4 закінчується 27.09.2020 року, суд поставив на обговорення учасникам провадження питання доцільності продовження тримання під вартою обвинуваченої у порядку ст.331 КПК України.

Прокурор вважав за необхідне продовжити строк тримання під вартою ОСОБА_4 , зазначивши при цьому, що обвинувачена не працевлаштована, раніше неодноразово судима за скоєння умисних у т.ч. корисливих злочинів; обвинувачується у скоєнні тяжких злочинів, один з яких було вчинено коли суд відносно ОСОБА_4 розглядав вже кримінальне провадження, тому на цей час існують ризики переховування від суду та можливість вчинення інших злочинів. Також, прокурор зазначив, що вказані факти, свідчать про неможливість запобігання ризиків та забезпечення виконання обвинуваченою покладених на неї процесуальних обов`язків, шляхом застосування більш м`якого запобіжного заходу, крім як тримання під вартою.

Обвинувачена ОСОБА_4 та її захисник ОСОБА_5 заперечували проти задоволення клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.
Захисник зазначив, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання у м. Запоріжжі, де мешкає разом із матір`ю та своєю неповнолітньою дитиною. Обвинувачена, хоча неофіційно, але працювала, є особою з інвалідністю ІІІ групи, щомісячно отримує з цього приводу пенсію. Просить застосувати інший запобіжний захід, не пов`язаний із позбавленім волі, так як остання буде виконувати процесуальні зобов`язання, покладені на неї, наприклад домашній арешт.
Обвинувачена повністю підтримала захисника та просила суд застосувати до неї домашній арешт. При цьому, вона зазначила, що у попередніх судових засіданнях пояснювала, що у неї відсутні наміри переховуватися від суду та вчинити інше кримінальне правопорушення. Вона належним чином виконувала до крадіжки свої процесуальні обов`язки, тому є усі підстави застосувати до неї інший, більш м`який запобіжний захід, ніж тримання під вартою.

Суд, розглянувши клопотання питання доцільності продовження ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, заслухавши думки прокурора, обвинуваченої та її захисника, вивчивши матеріали кримінального провадження, дійшов до такого.

Встановлено, що 27.02.2020 року ухвалою слідчого судді Комунарського районного суду м. Запоріжжя до обвинуваченої ОСОБА_4 було застосовано запобіжний захід тримання під вартою по 25.04.2020 року з альтернативним запобіжним заходом заставою у розмірі 63 060 грн. Вказаний запобіжний захід був продовжений ухвалами суду 06.04.2020 року, 03.06.2020 року та 29.07.2020 року по 05.06.2020 року, 02.08.2020 року та 27.09.2020 року, відповідно.

Згідно ч.1 ст.331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Частина 2 ст. 331 КПК України передбачає, що вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За змістом ст.178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі вагомість наявних доказів, тяжкість покарання, що загрожує особі, у разі визнання її винуватою, вік та стан здоров`я обвинуваченого, міцність соціальних зв`язків, наявність постійного місця роботи, наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення, репутацію обвинуваченого, наявність у нього судимостей, дотримання обвинуваченим умов застосування запобіжних заходів у випадках їхнього попереднього застосування.
Відповідно до ст. 194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про: 1) наявність обґрунтованої підозри у вчинені підозрюваним кримінального правопорушення; 2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; 3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.
Із змісту наведених норм випливає, що завданням застосування будь-якого запобіжного заходу є забезпечення належної процесуальної поведінки особи, яка піддана кримінальному переслідуванню, а при обранні того чи іншого запобіжного заходу, достатнього і необхідного у кожному конкретному випадку, крім тяжкості звинувачення, необхідно враховувати сукупність перелічених в законі обставин.

Як неодноразово зазначав у своїх рішеннях Європейський суд з прав людини, факти, які є причиною виникнення підозри, не повинні бути такими самими переконливими як ті, що є необхідними для обґрунтування обвинувального вироку чи суто висунення обвинувачення, що здійснюється на наступній стадії процесу («Мюррей проти Сполученого Королівства» («Murrey v. the United Kingdom»)). Наявність обґрунтованої підозри передбачає наявність фактів або інформації, які б могли переконати об`єктивного спостерігача в тому, що відповідна особа могла вчинити злочин, однак те, що можна вважати «обґрунтованим», залежить від усіх обставин справи («Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» («Fox, Campbell and Hartley v. the United Kingdom»)).
Прокурор в обґрунтування свого клопотання, на думку суду, довів наявність фактів, зміст яких переконав суд у тому, що обвинувачена ОСОБА_4 могла вчинити злочини, вказані в обвинувальних актах.

