ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2116/20 Справа № 199/7746/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 вересня 2020 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_9 та представника АТ Страхова компанія Країна ОСОБА_11 на вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2020 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000800 26 серпня 2018 року, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст оскарженого судового рішення та встановлені судом першої інстанції обставини.

За вироком Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2020 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1, п. 2 ч. 3 ст. 76 КК України: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 99 546 грн. 86 коп.
Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів у провадженні.
Цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні у м. Дніпрі правил безпеки дорожнього руху, що заподіяло тяжке тілесне ушкодження, за наступних обставин.
26 серпня 2018 року приблизно о 18.20 год. ОСОБА_7 , керуючи технічно справним автомобілем «CITROEN DS4», н.з. НОМЕР_1 , який на підставі свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу НОМЕР_2 від 04 грудня 2014 року належить останньому, рухався по вул. Полтавське шосе в м. Дніпрі з боку с. Обухівки у напрямку Донецького шосе м. Дніпра, яка має по дві смуги для руху у кожному напрямку.
Під час руху 26 серпня 2018 року приблизно о 18.20 год. в районі електроопори, розташованої по вул. Полтавське шосе в м. Дніпрі, яка знаходиться ближче до вул. Мохова, водій ОСОБА_7 , грубо порушуючи вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3(б), 10.1. ПДР України, не маючи будь-яких перешкод технічного і фізичного характеру для забезпечення безпечного руху, при відсутності зовнішніх факторів, що змушували його порушувати вимоги ПДР України, проявляючи злочинну самовпевненість, легковажно розраховуючи на відвернення наслідків, не діяв таким чином, щоб не наражати на небезпеку життя і здоров`я громадян, не врахував дорожню обстановку, щоб мати змогу постійно контролювати та безпечно керувати автомобілем, змінив напрямок руху автомобіля «CITROEN DS4» вліво та виїхав на смугу зустрічного руху, де допустив зіткнення передньою лівою бічною частиною керованого ним автомобіля з передньою лівою бічною частиною мотоцикла «Honda VRF 1200», н.з. НОМЕР_3 , який рухався у лівій зустрічній смузі, внаслідок чого водій мотоцикла ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження.
Своїми діями водій ОСОБА_7 грубо порушив вимоги п.п. 1.3, 1.5, 2.3 (б), 10.1. Правил дорожнього руху України.
Порушення п. 10.1 ПДР України водієм ОСОБА_7 знаходиться у причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортною події, в результаті якої водію мотоцикла «Honda VRF 1200», н.з. НОМЕР_3 , ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження, з приводу чого в посттравматичному періоді під час розвитку загрозливих для життя явищ було проведено оперативне втручання - ампутація лівої нижньої кінцівки на рівні середньої третини лівого стегна.
За своїм характером виявлені у ОСОБА_9 тілесні ушкодження відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, що в момент заподіяння чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища і які без надання медичної допомоги, за звичайними перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю.

