Справа № 439/142/20 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/1054/20 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 січня 2021 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7

та його захисника адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_10 на вирок Бродівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року про обвинувачення ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и л а :

вироком Бродівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року обвинуваченого ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначено йому покарання у виді трьох років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та призначено іспитовий строк тривалістю один рік.

На підставі п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покладено на засудженого ОСОБА_7 такі обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Вирішено питання з речовими доказами.

Згідно з вироком суду, 14 грудня 2019 року близько 18:20 години ОСОБА_7 , керуючи автомобілем марки «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_1 , та рухаючись автодорогою сполученням Київ-Чоп у напрямку до м. Києва, при проїзді її ділянки 441 км + 340 м, що у м. Броди Львівської області, при проїзді регульованого світлофором нерівнозначного перехрестя автодороги «Київ-Чоп» із проїзною частиною вул. Тернопільської, грубо порушив вимоги P.l п. 1.5; P.2 п.п. 2.3 б), Р 10 п. 10.1; Р. 16 п. 16.6 Правил дорожнього руху, затверджених постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10 жовтня 2001 року, які виразилися у тому, що він, керуючи автомобілем, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, під час виконання маневру повороту ліворуч на другорядну дорогу вулиці Тернопільської, не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, повертаючи ліворуч при зеленому сигналі основного світлофора, не надав дорогу автопоїзду у складі сідлового тягача марки «MAN TGA 18.480 4X2 BLS», реєстраційний номер НОМЕР_2 , та напівпричепа марки «KEGEL SN 24 Р90/11 10», реєстраційний номер НОМЕР_3 , під керуванням водія ОСОБА_11 , що рухався по автодорозі «Київ-Чоп» у зустрічному йому напрямку і, як наслідок, своїми діями створив аварійну обстановку, яка призвела до зіткнення керованого ним автомобіля із зустрічним автопоїздом на смузі руху останнього та в межах вказаного перехрестя.

Внаслідок порушення водієм ОСОБА_7 Правил дорожнього руху пасажир автомобіля марки «Renault Megane», реєстраційний номер НОМЕР_1 , ОСОБА_12 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 92/2019 від 10 січня 2020 року, отримав тупу поєднану травму голови і тулуба у вигляді багатоуламкових переломів кісток склепіння і основи черепа з крововиливами під оболонки головного мозку, переломів шийного відділу хребта і ребер зліва, які утворилися від дії тупих предметів прижиттєво, в час настання смерті, могли утворитися під час дорожньо-транспортної пригоди внаслідок травмування до виступаючих частин салону легкового автомобіля, мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження, які небезпечні для життя в час спричинення та привели до настання смерті. А пасажир цього ж автомобіля ОСОБА_13 , згідно з висновком судово-медичної експертизи № 13/2020 від 27 січня 2020 року, отримав множинні двобічні переломи ребер: справа 1-2, 6-7, 9-го ребра із зміщенням фрагментів, зліва 1-6, 8-9 із зміщенням фрагментів, які супроводжувались двобічним пневмогемотораксом (скупчення повітря і крові в обох плевральних порожнинах), забійно-скальповану рану на чолі, струс головного мозку, закритий перелом лівої променевої кістки в типовому місці, перелом основи першої п`ясної кістки зліва із значним зміщенням фрагментів, які утворилися від дії тупих предметів, якими могли бути виступаючі частини салону транспортного засобу під час дорожньо-транспортної пригоди 14 грудня 2019 року, були небезпечними для життя в час спричинення і за цією ознакою відносяться до тяжкого тілесного ушкодження.

Не погоджуючись з вироком Бродівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року, прокурор Львівської обласної прокуратури ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу в якій просить оскаржуваний вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винним за ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді п`яти років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк три роки.

Подану апеляційну скаргу мотивує тим, що вирок суду є незаконним та необґрунтованим, судом істотно порушено вимоги кримінального процесуального закону.

