Справа № 152/1057/20
В И Р О К
іменем України

08 грудня 2020 року м. Шаргород

Шаргородський районний суд

Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1

з участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

Справа №152/1057/20
Провадження №1-кп/152/86/20

розглянувши в залі суду у відкритому судовому засіданні кримінальну справу про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Володимир Волинський, Волинської області, жителя АДРЕСА_1 , українця, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, військовозобов`язаного, не є пенсіонером, не є особою з інвалідністю, раніше судимого вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 25.11.2014 року за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років, звільненого від відбування покарання у виді позбавлення волі умовно-достроково на строк 1 (один) рік 10 (десять) місяців 24 (двадцять чотири) дні 03.05.2019 року на підставі ухвали Могилів-Подільського міськрайоннного суду Вінницької області від 25.04.2019 року,

- у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, кримінальне провадження щодо якого внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000025 02.09.2020 року,

з участю сторін кримінального провадження

зі сторони обвинувачення:

прокурора Шаргородського відділу

Жмеринської

місцевої прокуратури ОСОБА_4 ,

законного представника

неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 ,

зі сторони захисту:

обвинуваченого ОСОБА_3 ,

встановив:

Обвинувачений ОСОБА_3 з 01 липня 2019 року до 01 вересня 2020 року злісно ухилявся від сплати встановлених судовим рішенням Шаргородського районного суду від 24.03.2016 року у справі №152/464/16 коштів (аліментів) на користь ОСОБА_5 на утримання дитини: доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.03.2016 року і до досягнення дитиною повноліття, не сплачуючи аліментів взагалі, при цьому, маючи умисел на ухилення від сплати аліментів та не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я до фізичної праці та працевлаштування не працевлаштовувався, на обліку як безробітний та в пошуках роботи у Шаргородській філії Вінницького обласного центру зайнятості не перебуває, доходи від тимчасових заробітків не декларував та про суми доходів від тимчасових заробітків державного виконавця не повідомляв, тобто добровільно рішення суду не виконував, допустивши виникнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період в сумі 15376 (п`ятнадцять тисяч триста сімдесят шість) грн., що сукупно складає суму виплат понад три місяці відповідних платежів, порушуючи право дитини на отримання коштів від батька для забезпечення її гармонійного та всебічного (фізичного, психічного, соціального) розвитку, маючи загальну заборгованість по аліментах, починаючи з 22.03.2016 року до 01.09.2020 року в сумі 26176,54 грн.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів).

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків (ч.6 ст.22 КПК України).

Суд створив необхідні умови для реалізації сторонами кримінального провадження їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Так, обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, яке передбачене ч.1 ст.164 КК України і викладене в обвинувальному акті із зміненим обвинуваченням від 24.11.2020 року.

Начальник Шаргородського відділу Жмеринської місцевої прокуратури ОСОБА_7 у судовому засіданні 23.11.2020 року вважала за можливе не досліджувати докази щодо тих обставин, які ніким не оспорюються і здійснювати судовий розгляд на підставі ч.3 ст.349 КПК України.

Обвинувачений ОСОБА_3 не заперечував щодо здійснення судового розгляду за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.

Законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_5 в судовому розгляді не заперечувала щодо його здійснення за правилами, передбаченими ч.3 ст.349 КПК України.
Враховуючи те, що обвинувачений ОСОБА_3 в повному обсязі визнав свою провину в інкримінованому йому кримінальному проступку, який передбачений ч.1 ст.164 КК України і був викладений в обвинувальному акті від 15.09.2020 року, та беручи до уваги думки прокурора ОСОБА_7 , законного представника непонолітньої потерпілої ОСОБА_5 , думку обвинуваченого ОСОБА_3 , за згодою учасників судового розгляду, відповідно до вимог ч.3 ст.349 КПК України, суд прийшов до висновку про недоцільність дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

При цьому, суд з`ясував, чи правильно обвинувачений ОСОБА_3 та законний представник неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 розуміють зміст цих обставин, які не оспорюються. Сумнівів щодо добровільності та істинності їх позиції у суду немає.

Суд також роз`яснив обвинуваченому ОСОБА_3 та законному представнику неповнолітньої потерпілої ОСОБА_5 , що при таких обставинах вони позбавляються права оскаржити ці обставини справи у апеляційному порядку.

Переконавшись у добровільності позиції учасників судового розгляду, а також в тому, що вони усвідомлюють неможливість оскаржити обставини, встановлені під час досудового розслідування, в апеляційному порядку, суд прийшов до висновку про судовий розгляд кримінальної справи за правилами ч.3 ст.349 КПК України.