Вимоги апеляційних скарг та узагальнені доводи осіб, які їх подали.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати та постановити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 286 КК України покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік. Цивільний позов до ОСОБА_7 та АТ Страхова Компанія Країна про стягнення шкоди, завданої злочином, задовольнити в повному обсязі, стягнути з ОСОБА_7 на його користь 700 000 грн. в якості компенсації завданої моральної шкоди, та 1 566 260,7 грн. в якості компенсації витрат на протезування. Стягнути з АТ Страхова Компанія Країна на його користь 200 000 грн. в якості компенсації шкоди, заподіяної здоров`ю. В іншій частині вирок суду залишити без зміни.
Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що судом безпідставно застосовано вимоги ст. 75 КК України, а призначене покарання не відповідає характеру вчиненого злочину та наслідкам, що настали, а саме йому були завдані тяжкі тілесні ушкодження, встановлено 2 групу інвалідності і на час протезування він втратив працездатність, завдано суттєві моральна та матеріальна шкода, які обумовлені стражданнями та фізичним болем, яких він зазнав у зв`язку з каліцтвом та іншими ушкодженнями здоров`я, у зв`язку з протиправною поведінкою з боку обвинуваченого, а також у зв`язку зі знищенням та пошкодженням його майна і необхідністю вирішувати питання щодо протезування. Вважає, що щире каяття з боку обвинуваченого відсутнє. Вважає, що суд безпідставно відмовив йому у стягненні з обвинуваченого витрат на протезування та зменшив суму моральної шкоди.
В апеляційній скарзі представник цивільного відповідача просить вирок суду скасувати в частині задоволення цивільного позову до АТ Страхова Компанія Країна та постановити новий, яким відмовити позивачу в задоволенні позовних вимог до АТ Страхова Компанія Країна повністю.
Обґрунтовуючи свої вимоги вказує, що судом безпідставно задоволено вимоги потерпілого, оскільки останній всупереч п.п. 35.1, 35.2, 35 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів на досудовому порядку не звертався до АТ Страхова Компанія Країна з заявою на виплату страхового відшкодування. Звертає увагу на порушення судом вимог ч. 3 ст. 24.1 зазначеного Закону, відповідно до яких зазначені у цьому пункті витрати та необхідність їх здійснення мають бути підтверджені документально відповідним закладом охорони здоров`я.
В запереченнях на апеляційну скаргу потерпілого обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що наявність пом`якшуючих обставин свідчить про меншу ступінь його небезпечності та дає підстави для його звільнення від відбування покарання з випробуванням. Звертає увагу, що щире каяття з його боку полягає у критичній оцінці ним вчиненого правопорушення, дійсному співчутті потерпілому та добровільному прагненні зменшити негативні наслідки. Вважає, що душевний та фізичний біль не дали потерпілому зрозуміти його дії, направлені сугубо на можливість зменшення відчуття після ДТП, для відновлення та реабілітації. Вказує, що суд з урахуванням усіх обставин провадження та його особи прийшов до обгрунтованого висновку про можливість його звільнення від відбування покарання з випробуванням. Звертає увагу, що у цивільному позову потерпілий не обгрунтував ступінь немайнових витрат, не зазначив у чому полягає шкода, якими належними та допустимими доказами це підтверджується, що суперечить ст. 23 ЦК України. Вказує, що з боку потерпілого був наданий лише рахунок щодо протезу, проте не зазначено, що саме цей протез призначений та необхідний для потерпілого. Вважає, що судом прийнято обгрунтоване рішення та просить залишити його без зміни.

Позиції учасників судового провадження.

У судовому засіданні потерпілий ОСОБА_9 та його представник ОСОБА_10 підтримали вимоги апеляційної скарги потерпілого, заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника АТ Страхова компанія Країна.
Представник АТ Страхова компанія Країна в судове засідання не з`явився, про дату, час та місце апеляційного розгляду повідомлений належним чином, надав заяву про розгляд справи за його відсутності, в якій просить задовольнити їх апеляційну скаргу.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційних скарг, просив залишити вирок суду без зміни.
Обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 заперечували проти задоволення апеляційної скарги потерпілого, не заперечували проти задоволення апеляційної скарги представника АТ Страхова компанія Країна.

