УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 листопада 2020 року
м. Київ
справа № 212/5444/19
провадження № 51-4783 ск 20
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянула матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року щодо

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Михайлівка Апостолівського району Дніпропетровської області та жителя

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 Кримінального кодексу України (далі КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 липня 2020 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_4 було засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

Вирішено цивільний позов, питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

Суд визнав ОСОБА_4 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілої.

Як установив суд, 16 травня 2019 року близько 07:40 ОСОБА_4 , керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Lanos» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), рухався по вул. Миколи Світальського у м. Кривому Розів напрямку м-на Індустріальний. При цьому він усупереч пунктам 1.3, 1.5, 2.3 (б), 14.6 (в) та 18.4 Правил дорожнього руху, наблизившись до нерегульованого пішохідного переходу та виявивши в нерухомому положенні автобус, не переконався в безпечності обгону й здійснив його з подальшим виїздом на зустрічну смугу руху, внаслідок чого допустив наїзд на пішохідному переході на ОСОБА_5 . У результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпіла отримала тяжких тілесних ушкоджень, від яких померла.

Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений ОСОБА_4 просить змінити на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), судові рішення щодо нього, пом`якшити покарання, застосувавши положення ст. 75 КК. Суть доводів скаржника зводиться до того, що місцевий суд не дотримався статей 50, 65 КК, повною мірою не врахував усіх пом`якшуючих обставин та позитивних даних про особу винного, а тому призначив йому надмірно суворий захід примусу, що належить відбувати реально. На думку засудженого, апеляційний суд не зважив на допущені порушення, їх не усунув й постановив ухвалу, яка не відповідає ст. 419 КПК.
Мотиви Суду
Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину проти безпеки руху та експлуатації транспорту, юридично-правова оцінка діяння за ч.2 ст. 286 ККу касаційній скарзі не оспорюються.
Згідно зі статтями 50, 65 вказаного Кодексу особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.

Виходячи зі змісту ст. 75 КК її положення застосовуються лише в тому випадку, коли суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, має обґрунтовані підстави для висновку про можливість забезпечити досягнення мети заходу примусу без відбування засудженим покарання.
Наведених норм права у цьому провадженні суд дотримався.

Як убачається з копії вироку, призначаючи ОСОБА_4 покарання, місцевий суд, із висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, врахував, що засуджений вчинив тяжке кримінальне правопорушення з необережною формою вини. Також суд узяв до уваги визнання ОСОБА_4 провини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та часткове відшкодування ним завданих збитків, що розцінив як пом`якшуючі обставини. Водночас обставин протилежного змісту суд не встановив.

Зважив суд і на те, що ОСОБА_4 вперше притягається до кримінальної відповідальності, працевлаштований, за місцем проживання позитивно характеризується та не перебуває на спеціальних обліках. Дослідивши наявні в справі фактичні дані, суд з`ясував, що на утриманні в засудженого осіб немає.
Разом із цим суд не залишив без уваги думки потерпілих, які наполягали на суворому покаранні винуватцю дорожньо-транспортної пригоди, урахував конкретні обставини справи, зміст та обсяг допущених грубих порушень Правил дорожнього руху, наїзд у зоні пішохідного переходу на потерпілу й необоротні наслідки цього смерть людини.
З огляду на все це місцевий суд дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети попередження нових кримінальних правопорушень й виправлення засудженого без ізоляції від суспільства і з додержанням принципу індивідуалізації призначив йому покарання, наближене до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 286 КК.
Правових підстав вважати обраний захід примусу явно несправедливим через суворість не вбачається, а посилання ОСОБА_4 у касаційній скарзі на протилежне є неспроможними.

Крім того, аналогічні за змістом доводи ОСОБА_4 про надмірну суворість покарання та про наявність підстав для застосування інституту умовного звільнення були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належно розглянув апеляційну скаргу сторони захисту і відмовив у її задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала апеляційного суду не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.
Посилання засудженого на практику Верховного Суду не є слушними, адже висновки, викладені в зазначених стороною захисту рішеннях, ґрунтуються на обставинах справи та даних про особи винних, які є відмінними від тих, що встановлені у цьому кримінальному провадженні.
У касаційній скарзі засудженого не міститься прийнятних й достатніх аргументів про допущення судами нижчих інстанцій істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкову зміну оспорюваних рішень на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, отже, й необхідності перевірки матеріалів кримінального провадження.
З огляду на викладене й на те, що зі скарги та копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів

п о с т а н о в и л а:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 7 липня 2020 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 15 вересня 2020 року щодо нього.
Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3