Провадження №1-в/127/593/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі: головуючого - судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

засудженого ОСОБА_4 ,

захисника засудженого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Вінниці клопотання ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_1 , засудженого 27.08.2000 Київським міським судом за п. «а», п. «г», п. «д» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року) до довічного позбавлення волі, про припинення виконання покарання, -

Встановив:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 про припинення виконання покарання.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Він відбув вже більше 22 років та вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Вважає, що подальше його тримання під вартою порушує ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод. Крім того, відповідно до висновку Європейського суду з прав людини від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України» довічне ув`язнення порушує Конвенцію, тобто є катуванням, нелюдським, жорстоким, таким, що принижує гідність, поводженням чи покаранням, тому просить припинити виконання покарання.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 підтримав клопотання та просив його задовольнити. Пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)». Вважає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань. Вважає, що подальше виконання вироку є катуванням, жорстоким поводженням, що принижує його гідність.

Захисник ОСОБА_5 підтримала клопотання свого підзахисного, просила задовольнити клопотання ОСОБА_4 в повному обсязі.

Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства, яке не передбачає заміну довічного позбавлення волі іншим покаранням, окрім того, що засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства, відбувши 20 років покарання, можуть звернутися до президента з проханням про помилування.

Заслухавши думку учасників судового розгляду, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, суд дійшов до наступного.

Відповідно до ч. 1 ст. 539 КПК України слідує, що питання, які виникають під час та після виконання вироку вирішуються судом за клопотанням (поданням) прокурора, засудженого, його захисника, законного представника, органу або установи виконання покарань, а також інших осіб, установ або органів у випадках, встановлених законом.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Клопотання (подання) про вирішення питання, пов`язаного із виконанням вироку, подається до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого засуджений відбуває покарання.

На даний час ОСОБА_4 утримується та відбуває покарання в межах територіальної юрисдикції Вінницького міського суду Вінницької області в Державній установі «Вінницька установа виконання покарань (№1)».

Судом встановлено, що ОСОБА_4 засуджений вироком Київського міського суду від 27.08.2000 ОСОБА_4 визнано винним за п. «а», п. «г», п. «д» ст. 93, ч. 3 ст. 142, ч. 1 ст. 222 КК України (в редакції 1960 року) та на підставі ст. 42 КК України засуджено до довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 08.02.2001, вирок Київського міського суду від 27.08.2000, залишено без змін.

Так, статтею ст. 51 КК України визначено два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк.

Разом з тим, законодавством України про кримінальну відповідальність не передбачено механізму звільнення від відбування покарання осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, однак передбачений механізм захисту прав таких засуджених, шляхом помилування.

У справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава-відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати особам засудженим до довічного позбавлення волі можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою-відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Постановою Великої Палати Верховного Суду від 15.05.2019 у справі № 757/12726/18-ц (п. 36) підкреслено, що Європейським судом з прав людини прийнято рішення від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України», яке 09.09.2019 набуло статусу остаточного, відповідно до ст. 44 розділу 2 Конвенції про захист прав та основоположних свобод. Цим рішенням визнано, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоб гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи грунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоб дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ.

Так, Велика Палата Верховного Суду в своєму рішенні від 08.07.2020 про перегляд судових рішень на підставі рішення ЕСПЛ у справі «Петухов проти України № 2», дійшов висновку, що довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської конвенції про захист прав та основних свобод людини, та не являє собою порушення ст. 3 цієї Конвенції.

Крім того, 08.07.2020 Велика Палата Верховного Суду розглянувши кримінальну справу з підстав встановлення рішенням ЄСПЛ від 12.03.2019 у справі «Петухов проти України № 2» зауважила, що в національному законодавстві України існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак заповнення прогалин у нормативно-правових актах, прийняття законів, внесення до них змін і доповнень, узгодження їх положень між собою є прерогативою законодавчої влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції.

При цьому, суд звертає увагу на те, що в своїй заяві засуджений ОСОБА_4 фактично просить змінити вирок Київського міського суду від 27.08.2000 та Ухвалу Верховного Суду України від 08.02.2001 щодо нього та призначити йому інше (строкове) покарання.

Однак ч. 2 ст.22 КПК України вирок та ухвала суду, що набрали законної сили в порядку, визначеному цим Кодексом, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.

Майже аналогічні положення містила ст.403 КПК 1960 року, який діяв на момент засудження ОСОБА_4 за вказаними статтями КК України 1960 року. Зокрема положенням вказаної статті передбачалось, що вирок, ухвала і постанова суду, що набрали законної сили, є обов`язковими для всіх державних і громадських підприємств, установ і організацій, посадових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_4 засуджений вироком Київського міського суду від 27.08.2000 до довічного позбавлення волі та Ухвалою Верховного Суду України від 08.02.2001 вказаний вирок залишено без змін.

Зазначені рішення суду набрали законної сили і, з огляду на наведені вище положення Закону, підлягають до обов`язкового виконання. При цьому, суд звертає увагу, що у суду відсутні повноваження змінювати їх.

Загальні засади кримінального провадження, а саме на положення ст.7, ч. 6 ст. 9, ст. 12 КПК України, як і положення Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, та практика Європейського Суду з прав людини, на які посилається засуджений та його захисник, в даному випадку не надають повноважень суду для вирішення питання про звільнення особи від подальшого відбуття покарання, призначеного вироком, що набрав законної сили, в тому числі і з огляду на наявне на даний час законодавче регулювання таких правовідносин та питань щодо відбуття особами такого виду покарання як довічне позбавлення волі.

Суд також звертає увагу і на ту обставину, що ОСОБА_4 був засуджений за умисне вбивство людей та до нього було застосовано покарання, у вигляді довічного позбавлення волі, що діяла на момент вчинення ОСОБА_4 злочинів, а тому стверджувати, що засуджений був таким чином підданим катуванню або нелюдському чи такому, що принижує гідність, поводженню або покаранню, тобто було порушено ст.3 Європейської конвенції з прав людини, за умови відповідно законодавчого врегулювання такого виду покарання, підстав не вбачається.

При цьому з огляду на невизначеність питання можливого перегляду вироку щодо довічного позбавлення волі в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення засудженого від подальшого його відбування на законодавчому рівні, національні суди позбавлені будь-якої процесуальної можливості для вирішення таких питань на даний час, не дивлячись на встановлення рішеннями ЄСПЛ порушень Україною відповідних положень Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод

При цьому встановлення судом факту, що довічне позбавлення волі не має реалістичних перспектив звільнення, не передбачено положеннями КК та КПК України, і встановлення такого факту рішеннями ЄСПЛ само собі без відповідних змін до нормативно-правових актів України, не може вплинути на позитивне вирішення питання про звільнення засудженого ОСОБА_4 від призначеного вироком покарання у виді довічного позбавлення волі, який набрав законної сили та виконується на даний час.

Таким чином, на думку суду, на даний час відсутні передбачені законодавством України та практикою Європейського суду з прав людини підстави для звільнення засуджених до довічного позбавлення волі у зв`язку із відбуттям строку покарання або ж заміні строку покарання.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 370-372, 395, 537, 539 КПК України, суд -

Ухвалив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 про припинення виконання покарання відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя: