ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 311/2376/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/1411/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 жовтня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_10 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Керч АР Крим, громадянин України, українець, маючий неповну середню освіту, не працюючий, проживаючий у цивільному шлюбі, маючий на утриманні двох малолітніх дітей, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,
визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не обирався.
Строк відбування покарання постановлено рахувати з моменту фактичного затримання.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави 1144 гривні в рахунок відшкодування витрат на проведення експертизи.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 матеріальну шкоду в розмірі 467 гривень 85 копійок, моральну шкоду в розмірі 100000 гривень, а всього 100467 гривень 85 копійок.
Скасовано арешт, накладений ухвалами слідчого судді Василівського районного суду Запорізької області від 14 лютого 2019 року та 18 лютого 2019 року.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за наступних обставин.

10 лютого 2019 року приблизно о 19.00 годині ОСОБА_7 , знаходячись в приміщенні кухні будинку АДРЕСА_2 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, на ґрунті особистих неприязних відносин, діючи з раптово виниклим прямим умислом, направленим на заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_9 , наявним у правій руці кухонним ножем, умисно наніс останньому три удари в область живота, чим спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді проникаючих колото-різаних поранень живота з пошкодженням товстого кишечнику, прямого м`язу живота, чепця, які ускладнилися розвитком внутрішньочеревної кровотечі, які в сукупності відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи встановлені судом фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікацію судом його дій, вважає вирок суду незаконним у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок своєї суворості.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, відразу після скоєння злочину подзвонив начальнику сектору оперуповноважених Василівського ВП ОСОБА_11 та повідомив про те, що поранив потерпілого ОСОБА_9 .

Крім того, ОСОБА_11 характеризував його з позитивної сторони, як сім`янина та законослухняну особу.

Також судом не було враховано як пом`якшуючу покарання обставину той факт, що він відшкодував потерпілому матеріальну шкоду в загальному розмірі 10200 гривень.

Звертає увагу, що потерпілий образливо висловлювався на адресу його сім`ї та цивільної дружини, давав принизливу оцінку шлюбним стосункам, принижував як людину та чоловіка в сім`ї, у зв`язку з чим, він вчинив злочин під впливом сильного душевного хвилювання, викликаного неправомірними та аморальними діями самого потерпілого, що також є обставиною, яка пом`якшує покарання.

За час проведення досудового розслідування він багаторазово пожалкував про вчинений злочин, навчений та покараний наріканням оточуючих людей.

Разом з тим, перебування в стані алкогольного сп`яніння під час вчинення злочину було викликано тим, що сам потерпілий довів його до такого стану, і саме з ініціативи останнього він вжив стільки алкогольних напоїв.

Також зазначає, що він проживає у цивільному шлюбі та має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше завжди працював, але в умовах коронавірусу, з об`єктивних причин, не може офіційно працевлаштуватись, хоча активно шукає роботу, має велике бажання працювати та утримувати дітей.

Просить вирок в частині призначеного покарання змінити та призначити йому за ч. 1 ст. 121 КК України покарання зі звільненням від його відбування з випробуванням.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_10 вважає вирок суду немотивованим та таким, що підлягає скасуванню.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд неправильно кваліфікував дії ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, оскільки сторона обвинувачення не довела наявність у нього прямого умислу на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

Крім того, під час судового розгляду сторона захисту заявляла клопотання про допит ОСОБА_12 , яка не була допитана на досудовому розслідування, але суд відмовив у задоволенні вказаного клопотання, чим порушив принцип змагальності та право обвинуваченого на захист.

Вважає, що суд не надав належної оцінки діям самого потерпілого, який принижував честь і гідність цивільної дружини обвинуваченого та його сім`ю, тобто потерпілий сам спровокував конфлікт, у зв`язку з чим, дії ОСОБА_7 необхідно було кваліфікувати за ст. 123 КК України.

Також зазначає, що задовольняючи цивільний позов у частині відшкодування моральної шкоди, суд вийшов за межі своїх повноважень та перейняв на себе роль експерта в частині оцінки глибини та тривалості моральних страждань.

Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.

