О К Р Е М А Д У М К А
судді Суворовського районного суду м.Одеси
Стаття 375 КПК України передбачає, що судове рішення ухвалюється простою більшістю голосів суддів, що входять до складу суду. Якщо рішення ухвалюється в нарадчій кімнаті, відповідні питання вирішуються за результатами наради суддів шляхом голосування, від якого не має права утримуватися ніхто з суддів. Головуючий голосує останнім, у разі ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті його підписують усі судді.
Кожен з колегії суддів має право викласти письмово окрему думку, яка не оголошується в судовому засіданні, а приєднується до матеріалів провадження і є відкритою для ознайомлення.
Під час судового провадження, прокурором Одеської місцевої прокуратури №4 ОСОБА_5 подано письмове клопотання про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_4 , мотивуючи його тим, що ризики, передбачені ст.177 КПК України (зокрема, переховування від суду, вчинення іншого кримінального правопорушення, перешкоджання кримінальному провадженню іншим чином), не відпали.
Колегією суддів за наслідками обговорення у нарадчій кімнаті результатів розгляду в судовому засіданні клопотання прокурора ОСОБА_5 , постановлено ухвалу суду від 28.05.2020 року, якою підсудному ОСОБА_4 обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, із задоволенням відповідного клопотання прокурора, з чим не погоджуюсь, виходячи з наступного.
Згідно з ч.ч.1, 2, 3 ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого, а вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу та до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Відповідно до ст.177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу, наряду з іншим, є забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих, свідків кримінального провадження; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином або продовжувати злочинну діяльність.
З огляду на ст.178 вказаного Кодексу, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст.177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності обставини, у тому числі вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання її винною у кримінальному правопорушенні, вік та стан здоров`я, міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців, наявність постійного місця роботи та репутацію обвинуваченого, його майновий стан та наявність судимостей, дотримання умов попередньо застосованих запобіжних заходів, розмір майнової шкоди та інше.
Пунктом 4 ч.2 ст.183 цього ж Кодексу регламентовано, що запобіжний захід у вигляді тримання під вартою може бути застосований до раніше не судимої особи, яка обвинувачується у вчиненні злочину, за який законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк понад п`ять років.
За обвинувальним актом, підсудному ОСОБА_4 висунуте обвинувачення у скоєнні особливо тяжкого злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, за кваліфікуючими ознаками заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчиненого в особливо великих розмірах, повторно, за які визначена можливість призначення покарання у виді позбавлення волі строком від п`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.
Проте, у розглядуваному клопотанні прокурора ОСОБА_5 взагалі не обґрунтовано й доданими до клопотання відповідними матеріалами не доведено недостатність застосування до підсудного ОСОБА_4 інших більш м`яких запобіжних заходів, натомість зміст клопотання містить лише необґрунтовані та недоведені іншими доданими матеріалами припущення його ініціатора, а також під час розгляду означеного клопотання прокурором не доведено недостатність застосування до підсудного інших більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою.
Як слідує з матеріалів судового провадження та встановлено судом, ОСОБА_4 свою провину за висунутим обвинуваченням фактично визнає частково та в ході судового розгляду кримінального провадження ухвалою Колегії суддів від 04.12.2019 року вказаному підсудному було обрано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням певних обов`язків.
Проте, матеріали судового провадження не містять будь-яких даних щодо порушення або недотримання підсудним ОСОБА_4 покладених на нього обов`язків за наведеною вище ухвалою від 04.12.2019 року, яка до того ж згідно наявного в матеріалах провадження листа начальника СВ Суворовського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області від 20.03.2020 року, до вказаного ВП не надходила та означений підсудний на обліку в Інтегрованій інформаційно-пошуковій системі «Домашній арешт» не значився.
Між тим, як слідує зі змісту мотивувальної частини ухвали Колегії суддів від 28.05.2020 року про застосування до підсудного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні зазначила, що вказаний підсудний телефонує та погрожує їй.
Однак, наявний в матеріалах судового провадження журнал судового засідання від 28.05.2020 року, фактично спростовує доводи ухвали від 28.05.2020 року, оскільки потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні лише підтримала думку прокурора щодо доцільності застосування до підсудного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, та додаткових висловлювань з цього приводу не надавала.
При розв`язанні питання, пов`язаного із застосування до підсудного ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, Колегія суддів мала прийняти до уваги приписи ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», за якими суди зобов`язані використовувати практику Європейського суду з прав людини, як джерело права.
Так, відповідно до вимог ч.3 ст.5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ, викладена у п.п.61, 62 рішення ЄСПЛ у справі «Боротюк проти України»), ЄСПЛ визнав, що існування обґрунтованої підозри щодо вчинення заявником тяжкого злочину спочатку може виправдовувати тримання під вартою, але Суд неодноразово зазначав, що тяжкість обвинувачення не може сама по собі бути виправданням тривалих періодів тримання під вартою, та у практиці ЄСПЛ існує презумпція на користь звільнення особи з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними». У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено, і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів.
