Дата документу 19.01.2021 Справа № 316/931/20
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/433/21 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 316/931/20 Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.345, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 січня 2021 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника - адвоката ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, в режимі відеоконференц зв`язку, матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 на ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою обвинуваченого;
обрано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Велика Білозерка Запорізької області, громадянина України, українця, який має середню освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого: АДРЕСА_1 , раніше судимого, який
обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.345, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України, строком до двох місяців, а саме до 06 лютого 2021 року.

Згідно з матеріалами контрольного провадження, в провадженні Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області перебуває кримінальне провадження за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.345, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України.
Прокурор звернувся до суду з клопотанням про продовження строку тримання під вартою, відносно ОСОБА_7 , в обґрунтування якого зазначив, що ризики, передбачені ст.ст.177, 178 КПК України на час розгляду справи у суді не переставили існувати та не зменшилися, а тому доцільно продовжити строк тримання під вартою обвинуваченому терміном 60 днів.
Суд першої інстанції, заслухавши учасників провадження, дослідивши матеріали клопотання та кримінального провадження в їх сукупності, враховуючи особу обвинуваченого, дійшов до висновку, що клопотання підлягає задоволенню, оскільки існують обґрунтовані ризи того, що обвинувачений може переховуватися від суду, вчинити інші кримінальні правопорушення, незаконно впливати на потерпілих і свідків в кримінальному провадження.

Крім того, суд першої інстанції зазначив, що обвинувачений не має офіційного місця працевлаштування та джерел доходу, ОСОБА_7 не одружений та дітей на утриманні не має, неодноразово був засуджений за вчинення корисливих злочинів, дає підстави вважати, що лише тримання під вартою, може запобігти ризикам, передбаченим у п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а також забезпечити належну процесуальну поведінку та створити необхідні умови для встановлення істини у кримінальному провадженні.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 посилаючись на порушення судом вимог матеріального і процесуального права просить ухвалу суду скасувати і постановити нову якою, відмовити в задоволенні клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою.
В обґрунтування апеляційної скарги, апелянт зазначає, що прокурором не було доведено, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених ч.1 ст.176 КПК України, не може запобігти доведеним під розгляду ризику або ризикам. Суд першої інстанції задовольняючи клопотання про продовження строку тримання під вартою не звернув уваги на відсутність того, що прокурором не було доведено жоден з ризиків, передбаченого ч.1 ст.177 КПК України, а тому суд порушив приписи ст.194 КПК України. Захисник вважає, що суд першої інстанції при винесені ухвали, порушив вимоги КПК України передбачені п.1, 2, 15, 19 ч.1 ст.7 КПК України. Крім того, суд першої інстанції при розгляді клопотання прокурора діяв упереджено з обвинувальним ухилом, так як в ухвалі суд зазначив, що ОСОБА_7 перебуваючи під іншим запобіжним заходом, не пов`язаного з триманням під вартою вплине на неупереджене проведення слідства. Таким чином, суд в своїй ухвалі дійшов висновку про винуватість ОСОБА_7 , не розглянувши кримінальне провадження. ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки: має постійне місце проживання; у м. Енергодарі проживає мати ОСОБА_9 ; обвинувачений має малолітню доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 є членом громадської організації «Єдність для людей» з 01.03.2019 року. ОСОБА_7 не переховувався від органів досудового розслідування та суду не має будь-якого наміру, так як він сам добровільно з`явився до Енергодарського ВП ГУНП в Запорізькій області, що підтвердили допитані в ході судового засідання 09.12.2020 року працівники поліції та свідки. Окрім того, запобіжний захід по кримінальному провадженню від 21.01.2017 року було обрано у вигляді тримання під вартою, вказаний запобіжний захід, ОСОБА_7 обрано під час дії закону ОСОБА_11 , коли тримання під вартою рахувалось один день за два дні, ч.5 ст.72 КК України.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечував проти доводів апеляційної скарги обвинуваченого; дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника обвинуваченого не підлягає задоволенню.

Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Правосуддя за своєю суттю визнається таким лише за умови, що воно відповідає вимогам справедливості і забезпечує ефективне поновлення в правах (абзац десятий пункту 9 мотивувальної частини Рішення Конституційного суду України від 30 січня 2003 року N 3-рп/2003); кожен під час розгляду будь-якої справи, в тому числі кримінальної, щодо діяння, у вчиненні якого обвинувачується, має право на правосуддя, яке відповідало б вимогам справедливості (абзац перший пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 02 листопада 2004 року N 15-рп/2004); суди здійснюють правосуддя з метою забезпечення захисту прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави (абзац другий підпункту 3.1 пункту 3 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 30 червня 2009 року N 16-рп/2009).
Відповідно до принципу верховенства права держава має запровадити таку процедуру апеляційного перегляду справ, яка забезпечувала б ефективність права на судовий захист на цій стадії судового провадження, зокрема давала б можливість відновлювати порушені права і свободи та максимально запобігати негативним індивідуальним наслідкам можливої судової помилки (абзац дев`ятий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 23 листопада 2018 року N 10-р/2018).
Конституційний Суд України неодноразово вказував на те, що право на свободу та особисту недоторканність не є абсолютним і може бути обмежене, але тільки на підставах та в порядку, які визначені в законі; обмеження конституційного права на свободу та особисту недоторканність має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина (абзац шостий підпункту 3.3 пункту 3 мотивувальної частини Рішення від 11 жовтня 2011 року № 10-рп/2011; абзац четвертий підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення від 23 листопада 2017 року № 1-р/2017).
Європейський суд з прав людини у рішенні у справі «Гарькавий проти України» від 18 лютого 2010 року зазначив, що особа не може бути позбавлена або не може позбавлятися свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5 Конвенції; цей перелік винятків є вичерпним, і лише вузьке тлумачення цих винятків відповідає цілям цього положення, а саме - гарантувати, що нікого не буде свавільно позбавлено свободи (§63).
Таким чином, право на свободу та особисту недоторканність може бути обмежене, однак таке обмеження має здійснюватися з дотриманням конституційних гарантій захисту прав і свобод людини і громадянина, принципів справедливості, рівності та домірності (пропорційності), із забезпеченням справедливого балансу інтересів особи та суспільства, на підставі та в порядку, визначених законами України, з урахуванням актів міжнародного права, позицій Європейського суду з прав людини, за вмотивованим рішенням суду, прийнятим в порядку справедливої судової процедури.
Відповідно до вимог ст.177 КПК України, підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, обвинувачується.
При вирішенні питання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого підозрюється особа, та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.
Відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Отже, для продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, суд повинен дослідити всі факти «за» та «проти» існування реальних ризиків для обрання запобіжного заходу. Такі доводи повинні бути не загальними і абстрактними, в усіх випадках, суд повинен надати оцінку ризикам.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції були дотримані зазначені вимоги кримінального процесуального закону при вирішенні питання про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 повно та об`єктивно досліджені всі обставини, з якими закон пов`язує можливість продовження такого запобіжного заходу, при цьому в ухвалі докладно наведені мотиви, з яких було прийнято відповідне рішення.
Відтак, колегія суддів погоджується з висновками суду про те, що ризики встановлені під час застосування щодо ОСОБА_7 запобіжного заходу та наведені в клопотанні прокурора про його продовження не зменшились, і продовжують існувати.

Так суд першої інстанції обґрунтовано послався на необхідність продовження запобіжного заходу з метою забезпечення виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Також судом враховано дані, які характеризують особу обвинуваченого, конкретні обставини вказаного кримінального провадження, наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України.

В контексті практики Європейського суду з захисту прав людини, слід зазначити, що ризик втечі обвинуваченого не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (справа «Панченко проти Росії»). Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Бекчиєв проти Молдови).

У рішенні по справі «W. проти Швейцарії» від 26.01.1993 Європейський суд з прав людини зазначив, що врахування тяжкості злочину має свій раціональний зміст, оскільки вона свідчить про ступінь суспільної небезпечності цієї особи та дозволяє спрогнозувати з достатньо високим ступенем імовірності її поведінку, беручи до уваги, що майбутнє покарання за тяжкий злочин підвищує ризик того, що підозрюваний може ухилятись від слідства.