Від потерпілого ОСОБА_9 на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу, в яких він зазначає, що суд першої інстанції в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, але призначене йому покарання є м`яким, оскільки ОСОБА_7 погрожував йому фізичною розправою, ніякої матеріальної шкоди не відшкодував. Просить апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а вирок змінити та призначити ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, які підтримали свої апеляційні скарги та просили їх задовольнити, потерпілого та прокурора, які заперечували проти задоволення апеляційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційних скаргах, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги задоволенню не підлягають з наступних підстав.
Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Суд першої інстанції згідно з вимогами ст.ст. 370, 374 КПК України та відповідно до ст. 337 КПК України в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності його вини за ч. 1 ст. 121 КК України, виклавши їх у вироку.

В оскаржуваному вироку суд першої інстанції навів всі встановлені обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню, а також виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Вина ОСОБА_7 у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України підтверджується доказами, які були безпосередньо досліджені в судовому засіданні, а саме показаннями самого обвинуваченого, потерпілого, свідків та дослідженими в судовому засіданні документами.
Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 в присутності захисника адвоката ОСОБА_10 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених в обвинувальному акті, визнав у повному обсязі та повідомив, що … обвинувачення йому зрозуміле, він добровільно визнає себе винуватим, а під час досудового розслідування тиск на нього не чинився (т. 1, а.с. 63-66; т. 2, а.с. 29).

Таким чином, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував факт нанесення потерпілому ОСОБА_9 трьох ударів ножем в область живота, повідомив конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, протягом усього судового слідства обвинувачений або його захисник не оспорювали кваліфікацію дій ОСОБА_7 .
Проте, після постановлення обвинувального вироку та призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, в апеляційних скаргах обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник адвокат ОСОБА_10 виклали позицію, яка зводилась до того, що обвинувачений перебував у стані сильного душевного хвилювання, який був викликаний тяжкою образою з боку потерпілого, тому його дії необхідно кваліфікувати за ст. 123 КК України.

Враховуючи показання обвинуваченого, які без жодних сумнівів доводять, що ОСОБА_7 вчинив саме умисне тяжке тілесне ушкодження, колегія суддів приходить до висновку, що така позиція є намаганням уникнути від призначеного йому покарання у вигляді позбавлення волі з його реальним відбуванням, намаганням будь-яким чином уникнути або пом`якшити покарання за вчинений злочин.
Так, згідно аудіозапису та журналу судового засідання від 6 вересня 2019 року (т. 1, а.с. 63-66; т. 2, а.с. 29), в суді першої інстанції обвинувачений вину визнав у повному обсязі, самостійно надав логічні та послідовні пояснення з приводу обставин заподіяння ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, добровільно надавав конкретні відповіді на уточнюючі запитання суду, прокурора та свого захисника, а тому вказані показання жодним чином не виглядають надуманими та такими, що надані з метою обмовити себе, і сумнівів у їх правдивості у колегії суддів, так само, як і у суду першої інстанції, не викликають.

Також суд першої інстанції на вимогу процесуального закону дослідив надані стороною обвинувачення документи, яким зробив обґрунтовану оцінку, а вивчивши і дослідивши кожний доказ окремо з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, прийшов до правильного висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 умисно заподіяв потерпілому ОСОБА_9 тяжкі тілесні ушкодження.

Погоджуючись з висновками суду першої інстанції, колегія суддів вважає, що дослідженими судом доказами та обставинами, що ними підтверджуються, винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за фактичних обставин, встановлених судом у вироку, є об`єктивно доведеною поза розумним сумнівом.
Перевіряючи доводи апеляційних скарг з приводу перебування ОСОБА_7 в стані сильного душевного хвилювання та необхідності перекваліфікації його дій на ст. 123 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на наступне.

З огляду на п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», суб`єктивна сторона кримінального правопорушення, передбаченого статтею 123 КК України, характеризується не лише умислом, а й таким емоційним станом винного, який значною мірою знижував його здатність усвідомлювати свої дії або керувати ними.

