У Х В А Л А

Іменем України

№ 636/1554/17 № 1-в/610/301/2020

м. Балаклія 11.09.2020 року

Балаклійський районний суд Харківської області -

головуючий: ОСОБА_1

за участі

представника ЛКК: ОСОБА_2 ,

прокурора: ОСОБА_3 ,

секретаря: ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду подання Державної установи «Покровська виправна колонія (№ 17)» (далі ПВК (№ 17) про звільнення від покарання за хворобою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Львове Бориславського району Херсонської області, раніше судимого 5 разів, крайній раз

засудженого
24.01.2019р. Чугуївським міським судом Харківської області за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185, ч. 3 ст. 185, 71 КК України до 4р. 1міс. позбавлення волі,

початок строку відбування покарання 04.05.2018р., кінець 04.06.2022р., не відбута частина покарання становить 01 рік 08 місяців 24 дні,

в с т а н о в и в:

Подання ПВК (№ 17) обґрунтоване тим, що за висновком лікарсько-консультативної комісії (далі - ЛКК) виявлена у засудженого хвороба передбачена Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання (а.с. 2).

Адміністрація ПВК (№ 17) та засуджений просили розглянути справу за їхньої відсутності.

Представник ЛКК просив подання задовольнити. Вказав, що у засудженого діагноз ВІЛ встановлений вперше в 2018р. (більш точних даних немає), його пересування обмежено, оскільки наявне виснаження, підвищена температура тіла, задишка, інтоксикація, тому не може працювати.

Прокурор проси подання задовольнити.

Дійсно, зазначена у висновку ЛКК від 28.08.2020 року хвороба засудженого ВІЛ-інфекція, IV клінічна стадія, що характеризується такими опортуністичними захворюваннями та станами: синдром виснаження (кахексії) на тлі ВІЛ-інфекції (втрата ваги більше 10% від початкової 11%), кандидоз стравоходу- передбачена Переліком захворювань, які є підставою для подання в суди матеріалів про звільнення засуджених від подальшого відбування покарання, затвердженого спільним наказом Міністерства юстиції України та Міністерства охорони здоров'я від 01 липня 2020 року № 2256/5/1491.
Після клініко-лабораторного та ренгенологічного обстеження у засудженого був встановлений діагноз ВІЛ-інфекція, IV клінічна стадія (паліативне лікування з 14.08.2019р.) ког. 4 (2018р.). Загальний стан хворого на момент огляду ближче до тяжкого за рахунок інтоксикаційного синдрому, вираженої імуносупресії, виснаження, кандидозу ротової порожнини, глотки та стравоходу на фоні ВІЛ-інфекції IV клінічної стадії, туберкульозу легень. Хворий втратив 11% ваги від попереднього, що свідчить про синдром виснаження. Туберкульозні зміни в легенях виявлені в 2009р. З 29.10.2009р. по 17.06.2010р. перебував на лікуванні. В подальшому не лікувався. Продовжує отримувати паліативне лікування, патогенетичне, симптоматичне та дезінтоксикаційне лікування. По 26.05.2020р. отримував ВААРТ, однак в подальшому від прийому ВААРТ відмовивсяза власним переконанням. Не зважаючи на проведене лікування стан хворого прогресивно погіршується. До захворювання не працював. Засуджений має 3 заохочення.

Таким чином, з висновку ЛКК вбачається, що у засудженого мінімальне відхилення від нижньої межі втрати маси тіла, а потрібна динаміка.

Крім того, не зважаючи на свою хворобу, засуджений палить, алкоголь вживає помірно, що також свідчить про його свідоме, безвідповідальне ставлення до лікування своєї хвороби та її наслідків.

З особової справи вбачається, що засуджений добровільно залучався до роботи.
Однак наявні рапорти від 14.01.2020р., 06.04.2020р. та 08.07.2020р. про працевлаштування засудженого не підтверджені допустимими доказами у вигляді зареєстрованих за правилами діловодства заяв про бажання працевлаштування, наказами про працевлаштування тощо в особовій справі засудженого. Отже, суд оцінює ці дані критично, оскільки не можливо по за розумним сумнівом встановити достовірність виконання засуджених вказаних робіт.

Крім того, у засудженого туберкульоз вперше виявлений під час відбування покарання ще у 2009р., після чого не лікувався.

Однак, як свідчить хронологія злочинної діяльності засудженого, хвороба не заважала йому вчиняти нові злочини, замість чого необхідно було лікуватися.

Під час відбування покарання, навіть до погіршення стану здоров'я, засуджений не брав участь у програмах диференційованого виховного впливу, не приймав участь у самодіяльних організаціях засуджених - не був членом ради колективу засуджених, її керівного органу. Матеріалами особової справи не підтверджено дані характеристики про особисту участь засудженого в організації виховних заходів, які проводяться в установі, та про участь у програмі диференційно-виховного впливу «Духовне відродження», заяви про участь у цій програмі та матеріали щодо проходження засудженим цього виховного заходу суду не надано.

Згідно ч. 3 ст. 6 КВК України, основними засобами виправлення і ресоціалізації засуджених є встановлений порядок виконання та відбування покарання (режим), пробація, суспільно корисна праця, соціально-виховна робота, загальноосвітнє і професійно-технічне навчання, громадський вплив.