Вказує на те, що судом першої інстанції неправомірно визнано висновок експерта №77733/2019-т від 23 грудня 2019 року, яким встановлено стан алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 , очевидно недопустимим доказом. Зокрема, відібрання біологічних зразків (крові) у ОСОБА_7 проводилось лікарями Бродівської ЦРЛ, в подальшому слідчим винесено постанову про призначення експертизи, яку скеровано до Бродівської ЦРЛ для подальшого скерування разом із кров`ю ОСОБА_7 для виконання до Львівського обласного бюро судово-медичної експертизи, оскільки за збереження та транспортування ємностей з біологічним середовищем до іншого закладу охорони здоров`я, цілісність пломбування відповідає заклад охорони здоров`я, у якому проводився відбір біологічного середовища.

Крім того, на думку апелянта, у вироку невірно вказано таку обставину, що пом`якшує відповідальність, як активне сприяння розкриттю злочину, оскільки під активним сприянням розкриттю злочину слід розуміти надання органу дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги у встановленні невідомих їм обставин справи. Разом з тим, у вироку суду не вказано, яку допомогу надавав ОСОБА_7 органу досудового розслідування у встановленні обставин справи.

Заслухавши доповідь судді, виступ прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого, його захисника та потерпілої на заперечення доводів апеляційної скарги, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Оскільки висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_7 у інкримінованому йому кримінальному правопорушенні в апеляційній скарзі не оспорюються, то відповідно до вимог ст. 404 КПК України, вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

В ході перевірки доводів апеляційної скарги в частині невизнання доведеним факту керування автомобілем ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння та, як наслідок, порушення ним вимог п. 2.9а Правил дорожнього руху, а також виключення судом першої інстанції як обставини, що обтяжує покарання ОСОБА_7 , вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, колегія суддів приходить до наступного.

Ухвалою Бродівського районного суду Львівської області від 12 серпня 2020 року визнано очевидно недопустимим та припинено дослідження як доказу висновку експерта №47733/2019-т від 23 грудня 2019 року.

Частиною 2 ст. 392 КПК України визначено, що ухвали, постановлені під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судових рішень, передбачених частиною першою цієї статті, окремому оскарженню не підлягають, крім випадків, визначених цим Кодексом. Заперечення проти таких ухвал можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою цієї статті.

У своїй апеляційній скарзі прокурор зазначає про те, що судом неправомірно визнано висновок експерта №47733/2019-т від 23 грудня 2019 року недопустимим доказом. Разом з тим, апелянт не вказує про необхідність скасування даної ухвали.

З огляду на наведене, оскільки прокурором не ставиться питання про скасування ухвали Бродівського районного суду Львівської області від 12 серпня 2020 року, виходячи з можливості суду апеляційної інстанції здійснювати перегляд оскаржуваного вироку лише в межах поданої апеляційної скарги, колегія суддів приходить до переконання, що дана ухвала відповідає вимогам ст. 370 КПК України.

При цьому, оскільки прийняте судом першої інстанції рішення про визнання висновку експерта недопустимим доказом є таким, що ніким не оспорюється, а тому факт перебування обвинуваченого ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння є недоведеним.

Стосовно виключення з фабули обвинувачення ОСОБА_7 порушення вимог п. 2.9а Правил дорожнього руху, то слід зазначити наступне.

Велика Палата Верховного Суду у своїй Постанові у справі № 682/956/17 від 21 серпня 2019 рокузвертає увагу на те, що формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, не вважається тотожним кваліфікуючим ознакам злочину, воно є ширшим, адже у цьому формулюванні згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, тобто зазначаються й такі обставини кримінального правопорушення, які безпосередньо не входять до складу його об`єктивної сторони.

Тому, під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і навести у вироку всі без винятку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати та розмежовувати у вироку, які саме з цих порушень а) були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК, тобто перебували у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень б) виконали лише функцію умов, що їм сприяли.

Оскільки стан алкогольного сп`яніння, характеризує певний психофізичний (фізіологічний) стан засудженого, який сприяє порушенню ним інших норм правил безпеки дорожнього руху (які безпосередньо викликають наслідки), то вказівка у вироку на порушення водієм транспортного засобу підп. «а» п. 2.9 ПДР деталізує, уточнює, конкретизує правопорушення, його суспільну небезпечність, стан суб`єкта злочину, передбаченого ст. 286 КК.