При цьому, умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень потерпілому виникає раптово і реалізується негайно, таке заподіяння тяжких тілесних ушкоджень не може бути заздалегідь задуманим, у зв`язку з чим, будь-які підготовчі дії до нанесення тяжких тілесних ушкоджень виключають застосування статті 123 КК України.

Необхідною умовою кваліфікації дій винного за вказаною статтею є сильне душевне хвилювання, що раптово виникло внаслідок протизаконного насильства, систематичного знущання чи тяжкої образи з боку потерпілого. Насильство може бути як фізичним (заподіяння тілесних ушкоджень або побоїв, незаконне позбавлення волі тощо), так і психічним (наприклад, погроза завдати фізичної, моральної чи майнової шкоди). До тяжкої образи слід відносити явно непристойну поведінку потерпілого, що особливо принижує гідність чи ганьбить честь винного або близьких йому осіб.

Сильним душевним хвилюванням (фізіологічним афектом) є раптовий емоційний процес, викликаний поведінкою потерпілого, що протікає швидко та бурхливо і певною мірою (хоч і не повністю) знижує здатність особи усвідомлювати свої дії та керувати ними.

Таким чином, кваліфікація дій винного за статтею 123 КК України можлива лише тоді, коли обставини справи свідчать про наявність трьох обов`язкових елементів цього складу злочину:

- стан раптово виниклого сильного душевного хвилювання у винної особи;

- протизаконне насильство, систематичне знущання чи тяжка образа з боку потерпілого;

- причинний зв`язок між діями потерпілого та діями винної особи.

За відсутності хоча б одного з цих елементів, дії винної особи не можуть бути кваліфіковані за статтею 123 КК України.

Відповідно до матеріалів провадження в ході судового слідства було встановлено, що ОСОБА_7 під час суперечки з ОСОБА_9 умисно завдав останньому три удари кухонним ножем у живіт.

При цьому, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 пояснював, що образившись на ОСОБА_9 , він взяв зі столу кухонний ніж, підійшов до потерпілого та наніс один за одним три удари ножем в область живота.

Потерпілий ОСОБА_9 в суді першої інстанції показав, що під час спілкування з ОСОБА_7 , останній несподівано піднявся зі стільця, підсунув свій стілець до стільця, на якому сидів потерпілий, та наніс йому три удар кухонним ножем.

Під час проведення слідчого експерименту потерпілий ОСОБА_9 пояснив, що ніяких конфліктів між ним та обвинуваченим не було, а в подальшому продемонстрував, що вони з ОСОБА_7 сиділи за столом один навпроти одного, і для того, щоб нанести йому тілесні ушкодження, обвинуваченому знадобилось взяти зі столу ніж та підійти до потерпілого для нанесення ударів.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_7 разом із ОСОБА_9 певний час спокійно спілкувались та вживали алкогольні напої, а конфлікт стався під час розмови з приводу сім`ї та дружини обвинуваченого, в ході якої потерпілий висловлював свою думку з приводу стосунків ОСОБА_7 зі своєю дружиною.

На переконання колегії суддів, такі обставини не дають підстав вважати, що поведінка потерпілого досягла рівня поводження, що принижує честь і гідність особи.

До того ж, знаряддя злочину - ніж, завдання ним ударів у життєво важливий орган потерпілому, а також конкретні обставини провадження, зокрема за показаннями потерпілого та самого обвинуваченого про те, що ніж засуджений взяв зі столу, піднявся зі свого стільця та підійшов до потерпілого для нанесення ударів ножем, свідчать про правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України.

Сукупність об`єктивних обставин, установлених судом першої інстанції, характер дій обвинуваченого та потерпілого, характер заподіяння тілесних ушкоджень, їх локалізація, механізм завдання та застосування знаряддя злочину, не дають підстав вважати, що ОСОБА_7 був у стані сильного душевного хвилювання, який настав раптово та зменшив його здатність усвідомлювати свої дії та керувати ними, а твердження обвинуваченого про те, що потерпілий ображав його, сім`ю та його дружину, не є показником емоційного стану, що вказує на сильне душевне хвилювання.