Програми диференційованого виховного впливу є складовою соціально-виховної роботи.

Відповідно до ч. 2 ст. 123 КВК України, участь засуджених у виховних заходах, які проводяться в колоніях, враховується при визначенні ступеня їхнього виправлення, а також при застосуванні заходів заохочення і стягнення.

Згідно ч.ч. 2, 3 ст. 127 КВК України, участь у самодіяльних організаціях є добровільною справою кожного засудженого, його соціально корисна активність заохочується адміністрацією колонії і враховується при визначенні ступеня його виправлення.

У колоніях із числа засуджених, які зарекомендували себе позитивно, створюються ради колективів колоній і відділень соціально-психологічної служби. У колоніях можуть створюватися й інші самодіяльні організації засуджених, якщо їхня діяльність не суперечить порядку і умовам відбування покарання.

Тому висновок характеристики про те, що цей засуджений за час відбування покарання став на шлях виправлення є передчасним та не підтверджений достатніми об`єктивними даними, які повинні міститися в особовій справі засудженого.

Частина друга статті 84 КК України передбачає можливість звільнення засудженого від покарання або від подальшого його відбування за сукупності таких умов:

1)особа захворіла на іншу тяжку хворобу, крім психічної;

2)така тяжка хвороба об`єктивно перешкоджає подальшому відбуванню покарання;

3)це сталося після вчинення злочину або постановлення вироку.

При вирішенні цього питання суд враховує тяжкість вчиненого злочину, характер захворювання, особу засудженого та інші обставини справи.

Такими обставинами можуть бути: поведінка засудженого під час відбуття покарання, ставлення до праці, ступінь його виправлення, чи не ухилявся він від призначеного лікування, тривалість відбутого покарання, обставини, які при можливому звільненні від покарання або від його подальшого відбування можуть поставити засудженого у безвихідне становище (наприклад, відсутність постійного місця проживання, рідних чи близьких тощо), а також інші обставини.

Ці положення містяться в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України від 28.09.1973р. № 8 «Про практику застосування судами законодавства про звільнення від відбуття покарання засуджених, які захворіли на тяжку хворобу», узагальненнях судової практики.

Визнано необхідним зазначення у поданні про наявність у засудженого близьких, рідних, які мали б можливість здійснювати за звільненими особами догляд і дали на це згоду.

Тобто, сам по собі факт захворювання засудженого на тяжку хворобу не тягне обов`язкового звільнення від відбування покарання.

Водночас з виявленою тяжкою хворобою, засуджений має значний кримінальний досвід, засуджений вже в 5-те, вчетверте реально відбуває покарання у виді позбавлення волі; звільнявся від відбування покарання випробуванням та умовно-достроково, вчиняючи у ці періоди нові злочини, що свідчить про його виняткові зухвалість, стійку злочинну, антисоціальну спрямованість, вперте не бажання безповоротно відмовитися від злочинного способу життя і стати на шлях виправлення і перевиховання, і необхідність утримання його в умовах ізоляції від суспільства. Всі вчинені засудженим злочини переважно є тяжкими.

Поведінка засудженого враховується за весь період відбування ним цього покарання.

Засудженому 01.06.2020р. було відмовлено у застосуванні пільги, а саме в заміні невідбутої частини покарання більш м`яким до одужання.

Суду не надано доказів про те, що в особистості засудженого відбуваються позитивні зміни, які створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

З наданих до суду матеріалів не убачається про наявність у засудженого близьких чи рідних, які б мали можливість здійснювати за ним догляд у разі звільнення і дали на це згоду, або він буде поміщений до лікувальної установи, спроможної надати йому лікування якісно кращого рівня, має фінансову можливість самостійно лікуватися, що має істотне значення для вирішення подання, у разі звільнення від подальшого відбування покарання може бути поставлений у безвихідне становище. Натомість зараз він забезпечений медичними препаратами, лікуванням, доглядом тощо.

Доказів на спростовання цього суду не надано.

Засудженому необхідно лікуватися, а не розраховувати на безумовне звільнення від відбування покарання за наявною хворобою і акту милосердя. Права та інтереси потерпілого, суспільства та держави також повинні бути враховані.

Погіршення стану здоров'я засудженого в динаміці захворювання не доведено.

Крім того, невідбута частина покарання є значною (майже половина від відбутого строку).

Дані про особу засудженого, наявність у нього злочинного досвіду, тяжкість злочину і його наслідки, поведінка за весь час відбування покарання, ступінь виправлення, фактичне не розкаяння, яке повинно бути дієвим і відображатися у його поведінці при відбуванні покарання, відсутність згоди рідних та близьких на догляд за ним та відсутність переконливих даних про бажання та можливість продовжити ефективне лікування та безповоротно відмовитися від продовження злочинної діяльності, інші доводи даної ухвали, не дають суду достатніх підстав для задоволення подання.

На підставі викладеного, керуючись ст. 84 КК України та ст.ст. 537-539 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Відмовити у задоволенні подання.

Ухвала може бути оскаржена до Харківського апеляційного суду протягом 7 днів з дня її оголошення, через Балаклійський районний суд. Для особи, яка перебуває під вартою, строк подачі апеляційної скарги обчислюється з моменту вручення їй копії судового рішення.

Головуючий ОСОБА_1