Після зміни обвинувачення за обвинувальним актом від 24.11.2020 року, у судовому засіданні 08.12.2020 року прокурор ОСОБА_4 , законний представник потерпілого ОСОБА_5 , обвинувачений ОСОБА_3 не заперечують щодо продовження судового розгляду у раніше визначеному судом порядку, встановленому ч.3 ст.349 КПК України.

Виходячи з аналізу норм частини 1 ст.368 КПК України, ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, в тому числі: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення і якою статтею закону України про кримінальну відповідальність він передбачений; чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення; чи підлягає обвинувачений покаранню за вчинене ним кримінальне правопорушення; чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме; яка міра покарання має бути призначена обвинуваченому і чи повинен він її відбувати…

При судовому розгляді кримінальної справи у порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України, питання, визначені ч.1 ст.368 КПК України, вирішуються судом та права сторін кримінального провадження не порушуються.

Так, будучи допитаним під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, який інкримінується йому за обвинувальним актом із зміненим обвинуваченням від 24.11.2020 року, щиро покаявся, зазначив, що виявляє жаль з приводу вчинення злочину, готовий нести призначене судом покарання.

Обвинувачений ОСОБА_3 суду показав, що має доньку ОСОБА_6 , на утримання якої Шаргородським районним судом відповідно до рішення від 24.03.2016 року стягнуто аліменти у розмірі 30% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. Спершу він сплачував аліменти, так як відбував покарання у місцях позбавлення волі, де працював і з його заробітку стягувалися аліменти. Після звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі умовно-достроково він у 2019 році прибув до місця свого проживання у с. Юліямпіль Шаргородського району, але не має постійної роботи, тому перестав сплачувати аліменти на утримання доньки з липня 2019 року і не сплачує до теперішнього часу, так як отримані кошти від тимчасових заробітків витрачає на власні потреби, для свого утримання, і цих коштів недостатнього для його утримання, у зв`язку із чим виникла заборгованість по аліментах. Він усвідомлює, що вчинив умисне кримінальне правопорушення, у чому розкаюється та просить його суворо не карати, так як він виправить свою поведінку, знайде роботу та сплачуватиме аліменти, погашатиме заборгованість по аліментах.

За таких обставин, виходячи з аналізу обвинувального акту із зміненим обвинуваченням, допитавши обвинуваченого, вивчивши матеріали справи, що характеризують його особу, суд прийшов до висновку, що винуватість ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого йому кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, доведена повністю.

Таким чином, суд вважає доведеним, що ОСОБА_3 вчинив кримінальний проступок, передбачений ч.1 ст.164 КК України, тобто злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), а саме: з 01.07.2019 року до 01.09.2020 року злісно ухилявся від сплати встановлених судовим рішенням Шаргородського районного суду від 24.03.2016 року у справі №152/464/16 коштів (аліментів) на користь ОСОБА_5 на утримання дитини: доньки ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в розмірі 30% прожиткового мінімуму на дитину відповідного віку щомісячно, починаючи з 22.03.2016 року і до досягнення дитиною повноліття, не сплачуючи аліментів взагалі, при цьому, маючи умисел на ухилення від сплати аліментів та не маючи обмежень та протипоказань за станом здоров`я до фізичної праці та працевлаштування не працевлаштовувався, на обліку як безробітний та в пошуках роботи у Шаргородській філії Вінницького обласного центру зайнятості не перебуває, доходи від тимчасових заробітків не декларував та про суми доходів від тимчасових заробітків державного виконавця не повідомляв, тобто добровільно рішення суду не виконував, допустивши виникнення заборгованості зі сплати аліментів за вказаний період в сумі 15376 (п`ятнадцять тисяч триста сімдесят шість) грн., що сукупно складає суму виплат понад три місяці відповідних платежів, порушуючи право дитини на отримання коштів від батька для забезпечення її гармонійного та всебічного (фізичного, психічного, соціального) розвитку, маючи загальну заборгованість по аліментах, починаючи з 22.03.2016 року до 01.09.2020 року в сумі 26176,54 грн.

Отже, суд вважає, що ОСОБА_3 повинен нести кримінальну відповідальність за скоєне за ч.1 ст.164 КК України.