Мотиви суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені у скаргах доводи, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню виходячи з наступного.
Згідно зі ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, проти яких не заперечували учасники провадження, і вказані обставини не оскаржуються в апеляційних скаргах, тому перегляду не підлягають.
Що стосується тверджень потерпілого про невідповідність призначеного обвинуваченому покарання тяжкості вчиненого злочину та його безпідставне звільнення від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України, апеляційний суд приходить до такого висновку.
Вимоги дотримання справедливості при призначенні кримінального покарання закріплені у ст. 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, ст. 14 Міжнародного пакту про цивільні та політичні права 1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.
Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд при призначенні покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що помякшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Враховуючи роз`яснення, які містяться в п.п. 1, 2 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 23 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, при призначенні покарання з іспитовим строком необхідно враховувати тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи. Рішення суду про звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням має бути належним чином мотивоване.
Відповідно до наведеного, призначаючи покарання винному суд повинен урахувати ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про винну особу, обставини, що впливають на покарання, ставлення такої особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого злочину.
Відповідно до ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Перевіряючи провадження щодо обвинуваченого ОСОБА_7 в апеляційному порядку суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції в повній мірі дотримався вимог ст. 65 КК України та обгрунтовано звільнив ОСОБА_7 від відбування основного покарання на підставі ст. 75 КК України, підстав для призначення останньому більш суворого покарання судом не встановлено і в апеляційній скарзі потерпілого також не наведено.
При призначенні ОСОБА_7 покарання суд відповідно до вимог ст. 65 КК України з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого правопорушення, дані про його особу, а також усі обставини провадження.
Суд також зазначив, що визнав обставиною, що помякшує покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , щире каяття, що слідує з висловлення в показах жалю з приводу вчиненого, його співчуття потерпілому обставин, добровільного відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди. Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому судом не встановлено.
З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та конкретних обставин його вчинення, а також даних про особу обвинуваченого, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, на обліку у лікаря-нарколога та лікаря-психіатра не перебуває, провину визнає, одружений, має на утриманні малолітню доньку, ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та матір пенсійного віку, зі слів працевлаштований, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відповідно до характеристики, виданої ТОВ Укрсплав, де ОСОБА_12 працював головним металургом, останній характеризується позитивно, за місцем мешкання характеризується теж позитивно, а також досудову доповідь органу пробації, відповідно до якої виправлення обвинуваченого можливо без позбавлення (обмеження) волі, оскільки останній не становить загрози для суспільства, суд дійшов висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України із подальшим звільненням від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України.
Всупереч доводам потерпілого судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання було враховано ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до необережних тяжких злочинів, та тяжкі наслідки, що настали для потерпілого, в сукупності з іншими наявними у матеріалах провадження доказами.
При цьому суд апеляційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що думка потерпілого про неможливість призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, має бути врахована судом разом з іншими матеріалами кримінального провадження та фактичними обставинами справи, проте висновок суду про неможливість виправлення обвинуваченого без реального відбування покарання не може грунтуватись лише на позиції потерпілого щодо виду та міри покарання.
З огляду на фактичні обставини кримінального провадження, положення кримінального закону, мету покарання призначене судом покарання ОСОБА_7 за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Підстав для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання з мотивів, про які йдеться в апеляційній скарзі потерпілого, апеляційний суд не вбачає.

З огляду на це наведені в апеляційній скарзі потерпілого ОСОБА_9 доводи про те, що призначене ОСОБА_7 покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та наслідкам, що настали для потерпілого. і за своїм видом є явно несправедливим внаслідок м`якості, не впливають на відповідність призначеного покарання і не містять достатніх даних про призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання, про що наполягав в своїй апеляційній скарзі потерпілий.
Доводи потерпілого про задоволення цивільного позову в повній мірі є безпідставними, оскільки цивільний позов потерпілого ОСОБА_9 розглянутий судом першої інстанції у відповідності до вимог закону.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження потерпілим ОСОБА_9 було заявлено цивільний позов, в якому останній просив стягнути з обвинуваченого ОСОБА_7 та АТ Страхова компанія Країнана його користь матеріальну шкоду, завдану злочином, в розмірі 99 546 грн. 86 коп., моральну шкоду в розмірі 700 000 грн. та майбутні витрати на протезування у розмірі 1 566 260 грн. 70 коп.

Визначаючи розміри матеріальної та моральної шкоди, які підлягають відшкодуванню, задовольнивши цивільний позов частково, суд першої інстанції врахував характер вчиненого правопорушення, який є необережним, ступінь вини обвинуваченого, розмір майнової шкоди та характер немайнових втрат, глибину фізичних та душевних страждань потерпілого ОСОБА_9 , фактичні обставини, при яких обвинуваченим було завдано моральні страждання, перенесені потерпілим внаслідок вчиненого відносно нього кримінального правопорушення, та наслідки, пов`язані з тим, що останній не має можливості користуватися всіма благами та перевагами звичайного життєвого укладу, зокрема, оперативністю у вирішенні всіх необхідних побутових потреб, а також вимоги розумності та справедливості, що узгоджується з роз`ясненнями, викладеними у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди № 4 від 31 березня 1995 року.

Також, судом першої інстанції було враховано, що обвинувачений ОСОБА_7 добровільно сплатив потерпілому ОСОБА_9 в якості компенсації завданої матеріальної шкоди 100 000 грн. в якості компенсації завданої моральної шкоди 300 000 грн.

