Номер провадження: 11-сс/813/1386/20
Номер справи місцевого суду: 495/3632/20 1-кс/495/1626/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.07.2020 року в кримінальному проваджені №0000116 від 06.02.2020 року, -

встановив:

Оскарженою ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_6 про накладення арешту на майно в кримінальному проваджені №0000116 від 06.02.2020 року з правовою кваліфікацією за ч.1 ст.364, ч.3 ст.358 КК України (далі КК), а саме на земельні ділянки земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0488, загальною площею 0,3 га, розташованої за адресою: Одеська область, смт. Затока м. Білгород-Дністровський, кооператив садоводів та індивідуального дачного будівництва «Лагуна», земельна ділянка 1811/2, цільове призначення - для індивідуального садівництва, яка перебуває у власності територіальної громади смт. Затока м. Білгород-Дністровський в особі Затоківської селищної ради та на праві оренди у ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , згідно договору від 09.07.2020 року та земельну ділянку з кадастровим номером :02:002:0489, загальною площею 0,0486 га, розташованої за адресою: Одеська область, смт. Затока м. Білгород-Дністровський, кооператив садоводів та індивідуального дачного будівництва «Лагуна», земельна ділянка 1811/5, цільове призначення - для індивідуального садівництва, яка перебуває у власності територіальної громади смт. Затока м. Білгород-Дністровський в особі Затоківської селищної ради, з метою збереження речового доказу, у виді заборони будь-яким фізичним чи юридичним особам її відчуження, а також заборони проведення будь-яких будівельних робіт, знищення чи пошкодження об`єктів рослинного та тваринного світу.
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді прокурор ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на незаконність та необґрунтованість ухвали, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою накласти арешт на земельні ділянки. Прокурор посилається на те, що слідчий суддя не врахував обставин кримінального провадження, зокрема того, що арешт земельних ділянок є необхідним оскільки існує реальна загроза пошкодження, псування, знищення, перетворення вищезазначеного об`єкту нерухомого майна, використання його у супереч установленого законом порядку шляхом проведення будівельних робіт у супереч вимогам земельного та містобудівного законодавства України, що у подальшому може призвести до створення перешкоди у кримінальному провадженні.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; дослідивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги; провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

З матеріалів справи убачається, що в провадженні СВ Білгород-Дністровського ВП ГУНП в Одеській області знаходиться кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000116 від 06.02.2020 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.3 ст.358 КК.

27.07.2020 року, в даному кримінальному провадженні, ухвалою слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області було відмовлено у задоволення клопотання прокурора про накладення арешту на зазначені вище земельні ділянки.

Відмовляючи оскаржуваною ухвалою у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на майно, слідчий суддя послався на те, що земельні ділянки не є предметом кримінальних правопорушень щодо яких здійснюється провадження в даній справі та у клопотання не зазначено коло осіб, щодо яких існує потреба застосувати заборону користування зазначеним майном, а тому це майно не відповідає критеріям, визначеним у ст.ст.167, 170 КПК України (далі КПК).

Перевіривши оскаржувану ухвалу, матеріали справи та доводи апеляційної скарги, заслухавши пояснення прокурора, апеляційний суд приходить до висновку про законну відмову слідчим суддею в задоволенні клопотання про накладення арешту на майно, з огляду на таке.

Згідно вимог ст.370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Апеляційний суд вважає, що слідчий суддя дотримався зазначених вимог КПК України та з достатньою повнотою мотивував своє рішення щодо відмови в накладенні арешту на майно.

Відповідно до вимог п.7 ч.2 ст.131 КПК один із заходів забезпечення кримінального провадження - є арешт майна.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

У відповідності до положень ч.1 ст.170 КПК, арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно за ухвалою слідчого судді або суду до скасування арешту майна у встановленому КПК порядку.

Процедура вирішення питання про накладення арешту на тимчасово вилучене майно визначена ст.171 КПК.

Кримінальний процесуальний Кодекс України вимагає обов`язкового дотриманням вимог закону при оформленні всіх процесуальних документів, надаючи цим вимога принципових характер.

Таким чином, якщо закон визначив, що клопотання слідчого про накладення арешту на майно повинно відповідати вимогам ст.171 КПК, то слідчий та прокурор повинні неухильно дотримуватися визначених законом вимог. Так, згідно ч.2 ст.171 КПК, у клопотанні про арешт майна повинно бути зазначено правові підстави, тобто законні підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна.