Разом з тим, суд вважає, що є зайвим та безпідставним включення до правової кваліфікації злочину, вчиненого ОСОБА_3 , прокурором, що затверджував обвинувальний акт із зміненим обвинуваченням 24.11.2020 року, такої ознаки злісного ухилення від сплати аліментів як ненадання ОСОБА_3 будь-якої іншої допомоги на утримання дитини, оскільки, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_3 обвинувачується за ч.1 ст.164 КК України, зокрема, у вчиненні злісного ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини (аліментів), при цьому, судовим рішенням судовим наказом Шаргородського районного суду від 24.03.2016 року у справі №152/464/16 стягнуто саме аліменти у розмірі 30 відсотків прожиткового мінімуму на утримання дитини щомісячно і не встановлено інших видів допомоги на її утримання.

До того ж, примітка до ст.164 КК України передбачає, що під злісним ухиленням від сплати коштів на утримання дітей (аліментів)… слід розуміти будь-які діяння боржника, спрямовані на невиконання рішення суду (приховування доходів, зміну місця проживання чи місця роботи без повідомлення державного виконавця тощо), тоді як судовим рішенням з ОСОБА_3 на утримання доньки стягнуто лише аліменти.

Відповідно до ч.1 ст.337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно тієї особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім випадків, передбачених цією статтею.

Частиною третьою статті 337 КПК України встановлено, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.

Відтак, з огляду на аналіз зазначеного кримінального процесуального законодавства, суд вважає за необхідне з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, відповідно до вимог ч.3 ст.337 КПК України, виключити з обвинувачення ОСОБА_3 таку ознаку діяння обвинуваченого, як ненадання ним дитині будь-якої іншої допомоги, оскільки це покращує його становище.

Зазначене, також, узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка, відповідно до вимог ч.1 ст.9 Конституції України, ратифікована Законом від 17.07.1997 року «Про ратифікацію Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, Першого протоколу та протоколів №2,4,7 та 11 Конвенції» і є частиною національного законодавства України, якими встановлено, що кожен при вирішенні питання щодо його цивільних прав та обов`язків або при встановленні обґрунтованості будь-якого кримінального обвинувачення, висунутого проти нього, має право на справедливий і відкритий розгляд упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом… Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно із законом.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст.ст.65-67 КК України та роз`ясненнями, що містяться в п.1 постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного, обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання, та вимоги ч.2 ст.50 КК України, якою передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Виходячи з норми ст.12 КК України, вчинене ОСОБА_3 кримінальне правопорушення, що передбачене ч.1 ст.164 КК України, є кримінальним проступком.

Так, відповідно до ч.ч.1, 2 ст.12 КК України, кримінальні правопорушення поділяються на кримінальні проступки і злочини. Кримінальним проступком є передбачене цим Кодексом діяння (дія чи бездіяльність), за вчинення якого передбачене основне покарання у виді штрафу в розмірі не більше трьох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або інше покарання, не пов`язане з позбавленням волі.

При цьому, суд при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 враховує таку пом`якшуючу покарання обставину, як щире каяття, оскільки упродовж досудового розслідування у формі дізнання та судового розгляду обвинувачений визнав вину, надав показання, які відповідають обставинам, встановленим під час досудового розслідування і викладеним у обвинувальному акті із зміненим обвинуваченням від 24.11.2020 року, що свідчить про наявність належної критичної оцінки своєї протиправної поведінки та про готовність нести кримінальну відповідальність.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_3 , судом не встановлено.

ОСОБА_3 за зареєстрованим місцем проживання характеризується позитивно, як особа, щодо якої до Юліямпільської сільської ради не надходили скарги на поведінку, відсутні компрометуючі матеріали (а.с.68).

На обліках у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра Шаргородської ЦРЛ ОСОБА_3 не перебуває (а.с.67).

Також, суд враховує, що ОСОБА_3 раніше судимий вироком Шаргородського районного суду від 25.11.2014 року за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років (а.с.63-64), звільнений від відбування покарання у виді позбавлення волі умовно-достроково 03.05.2019 року на один рік десять місяців двадцять чотири дні на підставі ухвали Могилів-Подільського міськрайонного суду Вінницької області від 25.04.2019 року (а.с.65), тобто вчинив кримінальне правопорушення у період умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Таким чином, з урахуванням обставини, що пом`якшує покарання, та враховуючи відсутність обтяжуючих покарання обставин, особу винного, його ставлення до вчиненого діяння та наслідків діяння, а саме: що він щиро розкаявся та усвідомив протиправну поведінку, а також з урахуванням думки законного представника неповнолітньої потерпілої ОСОБА_6 ОСОБА_5 , яка вважає, що ОСОБА_3 зобов`язаний утримувати дитину та сплачувати аліменти на утримання дитини і просить покарати останнього за ухилення від сплати аліментів, суд вважає за необхідне призначити покарання у виді арешту в межах санкції ч.1 ст.164 КК України.
При цьому, суд вважає, що необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 та попередження вчинення ним нових злочинів, є призначення покарання у виді арешту на строк два місяці.

