Дата документу 08.12.2020 Справа № 334/2791/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/1953/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 334/2791/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 115 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 грудня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, маючого вищу освіту, не працюючого, інваліда 3 групи, не одруженого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у скоєні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України,

продовжено дію запобіжного у виді тримання під вартою строком на 60 діб, тобто з 17 листопада 2020 року по 15 січня 2021 року включно,

встановила:
До Ленінського районного суду м. Запоріжжя надійшли матеріали кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України. Під час розгляду справи виникла необхідність у вирішенні питання, щодо подовження строку тримання під вартою у відношенні обвинуваченого ОСОБА_7 .
У судовому засіданні прокурор заявив клопотання про подовження строку тримання обвинуваченого під вартою, з огляду на те, що існують ризики передбачені ст.177 КПК України, тому що обвинувачений зможе переховуватись від суду. Просив подовжити строк тримання обвинуваченого під вартою строком на 60 днів.
Заслухавши клопотання прокурора, вислухавши думку учасників судового розгляду, суд першої інстанції вважає, що клопотання прокурора підлягає задоволенню, з огляду на те, що обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого злочину, за скоєння якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від семи до п`ятнадцяти років, тому існують ризики того, що обвинувачений, перебуваючи на свободі зможе впливати на свідків, потерпілу.
Тому суд першої інстанції дійшов до висновків, що відсутні підстави для зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

В апеляційній скарзі захисник адвокат ОСОБА_8 вважає ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17.11.2020 незаконною та необґрунтованою. В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що суд першої інстанції безпідставно не врахував наявність міцних соціальних зв`язків у ОСОБА_7 , який має місце проживання та реєстрацію, проживає з братом, батьком та його дружиною. Окрім того, судом першої інстанції не враховано, що обвинувачений є інвалідом ІІІ-ї групи, є інсулінозалежною людиною, що потребує медичної допомоги, яку в умовах СІЗО отримати не може. Захисник зазначає, що на теперішній час стан ОСОБА_7 погіршується, він втрачає зір та не отримує з цього приводу ніякої допомоги, перелом нижньої кінцівки, який спричинив йому потерпілий, не загоївся, тобто, нога не зрослась, що спричиняє нестерпний біль та заважає нормально пересуватися, але скарги на це працівниками медичної установи СІЗО також ігноруються. Висновки суду першої інстанції про ризики, передбачені ч.1 ст.177 КПК України є безпідставними та недоведеними, оскільки обвинувачений ніколи не був судимий, ніколи не мав раніше проблем із законом, тобто ніколи не скоював правопорушень.

Просить апеляційний суд ухвалу суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора, обравши більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту цілодобово.

Заслухавши в судовому засідання суду апеляційної інстанції суддю-доповідача про суть судового рішення та доводи апеляційної скарги, обвинуваченого та захисника, які підтримали апеляційну скаргу; прокурора із запереченнями проти доводів та вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали провадження, доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновків, що апеляційна скарга обвинуваченого задоволенню не підлягає.

Положенням ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що рішення суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.
Ухвалою Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2020 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 задоволено клопотання прокурора та продовжений строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів.
Таке рішення суд першої інстанції, взявши, зокрема до уваги те, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, характер пред`явленого обвинувачення та дані про особу обвинуваченого, мотивував існуванням на даний час ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а саме можливості переховування від суду, а також продовжити свою злочинну діяльність, на даній стадії процесу, тому з метою забезпечення не лише прав обвинуваченого, але й високих стандартів охорони загальносуспільних інтересів, що вимагає більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства, суд першої інстанції визнав необхідним продовжити обвинуваченому строк тримання під вартою, оскільки жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти цим ризикам та забезпечити належну процесуальну поведінку обвинуваченого.
Розглядаючи питання про застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою, так само як і про його продовження, суд першої інстанції, для прийняття законного й обґрунтованого рішення, відповідно до ст.ст. 178, 199 КПК України та практики ЄСПЛ, повинен врахувати тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та особисті обставини життя особи, які можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки. При цьому наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин. Тримання особи під вартою завжди може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному проваджені з урахуванням конкретних обставин.

Тримання під вартою може бути виправдано, за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства, які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.

При розгляді питання про застосування тримання під вартою судовий орган має брати до уваги фактори, які можуть мати відношення до справи: характер і тяжкість злочину; підвищена суспільна небезпечність; обґрунтованість доказів; ризик переховування від суду; можливість вчинення іншого правопорушення; характер особи підозрюваного; минуле особи та його зв`язки з суспільством (Рішення ЄСПЛ «Харченко проти України», «Лебіта проти Італії»).

Крім того, у рішенні ЄСПЛ у справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 року Високий суд зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилитись від слідства.

Отже, для обрання запобіжного заходу, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Так, відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Згідно з ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Відповідно до ч.3 ст.331 КПК України, суд першої інстанції зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Абзацом другим цієї ж частини ст.331 КПК України на суд покладено такий самий обов`язок, а саме повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, у разі якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався зазначених вимог кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 , повно та об`єктивно дослідив всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні, особливо тяжкого злочину, а також приймаючи до уваги існування обґрунтованих ризиків, зокрема того, що обвинувачений може переховуватися від суду, а також вчинити інші злочини, та враховуючи ту обставину, що дане кримінальне провадження в суді першої інстанції не завершено, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскаржуваної ухвали за тими доводами, на які посилається в апеляційній скарзі захисник обвинуваченого, а істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при вирішенні судом першої інстанції питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, як і підстав для зміни запобіжного заходу на більш м`який, про що просять апелянти, колегія суддів не встановила.
Так, надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду, незаконного впливу на свідків, потерпілого та вчинення інших злочинів, колегія суддів погоджується, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.
Тяжкість скоєного злочину та суворість покарання в сукупності свідчать про те, що з метою уникнення покарання за вчинення інкримінованого злочину, ОСОБА_7 може переховуватися від суду.
Окрім того, матеріали провадження містять заяву потерпілої, яка повідомляла про погрози на її адресу з боку обвинуваченого, а тому судова колегія вважає, що існує реальний ризик, що перебуваючи на свободі, обвинувачений зможе продовжувати погрожувати потерпілій і свідкам кримінального провадження.
Щодо доводів захисника обвинуваченого про те, що обвинувачений має проблеми зі здоров`ям та посилання на погіршення його стану, на думку колегії суддів є неспроможними, оскільки документально не підтверджені, одночасно і відсутні відомості, які б вказували на неможливість обвинуваченого перебувати в ізоляції від суспільства, а медична допомога не може бути надана в умовах попереднього ув`язнення.
Таким чином, судова колегія дійшла висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у виді тримання під вартою на даний час не змінилися, та не зменшилися, а висновки суду першої інстанції є правильними та законними.
Отже, істотних порушень норм КПК України, які б могли стати підставою для скасування ухвали суду, у провадженні не вбачається.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а:
апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 , залишити без задоволення.
Ухвалу Ленінського районного суду м. Запоріжжя від 17 листопада 2020 року, якою обвинуваченому ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4