Враховуючи, що цивільним позивачем в позові здійснено розподіл сум відшкодування, стягнути які він просив з обох відповідачів за позовом, що є його абсолютним правом, судом першої інстанції було ухвалено стягнути з ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 99 546 грн. 86 коп., понесених потерпілим ОСОБА_9 на лікування в результаті отриманих травм внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та підтверджених доданими до цивільного позову документами, зокрема, копіями квитанцій щодо вартості придбаних ліків та медичних препаратів.
При цьому суд також виходив з того, що ОСОБА_7 своїми діями, вчиненими під час використання на відповідній правовій підставі транспортного засобу автомобіля «CITROEN DS4», н.з. НОМЕР_1 , заподіяв шкоду потерпілому ОСОБА_9 у виді тяжких тілесних ушкоджень. Також врахував характер і глибину душевних, емоційних, моральних страждань в результаті отриманих травм, життєвих хвилювань, які переніс потерпілий після дорожньо-транспортної пригоди та переносить наразі, характер отриманих тілесних ушкоджень, а також врахував вимоги розумності та справедливості.

Апеляційний суд погоджується з даним висновком суду першої інстанції і вважає, що розмір матеріальної та моральної шкоди судом першої інстанції було визначено виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також з урахуванням фізичних та моральних страждань потерпілого і конкретних обставин справи, а тому вважати його необґрунтовано заниженим підстави відсутні.

Щодо доводів апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_9 про те, що при визначенні розміру відшкодування моральної шкоди судом не було враховано його моральних страждань та того, що внаслідок отриманих під час ДТП тілесних пошкоджень йому встановлено 2 групу інвалідності, то на переконання апеляційного суду суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував усі зазначені потерпілим обставини та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, а також даних щодо особи обвинуваченого ОСОБА_7 та усіх обставин провадження визначив такий розмір компенсації моральної шкоди, який відповідає глибині душевних страждань потерпілого, та підстав для збільшення розміру компенсації з мотивів, зазначених в апеляційній скарзі потерпілого, суд апеляційної інстанції не знаходить.

Крім того, суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні цивільного позову потерпілого в частині стягнення майбутніх витрат на протезування, обгрунтовано зазначив, що ОСОБА_9 не надав суду такого висновку медико-соціальної експертної комісії або висновку судово-медичної експертизи, які б обґрунтовували необхідність стягнення додаткових витрат на протезування саме протезом вартістю 1766713,84 грн., у зв`язку з чим цивільний позов в цій частині задоволенню не підлягає, з чим погоджується і суд апеляційної інстанції.

Відповідно до роз`яснень, викладених у п.п. «д» п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 6 від 27 березня 1992 року «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» стягнення додаткових витрат потерпілого може бути проведено й на майбутній час у межах строків, зазначених у висновку МСЕК або судово-медичної експертизи. При стягненні додаткових витрат на протезування, придбання путівки на санаторно-курортне лікування, автомобіля суд повинен зазначити в рішенні, що присуджені суми підлягають перерахуванню відповідній організації, яка має надати ці послуги потерпілому.

У відповідності до приписів ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.

Статтею 1202 ЦК України, зокрема, передбачено, що стягнення додаткових витрат, передбачених частиною першою ст. 1195 цього Кодексу, може бути здійснене наперед у межах строків, встановлених на основі висновку відповідної лікарської експертизи, а також у разі необхідності попередньої оплати послуг і майна (придбання путівки, оплата проїзду, оплата спеціальних транспортних засобів тощо).

Наданий потерпілим під час апеляційного перегляду експертний висновок № 55 від 09 червня 2020 року Ортотех-Сервіс ГмбХ у відповідності до вищевикладених вимог закону не є належним та допустимим доказом щодо необхідності попереднього відшкодування потерпілому витрат на протезування, а тому доводи апеляційної скарги потерпілого в цій частині є безпідставними.