Застосування запобіжного заходу відносно обвинуваченого виправдано наявністю конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати досудовому розслідуванню та судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.
Обвинувачений ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні, зокрема двох тяжких злочинів, за вчинення яких передбачено кримінальне покарання лише у виді позбавлення волі.

Наведені обставини дають підстави для висновку, що ОСОБА_7 , будучи обізнаним про суворість кримінального покарання, яке може бути йому призначене у разі визнання його винуватим, опинившись на волі, потенційно може ухилитися від суду шляхом переховування з метою уникнення кримінальної відповідальності за інкриміновані йому кримінальні правопорушення.
Відповідно до правової позиції викладеної у п. 80 рішення Європейського суду з прав людини від 10 лютого 2011 року у справі «Марченко проти України», при розгляді клопотання про обрання, зміну або продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, має бути розглянута можливість застосування інших (альтернативних) запобіжних заходів.
Однак, розглядаючи можливість застосування до обвинуваченого альтернативних запобіжних заходів, враховуючи тяжкість, характер та ступінь суспільної небезпеки кримінальних правопорушень, суворість покарання за кримінальні правопорушення у вчиненні яких обвинувачується ОСОБА_7 , його можливість переховуватись від суду, впливати на свідків кримінального провадження, скоїти інші кримінальні правопорушення, колегія суддів вважає, що не можуть бути застосовані інші запобіжні заходи до обвинуваченого, окрім тримання під вартою.

Посилання захисника на те, що ОСОБА_7 має міцні соціальні зв`язки: має постійне місце проживання; у м. Енергодарі проживає мати ОСОБА_9 ; обвинувачений має малолітню доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 ; ОСОБА_7 є членом громадської організації «Єдність для людей» з 01.03.2019 року. ОСОБА_7 не переховувався від органів досудового розслідування не можуть бути підставою для скасування оскаржуваного судового рішення, оскільки дані обставини були предметом дослідження суду першої інстанції, у відповідності до вимог ст.178 КПК України та не спростовують висновків суду про ризики неналежної процесуальної поведінки, навіть з урахуванням наявних у обвинуваченого ОСОБА_7 певних соціальних зв`язків, запобігти яким можливо через застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Доводи сторони захисту щодо відсутності ризиків неналежної процесуальної поведінки обвинуваченого містять лише посилання на незгоду з наданими стороною обвинувачення матеріалами, а тому їх слід визнати непереконливими, оскільки обставини, на які посилається захисник не можуть у повному обсязі мінімізувати ймовірність вчинення обвинуваченим дій, спрямованих на переховування від суду, незаконного впливу на свідків, скоєння інших кримінально-караних діянь.

Таким чином, доводи апеляційної скарги захисника про відсутність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, а також його твердження, що стороною обвинувачення не доведено, що заявлені ризики не зменшились або з`явились нові обставини, колегія суддів вважає безпідставними. При розгляді клопотання прокурором доведено об`єктивне існування обставин, які виправдовують подальше тримання під вартою обвинуваченого та встановлена наявність ризиків, визначених ст.177 КПК України.

За таких обставин, ухвала суду першої інстанції, відповідно до вимог ст.370 КПК України, є законною, обґрунтованою і вмотивованою, а тому підстав для її скасування, про що йде мова в апеляційній скарзі захисника обвинуваченого, колегія суддів не вбачає.
Істотних порушень вимог КПК України при постановленні ухвали слідчим суддею, не встановлено.
За таких обставин, перевіривши доводи апеляційної скарги захисника, колегія суддів, за наслідками її розгляду, вважає необхідним вказану скаргу залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції - без змін.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Кам`янсько-Дніпровського районного суду Запорізької області від 09 грудня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, відносно ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 обвинуваченому у вчиненні злочинів, передбачених ч.1 ст.345, ч.1 ст.263, ч.4 ст.296 КК України, залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення, та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4