В матеріалах кримінального провадження відсутні дані про те, що ОСОБА_9 вчинив таку тяжку образу, яка могла раптово викликати у обвинуваченого стан сильного душевного хвилювання, тобто стан вираженої емоційної напруги, ступінь якої досягав такого рівня, який позбавляв його можливості усвідомлювати реальний зміст власних дій, повною мірою керувати ними та передбачати їх наслідки.

За таких обставин, підстави для кваліфікації дій ОСОБА_7 за ст. 123 КК України відсутні, а суд першої інстанції правильно кваліфікував його дії саме за ч. 1 ст. 121 КК України.

Такий висновок узгоджується з позиціями, висловленими у постановах Верховного Суду: від 10 серпня 2020 року у справі № 398/3583/18 (провадження № 51-3628ск20), від 15 квітня 2020 року у справі № 750/7450/18 (провадження № 51-3697км19), від 31 березня 2020 року у справі № 128/36/18 (провадження № 51-5132км19), від 26 вересня 2019 року у справі № 639/2618/17 (провадження № 51-297км19), від 31 січня 2019 року у справі № 563/210/18 (провадження № 51-8926 км 18).
Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника обвинуваченого про те, що суд першої інстанції безпідставно відмовив у задоволенні його клопотання про допит ОСОБА_13 , чим порушив принцип змагальності та право обвинуваченого на захист, оскільки як вбачається з технічного запису та журналу судового засідання від 11 жовтня 2019 року (т. 1, а.с. 95-98; т. 2, а.с. 29), адвокат ОСОБА_10 дійсно звернувся з клопотанням про допит вказаного свідка, а суд першої інстанції, заслухавши думку учасників судового провадження, прийшов до висновку про відсутність підстав для його задоволення з викладенням мотивів, з якими колегія суддів повністю погоджується.

Що стосується призначеного ОСОБА_7 покарання, яке на думку обвинуваченого є занадто суворим і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного.

Зі змісту апеляційної скарги вбачається, що обвинувачений фактично порушує питання про недотримання судом визначених законом вимог, що стосуються призначення покарання і пов`язані із суддівським розсудом (дискреційними повноваженнями), зміст та суть яких викладено в постанові Верховного Суду від 22 березня 2018 року у справі № 51-1985км18 (єдиний унікальний номер 207/5011/14-к) та постанові Верховного Суду від 7 листопада 2018 року у справі № 51-329км18 (єдиний унікальний номер 297/562/17), які враховуються колегією суддів під час перегляду вироку суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання в межах, встановлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України, яка передбачає відповідальність за скоєний злочин, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, обставини пом`якшуючи та обтяжуючі покарання. Особі, яка скоїла кримінальне правопорушення, повинно бути призначено покарання, необхідне та достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 374 КПК України, а також враховуючи роз`яснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», висновки з усіх питань, пов`язаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд, призначаючи ОСОБА_7 покарання, виконав вимоги ст. 65 КК України, а саме: врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до категорії тяжких злочинів, визнав щире каяття та з`явлення із зізнанням за обставини, що пом`якшують покарання, визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння за обставину, що обтяжує покарання, дав належну оцінку даним про особу обвинуваченого, який в силу ст. 89 КК України раніше не судимий, зареєстрованого місця проживання не має, за місцем проживання характеризується задовільно, проживає в цивільному шлюбі, приймає участь у вихованні двох неповнолітніх дітей, офіційно не працює, на обліку у нарколога та психіатра не перебуває.

Крім того, суд першої інстанції врахував висновок органу пробації, відповідно до якого, виправлення ОСОБА_7 без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити небезпеку для суспільства, а також наявний високий ризик можливості вчинення повторного правопорушення.

Колегія суддів також враховує те, що хоча обвинувачений в силу ст. 89 КК України вважається раніше не судимим, проте раніше 4 рази притягався до кримінальної відповідальності, у тому числі, за вчинення умисних тяжких злочинів, раніше неодноразово звільнявся від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком, однак це не призвело до позитивних змін в його особистості й не створило у нього готовності до самокерованої правослухняної поведінки в суспільстві, що свідчить про його підвищену суспільну небезпеку.

Судова колегія погоджується з висновками суду першої інстанції з приводу того, що виправлення та перевиховання, а також попередження вчинення нових злочинів обвинуваченим можливо лише з призначенням йому покарання у виді позбавлення волі, і підстави як для застосування ст.ст. 69, 75 КК України до вказаного покарання відсутні.

Відповідно до положень ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Колегія суддів вважає, що розмір призначеного ОСОБА_7 покарання відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та даним про його особу, а також відповідає критерію справедливого покарання, відповідає вимогам ст. 65 КК України та його меті.

При цьому, як вбачається з вироку суду, за ч. 1 ст. 121 КК України ОСОБА_7 було призначене покарання в мінімальних межах санкції, що також не свідчить про несправедливість призначеного покарання через його суворість.

Як зазначено в постанові Верховного Суду від 1 листопада 2018 року у справі № 51-2776км18 (єдиний унікальний номер 524/5999/17), термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покаранням і тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

З огляду на попередній кримінальний досвід обвинуваченого, факт неодноразового звільнення від відбування покарання з випробуванням в минулому, наявність обставини, що обтяжує покарання, та дані про особу обвинуваченого, у суду першої інстанції не було правових підстав для призначення ОСОБА_7 більш м`якого покарання, ніж у вигляді 5 років позбавлення волі, яке на переконання колегії суддів, не є явно несправедливим через суворість, а також для звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК України.

Колегія суддів вважає необґрунтованими доводи апеляційних скарг обвинуваченого та його захисника з приводу неналежного врахування судом першої інстанції того, що ОСОБА_7 повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, відразу після скоєння злочину повідомив про це співробітника правоохоронного органу, частково відшкодував завдану шкоду, позитивно характеризується, проживає у цивільному шлюбі та має на утриманні двох малолітніх дітей, раніше завжди працював та має бажання працевлаштуватись, оскільки як вбачається з мотивувальної частини вироку, суд врахував вказані обставини при призначенні обвинуваченому покарання та прийшов до висновку про можливість призначення йому покарання в мінімальних межах санкції.

Інші доводи апеляційних скарг вказаних висновків суду не спростовують, оскільки судом першої інстанції в повній мірі встановлено та належним чином оцінено і враховано всі обставини, які за законом повинні бути врахованими при призначенні особі покарання.

Що стосується доводів апеляційної скарги про розмір моральної шкоди, завданої потерпілому, то колегія суддів вважає, що рішення суду про відшкодування обвинуваченим моральної шкоди потерпілому у розмірі 100000 гривень є обґрунтованим, а розмір стягнутої суми відповідає обставинам, які настали для потерпілого після скоєння кримінального правопорушення щодо нього.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вимог розумності, виваженості та справедливості при вирішення питання про розмір моральної шкоди.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого.

Відповідно до абз. 2 п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Відповідно до п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 4 від 31 березня 1995 року «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого - спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості. Визначаючи розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди, суд повинен наводити в рішенні відповідні мотиви.

При визначенні розміру моральної шкоди, яка підлягає стягненню з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 , судом було взято до уваги те, що останній безумовно зазнав фізичного болю та страждань внаслідок заподіяння йому тілесних ушкоджень.

Визначаючи розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 100000 гривень, суд першої інстанції належним чином мотивував своє рішення, врахувавши перебування потерпілого на стаціонарному лікуванні протягом тривалого часу, необхідність приймати додаткових заходів для нормалізації свого життя, що змінило звичний спосіб життя, стан здоров`я потерпілого на теперішній час та медичні рекомендації, додержання яких тягне за собою внесення коректив у звичний спосіб його життя, та прийшов до правильного висновку про те, що заявлений цивільний позов є завищеним, і тому, на переконання колегії суддів, моральна шкода у розмірі 100000 гривень видається зваженою і справедливою і саме в такому розмірі підлягає стягненню на користь потерпілого.

Істотних порушень органами досудового слідства чи судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 414, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 15 червня 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4

Дата документу Справа № 311/2376/19