Щодо позовних вимог ОСОБА_9 в частині стягнення на його лікування в розмірі 99546 грн. 86 коп., суд першої інстанції обгрунтовано стягнув їх з АТ СК Країна, оскільки відповідно до поліса № АМ 2122328 обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності ОСОБА_7 його цивільна відповідальність як власника транспортного засобу на час вчинення дорожньо-транспортної пригоди була застрахована в АТ СК Країна, де страхова сума на одного потерпілого становить: за шкоду, заподіяну життю та здоров`ю 200000 грн., за шкоду, заподіяну майну 100000 грн., розмір франшизи 0.

При вирішенні цивільного позову потерпілого суд врахував вимоги ст. 35 Закону України Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, згідно якої для отримання страхового відшкодування особа, яка має право на відшкодування, подає страховику відповідну заяву.

З приводу доводів представника АТ Страхова компанія Країна на те, що у задоволенні позову слід відмовити, оскільки потерпілий не звернувся до страховика із відповідною заявою про страхове відшкодування, то вони є необгрунтованими і можуть свідчити про уникнення виконання обов`язку щодо сплати відшкодування шкоди, внаслідок страхового випадку.

Відсутність звернення потерпілого із заявою безпосередньо до страховика за положеннями чинного кримінального процесуального закону не є правовою підставою для залишення цивільного позову без розгляду, відмови у цивільному позові (зокрема, підстави для відмови у цивільному позові безпосередньо і вичерпно визначені ст. 129 КПК України.

Звернення потерпілого із цивільним позовом до страховика з метою відшкодування завданої внаслідок ДТП за участі забезпеченого автомобіля йому шкоди - є правом потерпілого, його вибором на реалізацію його процесуальних прав.

Крім того, вільне право вибору вимоги потерпілого щодо відшкодування шкоди (як шляхом звернення до особи, яка безпосередньо завдала шкоди, так і до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала цивільну відповідальність, або ж до страховика, так і до винної особи), вільного обрання способу здійснення свого права, передбачає цивільне законодавство.

Судом встановлено, що ОСОБА_9 звернувся до страхової компанії 01 лютого 2019 року як до третьої особи і копія позову була отримана представником страхової компанії, як третьою особою, а тому страхова компанія була фактично повідомлена про претензії потерпілого щодо страхового відшкодування шкоди, заподіяної забезпеченим транспортним засобом.

Всупереч доводам представника АТ Страхова компанія Країна про відсутність документів на підтвердження понесених витрат на лікування медичної документації, в матеріалах провадження наявні всі необхідні документи на підтвердження матеріальних витрат ОСОБА_9 на лікування, зокрема, копії квитанцій щодо вартості придбаних ліків та медичних препаратів, довідка ЛКК № 217 від 05 лютого 2020 року, довідка ЛКК № 218 від 05 лютого 2020 року, довідка ЛКК № 200 від 31 січня 2020 року, довідка КЗ Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. І.І.Мечникова № 219 від 05 лютого 2020 року, а також рецепти лікаря від 20 вересня 2018 року та від 06 вересня 2018 року.
Отже, суд першої інстанції дійшов цілком законного та обгрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог потерпілого та стягнення з Акціонерного товариства «Страхова компанія «Країна» на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 99 546 грн. 86 коп.,з обвинуваченого ОСОБА_7 на користь потерпілого ОСОБА_9 в рахунок відшкодування моральної шкоди 200 000 грн., оскільки обвинуваченим ОСОБА_7 було добровільно частково сплачено в якості компенсації завданої матеріальної шкоди 100 000 грн. та в якості компенсації завданої моральної шкоди 300 000 грн.
Виходячи з наведеного, підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілого та представника АТ «Страхова компанія «Країна» судапеляційної інстанції не вбачає.

Таким чином, виходячи з системного аналізу матеріалів кримінального провадження можливо зробити висновок, що суд першої інстанції під час ухвалення даного обвинувального вироку виходив першочергово з загальних засад кримінального процесуального законодавства, у зв`язку з чим було постановлено законне та обґрунтоване рішення, яке підлягає залишенню без змін, а апеляційні скарги залишенню без задоволення.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у провадженні, які були б підставами для скасування оскаржуваного судового рішення, апеляційним судом не встановлено.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 419 КПК України, апеляційний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_9 та представника АТ Страхова компанія Країна ОСОБА_11 залишити без задоволення.
Вирок Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 12 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4