Керування транспортним засобом у стані алкогольного сп`яніння, хоча і становить порушення вимог підп. «а» п. 2.9 ПДР, однак само по собі не може виступати прямою безпосередньою причиною настання ДТП та її наслідків у вигляді заподіяння потерпілому (потерпілим) тілесних ушкоджень або смерті. Стан сп`яніння не охоплюється об`єктивною стороною (не є кваліфікуючою ознакою) злочину, передбаченого ст. 286 КК, і при призначенні покарання особі може враховуватись як обставина, що обтяжує покарання згідно з п.13 ч. 2 ст. 67 КК.

З огляду на викладене, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про виключення з формулювання обвинувачення вказівки на порушення ОСОБА_7 п. 2.9а Правил дорожнього руху, а також паралельне виключення з вироку стану сп`яніння, як обставини, що обтяжує покарання обвинуваченого.

Інші фактичні обставини справи прокурором не оскаржувались, а тому вирок в цій частині судом апеляційної інстанції не переглядається.

В ході перевірки відповідності призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, колегія суддів враховує вимоги статті 65 КК України, відповідно до якої суд призначає покарання у межах, установлених в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі Верховного Суду у своїй постанові від 9 жовтня 2018 року у справі №756/4830/17-к вказала про те, що визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання, необхідне і достатнє для виправлення засуджених, а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України, відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер, а також з принципу правової держави, з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.

Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Приймаючи рішення про застосування до обвинуваченого ОСОБА_7 ст. 75 КК України та незастосування щодо нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд першої інстанції усіх вищезазначених вимог дотримався, врахувавши, ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу ОСОБА_7 , який вперше притягується до кримінальної відповідальності, має позитивні характеристики за місцем проживання та роботи, є учасником бойових дій, брав участь в операціях ООС в районі ОРДЛО, неодноразово нагороджувався Міністром оборони та керівництвом районної ради та районної державної адміністрації; є одруженим і має на утриманні двох малолітніх дітей, одна з яких є інвалідом з дитинства і має невиліковну хворобу; має на утриманні двох непрацездатних батьків-інвалідів. Крім того, місцевим судом обставинами, що пом`якшують відповідальність ОСОБА_7 , визнано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та добровільне відшкодування завданого збитку. При цьому враховано, що потерпілі ОСОБА_9 та ОСОБА_13 просили не позбавляти обвинуваченого волі.

Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого судом першої інстанції не встановлено.

Доводи прокурора в частині безпідставного визнання такої обставини, що пом`якшує відповідальність, як активне сприяння розкриттю злочину, не заслуговують на увагу,

Так, під активним сприянням розкриттю злочину слід вважати надання особою органам досудового розслідування допомоги в установленні невідомих їм обставин, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, упродовж досудового слідства та судового провадження ОСОБА_7 давав визнавальні показання, сприяв досудовому розслідуванню, зокрема, добровільно надав автомобіль «Renault Scenic», р.н. НОМЕР_1 , для проведення необхідних експертиз, що трактується судом як активне сприяння розкриттю злочину.

Враховуючи встановлені обставини та характеризуючі обвинуваченого дані, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку щодо необхідності звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, а також відсутності підстав для призначення обвинуваченому такого додаткового покарання, як позбавлення права керувати транспортними засобами, вважаючи призначене покарання необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_7 та попередження вчинення ним нових злочинів.

Таким чином, суд першої інстанції, на підставі усіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказах та детальному вивченні особистості обвинуваченого та його ставленні до вчиненого, призначив покарання, яке є необхідним та цілком достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Під час апеляційного розгляду колегією суддів не встановлено будь-яких порушень норм матеріального чи процесуального права, наслідком яких є зміна чи скасування судового рішення, у зв`язку із чим, вирок суду слід залишити без змін, як законний, обґрунтований та вмотивований, а апеляційну скаргу прокурора - без задоволення.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:

апеляційну скаргу прокурора Львівської обласної прокуратури ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Бродівського районного суду Львівської області від 27 серпня 2020 року - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4