Призначаючи ОСОБА_3 зазначене вище покарання за ч.1 ст.164 КК України, суд виходить із того, що воно є достатнім для виправлення обвинуваченого, для запобігання вчиненню ним нових кримінальних правопорушень, таким, що відповідає його особі, справедливим, а також є достатнім для досягнення передбачених ч.2 ст.50 КК України цілей покарання, та відповідає принципу верховенства права.

Зазначене узгоджується із положеннями ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Крім того, суд враховує вимоги ч.1 ст.71 КК України та роз`яснення, що містяться в п.п.25, 26 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання» за №7 від 24.10.2003 року (з наступними змінами).

Так, ч.1 ст.71 КК України встановлено, що якщо засуджений після постановлення вироку, але до повного відбуття покарання вчинив нове кримінальне правопорушення, суд до покарання, призначеного за новим вироком, повністю або частково приєднує невідбуту частину покарання за попереднім вироком.

Згідно з роз`ясненнями, що містяться в п.25 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання», за сукупністю вироків (ст.71 КК) покарання призначається, коли засуджена особа до повного відбування основного чи додаткового покарання вчинила новий злочин, а також коли новий злочин вчинено після проголошення вироку, але до набрання ним законної сили. При застосуванні правил ст.71 КК судам належить враховувати, що остаточне покарання за сукупністю вироків має бути більшим, ніж покарання, призначене за новий злочин, і ніж невідбута частина покарання за попереднім вироком…

Відповідно до роз`яснень, що містяться в п.26 постанови Пленуму ВСУ «Про практику призначення судами кримінального покарання», при визначенні покарання за правилами ст.71 КК до покарання за новим вироком повністю або частково приєднується невідбута частина покарання за попереднім вироком, тому суди повинні точно встановлювати невідбуту частину основного й додаткового покарань і зазначати їх вид та розмір у новому вироку. Невідбутою частиною покарання за попереднім вироком треба вважати, в тому числі: частину покарання, від відбування якого особу звільнено умовно-достроково (статті 81, 107 КК)… У разі, коли особа була засуджена до арешту або позбавлення волі зі звільненням від відбування покарання з випробуванням (статті 75, 104 КК) або була звільнена від відбування покарання умовно-достроково (статті 81, 107 КК) і в період іспитового строку або строку умовно-дострокового звільнення вчинила новий злочин, суд зобов`язаний визначити остаточне покарання у виді позбавлення волі, зокрема й тоді, коли останнім за часом вироком призначаються більш м`які види покарання.

Таким чином, покарання обвинуваченому ОСОБА_3 слід призначати за правилами, встановленими ст.71 КК України.

Цивільні позови у кримінальній справі не заявлялися.

Крім того, відповідно до вимог ст.331 КПК України, враховуючи відсутність клопотань учасників судового розгляду про обрання обвинуваченому ОСОБА_3 запобіжного заходу, підстав для його обрання немає.

Керуючись ст.368, ч.1 ст.369, ст.ст.373-376 КПК України, на підставі ч.1 ст.164 КК України, суд

засудив:

ОСОБА_3 визнати винуватим у вчиненні кримінального проступку, передбаченого ч.1 ст.164 КК України, за якою засудити його до покарання у виді арешту на строк два місяці.

На підставі ч.1 ст.71 КК України, за сукупністю вироків, до призначеного за цим вироком покарання частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Шаргородського районного суду Вінницької області від 25.11.2014 року один рік десять місяців позбавлення волі і остаточно ОСОБА_3 призначити покарання у виді позбавлення волі на строк два роки, з розрахунку, встановленого п.п.«а» п.1 ч.1 ст.72 КК України, що одному дню позбавлення волі відповідає один день арешту.

До набрання вироком суду законної сили запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 не застосовувати.

На вирок може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду через Шаргородський районний суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку суду надсилається не пізніше наступного дня після його ухвалення.

Головуючий суддя ОСОБА_1