При вирішенні питання про доцільність продовження строку тримання ОСОБА_4 під вартою, суд оцінює та враховує у сукупності такі обставини: її особистість (раніше неодноразово судима у т.ч. за скоєння корисливих злочинів, є особою з інвалідністю ІІІ групи), її майновий стан (офіційно не працює, відсутні докази щодо наявності постійного щомісячного доходу), соціальні зв`язки (незаміжня, позбавлена батьківських прав відносно своєї дитини, але проживає разом з нею та допомагає у її утриманні своїй матері, яка є опікуном).
Також, суд враховує, що ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України, у той час, коли відносно неї кримінальне провадження за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, вже перебувало у Комунарському районному суді м. Запоріжжя.

При вирішенні питання про доцільність продовження застосування запобіжного заходу обвинуваченим судом враховується також і тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_4 у разі визнання її винуватою у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.185 та ч.2 ст.186 КК України (санкція зазначених статей передбачає позбавлення волі на строк до 6 років позбавлення волі).
Згідно ст.ст. 7-9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. У рішенні по справі «W проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Європейський суд з прав людини вказав, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки він свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє «прогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства».
У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Москаленко проти України» (Заява № 37466/04) від 20.08.2010 року ЄСПЛ вказав, що суворість покарання, яке може бути призначено, є належним елементом при оцінці ризику переховування від суду чи скоєння іншого злочину.
Отже, обвинувачення особи у скоєнні тяжкого злочину та очікуване покарання, яке можливо призначити за вказаний злочин, є однім з факторів, який має враховувати суд при обранні та продовженні запобіжного заходу, хоча такий фактор сам по собі без оцінки усіх інших обставин у сукупності не може слугувати єдиною підставою для тримання особи під вартою.
Тому суд, вважає, що тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, але таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо не враховувати. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

За змістом обвинувальних актів, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні тяжких корисливих злочинах, у т.ч. обвинувачується у вчиненні злочину, коли відносно неї вже у суді перебувало кримінальне провадження, тому у суду є певні переконання, що ризик продовження злочинної діяльності є очевидним та таким, що може справдитися із великим ступенем вірогідності. Такі висновки ґрунтуються, у тому числі, і на відомостях щодо відсутності офіційного та постійного місця роботи обвинуваченої, та, як наслідок, відсутності законних джерел доходу.

Таким чином, при аналізі пояснень учасників судового засідання, дослідженні матеріалів кримінального провадження, на думку суду, відносно обвинуваченої ОСОБА_4 продовжує існувати ризик, передбачений п.5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість вчинити інший злочин.

Враховуючи мету застосування запобіжних заходів, доведеність всіх обставин, передбачених ч.1 ст.194 КПК України, розцінюючи зазначений ризик як реальний та такий, що виправдовує обмеження свободи фізичної особи, суд, з урахуванням викладеного, приймає рішення про продовження відносно ОСОБА_4 строку тримання під вартою.

Під час розгляду питання про запобіжний захід ОСОБА_4 , суд розглянув можливість застосування до обвинуваченої іншого, більш м`якого альтернативного запобіжного заходу, у т.ч. домашнього арешту.
Водночас, в даному випадку, враховуючи особистість обвинуваченої, ризик вчинення ОСОБА_4 іншого злочину є настільки вагомим, що суд вважає, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст.176 КПК України, не може запобігти забезпеченню обвинуваченій покладених на неї процесуальних обов`язків. Запобіжний захід у вигляді тримання під вартою є доцільним та відповідає принципу винятковості даного запобіжного заходу.

Під час застосування запобіжного заходу відносно ОСОБА_4 слідчий суддя останній також застосував альтернативний запобіжний захід заставу у розмірі 63 060 грн, тобто тридцяти розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб. У подальшому, судом розмір застави був зменшений до мінімального, передбаченого ч.5 ст.182 КПК України, а саме - до 42 040 грн. Вважаю, що вказаний розмір застави достатньою мірою буде гарантувати виконання обвинуваченою покладених на неї обов`язків та не є завідомо непомірною для неї.

Керуючись ст. ст. 176, 177, 182, 183, 331, 372, 395 КПК України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Продовжити строк тримання обвинуваченій ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , під вартою в ДП «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України по 14.11.2020 року (включно).
ОСОБА_4 або заставодавець мають право у будь-який момент внести заставу у розмірі 42 040 (сорок дві тисячі сорок) грн.

У разі внесення вказаної застави на ОСОБА_4 покладаються наступні обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- прибувати до судді, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження, один раз на тиждень у час, визначений вказаним суддею;

- не відлучатися з місця проживання без дозволу судді, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження;

- повідомляти суддю, у провадженні якого перебуває кримінальне провадження, про зміну свого місця проживання.

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченій, захиснику обвинуваченої, а також надіслати начальнику ДП «Запорізький слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України для виконання.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи днів з дня її оголошення до Запорізького апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Комунарський районний суд м. Запоріжжя.

Повний текст ухвали буде складено 15.09.2020 року.

Суддя Комунарського районного суду
м. Запоріжжя ОСОБА_1