За п.21 рішення ЄСПЛ у справі «Подвезько проти України», Суд встановив, що ч.3 статті 5 Конвенції вимагає надання переконливого обґрунтування органами влади будь-якого періоду тримання під вартою, незалежно від того, наскільки коротким він є. Аргументи «за» і «проти» звільнення (з-під варти), включаючи ризик того, що обвинувачений може перешкоджати належному провадженню у справі, не повинні оцінюватись абстрактно (in abstracto), але мають підтверджуватися фактичними даними. Ризик того, що обвинувачений може переховуватися, не може оцінюватися виключно на підставі ступеня тяжкості можливого покарання. Він має оцінюватися з урахуванням ряду інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки переховування, або довести, що така можливість є настільки незначною, що може не виправдати досудове тримання під вартою.
Разом із тим, за п.196 рішення ЄСПЛ у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», Суд наголосив на тому, що для того, щоб позбавлення свободи можна було вважати не свавільним у розумінні п.1 ст.5 Конвенції, відповідності цього заходу вимогам національного закону недостатньо та застосування такого заходу має також бути необхідним за конкретних обставин, а за п.39 рішення у справі «Хайредінов проти України», існує презумпція на користь звільнення. Суд постійно зазначав у своїй практиці, що другий аспект п.3 ст.5 Конвенції не надає судам вибір між притягненням обвинуваченого до відповідальності в розумний строк і тимчасовим його звільненням під час провадження. До засудження обвинувачений має вважатися невинним і мета цього положення, по суті, вимагає його тимчасового звільнення з-під варти, як тільки його подальше тримання від вартою перестає бути обґрунтованим.
Слід також зауважити на тому, що згідно рішення Конституційного суду України №14-рн/2003 від 08.07.2003 року у справі про врахування тяжкості злочину при застосуванні запобіжного заходу, тяжкість злочину не визначається законом як підстава для застосування запобіжного заходу, зокрема, у вигляді тримання під вартою.
Аналогічні висновки ЄСПЛ виклав у пілотному рішенні «Сукачов проти України» від 30.01.2020 року, де Суд визнав неналежними умови тримання ув`язнених під вартою у більшості СІЗО України (зокрема й в Одеському СІЗО), що виявляють порушення статті 3 Конвенції (п.46-100), а також зауважив на тому, що коли держава не може гарантувати кожному ув`язненому умови, які відповідають статті 3 Конвенції, найбільш доречним рішенням проблеми переповненості уявляється зменшення кількості утримуваних осіб шляхом частішого використання заходів, не пов`язаних з триманням під вартою і шляхом мінімізації використання попереднього ув`язнення (п.146).
У цьому ж рішенні, ЄСПЛ визначив, що прокурорів та інших працівників правоохоронних органів слід заохочувати до подальшого зменшення кількості запитів щодо початкового утримання під вартою та його продовження, окрім найбільш серйозних справ (п.149).
За ч.4 ст.194 КПК України, якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе наявність обґрунтованої підозри та наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст.177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор, але не доведе недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризикам, зазначеним у клопотанні, суд має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на обвинуваченого обов`язки, передбачені ч.ч.5, 6 цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.
Системний аналіз наведених вимог кримінального процесуального кодексу, ст.ст.5, 6 Конвенції, якими передбачені права особи саме на свободу й на справедливий суд, та практики ЄСПЛ, Колегію суддів при вирішенні поданого стороною обвинувачення письмового клопотання щодо застосування підсудному ОСОБА_4 запобіжного заходу, повинно було прийнято до уваги те, що незважаючи на тяжкість покарання, яке загрожує вказаному підсудному у разі визнання його винним у вчиненні інкримінованих діянь, останній в силу ст.89 КК України не має судимості, працює фасадником компанії «Будстрой», забезпечений місцем фактичного проживання, а також вказаний підсудний, перебуваючи протягом певного часу під домашнім арештом за ухвалою від 04.12.2019 року, покладених на нього судом обов`язків дотримувався та будь-яких порушень запобіжного заходу, згідно наявних в розпорядженні суду матеріалів, не допускав, що свідчить про певну міцність його соціальних зв`язків в місці постійного проживання та при застосуванні до останнього виняткового запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, потягне свавільне позбавлення підсудного свободи.
На підставі наведеного, оцінивши в сукупності викладені законодавчі вимоги та приймаючи до уваги означені в обвинувальному акті та встановлені в судовому засіданні обставини інкримінованих підсудному ОСОБА_4 діянь, зважаючи на вищеперелічені дані про особу вказаного підсудного та враховуючи існування в теперішній час лише незначних ризиків, передбачених ст.177 КПК України, у взаємозв`язку із тим, що прокурором ОСОБА_5 в судовому засіданні недостатність застосування відносно підсудного більш м`якого запобіжного заходу ніж тримання під вартою не доведено, на наявність у останнього місця постійного проживання у м.Одесі, Колегія суддів мала дійти висновку про те, що для забезпечення належного виконання вказаним підсудним покладених на нього процесуальних обов`язків, достатньо застосувати до нього більш м`який запобіжний захід у вигляді домашнього арешту з покладенням на нього відповідних обов`язків, із залишенням означеного клопотання прокурора ОСОБА_5 без задоволення.
Суддя: ОСОБА_1