Проаналізувавши зміст та доводи клопотання прокурора, заслухавши пояснення прокурора, апеляційний суд приходить до висновку, що клопотання сторони обвинувачення про накладення арешту земельні ділянки, не відповідає вимогам закону, оскільки сформульоване в ньому обґрунтування щодо мети накладення арешту на земельні ділянки є невмотивованим, оскільки в ньому відсутнє мотивування відносно того, яке доказове значення земельні ділянки мають для кримінального провадження з правовою кваліфікацією наданою органом досудового розслідування обставинам, які є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні.

Так, зокрема доводи викладені в клопотанні та підтримані прокурором про те, що земельні ділянки є предметом кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.364, ч.3 ст.358 КК України є безпідставними, з огляду на таке.

Апеляційний суд звертає увагу слідчого та прокурора, що предметом злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України є: 1) посвідчення або інший документ, який видається чи посвідчується підприємством, установою, організацією незалежно від форми власності, громадянином-підприємцем, приватним: нотаріусом, аудитором чи іншою особою, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків; 2) печатки, штампи, бланки підприємств, установ, організацій незалежно від форми власності, інші офіційні печатки, штампи, бланки.

Та обставина, що земельна ділянка, за версією органу досудового розслідування, перейшла в користування до інших осіб з недотриманням діючого законодавства, а також за допомогою можливого використання завідомо підробленого документу, не свідчить про те, що вказана земельна ділянка є предметом злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, оскільки в даному випадку предметом цього злочину можуть бути тільки завідомо підроблені документи, які надавалися укладення договору оренди.

Апеляційний суд звертає увагу, що тільки після доведення в судовому порядку факту вчинення злочину, передбаченого ч.3 ст.358 КК України, можливе ініціювання питання про розірвання договору оренди земельної ділянки в порядку господарського судочинства.

Що стосується доводів прокурора про те, що земельна ділянка, яка визнана органом досудового розслідування речовим доказом, є предметом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, оскільки нею заволоділи в результаті вчинення злочину, також є безпідставними, оскільки органом досудового розслідування, з урахуванням правової кваліфікації кримінального провадження, розглядається версія щодо зловживання владою або службовим становищем, тобто умисного, з метою одержання будь-якої неправомірної вигоди для самої себе чи іншої фізичної або юридичної особи використання службовою особою влади чи службового становища всупереч інтересам служби, якщо воно завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам, свободам та інтересам окремих громадян або державним чи громадським інтересам, або інтересам юридичних осіб, що свідчить про те, що земельна ділянка не може бути речовим доказом у даному кримінальному провадження, оскільки не є предметом зазначеного кримінального правопорушення.

Доводи прокурора, що арешт майна необхідний також з метою запобігання його використання всупереч встановленого законом порядку проведення будівельних робіт, не є предметом дослідження в даному кримінальному провадженні, оскільки ці питання, у разі існування порушень отримання дозволів та проведення будівельних робіт, мають вирішуватися компетентними органами виконавчої влади шляхом заходів реагування в межах компетенції, або в порядку адміністративного судочинства, що в даний час і відбувається, чого не заперечував прокурор.

Вирішуючи питання щодо законності рішення слідчого судді про відмову в задоволенні апеляційної скарги прокурора апеляційний суд враховує те, що при застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя та суд повинні діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

З урахуванням встановлених апеляційним судом обставини, колегія суддів вважає, що ініціювання органом досудового розслідування питання про накладення арешту на земельну ділянку не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини, оскільки ці земельні ділянки є власністю територіальної громади, а тому у будь-якому випадку не можуть бути відчужені без згоди власника.

Апеляційний суд враховує положення ст.ст. 170-173 КПК у відповідності до яких при розгляді клопотання про накладення арешту на майно, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя або суд повинні з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

Таким чином, апеляційний суд констатує, що на день розгляду слідчим суддею клопотання та апеляційного перегляду ухвали слідчого судді, відсутні підстави для накладення арешту на земельні ділянки.

За таких умов, апеляційний суд вважає, що слідчий суддя, встановлюючи наявність правових підстав для арешту майна, дійшов обґрунтованого висновку про відсутність таких підстав у цьому кримінальному провадженні на день розгляду клопотання, оскільки прокурор не довів наявності достатніх підстав для накладення арешту на майно, що вказує на необґрунтованість апеляційної скарги прокурора.

Істотних порушень норм КПК України, які могли б стати підставою для скасування оскаржуваної ухвали слідчого судді, апеляційним судом не встановлено.

З урахуванням викладеного, ухвалу слідчого судді слід залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Керуючись ст.ст. 170, 171, 307, 309, 405, 407, 419, 422 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород-Дністровської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Білгород-Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 29.07.2020 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту на земельні ділянки в рамках кримінального провадження №0000116 від 06.02.2020 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4