Провадження №1-кп/127/973/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2021 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в залі № 12 клопотання прокурора Тиврівського відділу Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000230 у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання прокурора Тиврівського відділу Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000230 у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.

Прокурор в судовому засіданні клопотання підтримав з підстав, викладених у ньому та просив його задовольнити. Зазначив, що вжитими заходами не вдалося встановити особу, яка вчинила кримінальне правопорушення.

Заслухавши думку прокурора, дослідивши матеріали клопотання, суд дійшов до такого висновку.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 314 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) у підготовчому судовому засіданні суд має право, зокрема, прийняти рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 цього Кодексу.

Пунктом 1-1 частини другої статті 284 КПК регламентовано, що кримінальне провадження закривається судом з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті. При цьому, пунктом 3-1 частини першої статті 284 КПК визначено, що кримінальне провадження закривається якщо не встановлено особу, яка вчинила кримінальне правопорушення, у разі закінчення строків давності притягнення до кримінальної відповідальності, крім випадків вчинення особливо тяжкого злочину проти життя чи здоров`я особи або злочину, за який згідно із законом може бути призначено покарання у виді довічного позбавлення волі.

Згідно з абзацом 4 частини четвертої статті 284 КПК закриття кримінального провадження з підстави, передбаченої пунктом 3-1 частини першої цієї статті, здійснюється судом за клопотанням прокурора.

З матеріалів клопотання вбачається, що посадовими особами Ленінського відділу ДВС Вінницького міського управління юстиції підроблено виконавчі листи про стягнення з ВТЕІ КНТЕУ коштів на користь ОСОБА_4 та поновлення останнього на роботі.

За результатами досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 у 2008 році був звільнений з посади доцента ВТЕІ КНТЕУ. З вказаного приводу останній звернувся із заявою до Верховного Суду України, яким 06.10.2010 було прийнято рішення про скасування попередніх рішень та поновлення ОСОБА_4 на роботі у зв`язку з незаконністю звільнення.

14.06.2011 судом було прийнято рішення про поновлення ОСОБА_5 на роботі, після чого останній звернувся до ВТЕІ КНТЕУ щодо виконання рішення суду. Проте зазначене рішення суду не виконувалось, у зв`язку з чим ОСОБА_5 звернувся до ДВС Ленінського району, після чого було відкрито виконавче провадження щодо виплати нарахованої останньому компенсації у розмірі 25000 грн.

Поштою ОСОБА_5 отримав дві постанови про відкриття виконавчого провадження № 28179453 від 08.08.2011 та №28193621 від 08.08.2011, через що у ОСОБА_5 виникло запитання як працівники ДВС могли винести постанову про відкриття виконавчого провадження 08.08.2011, тоді як виконавчий лист виданий Замостянським районним судом м. Вінниці 16.08.2012.

Після чого ОСОБА_5 звернувся із листом до начальника ДВС із проханням роз`яснити виниклу ситуацію, на що отримав відповідь про допущення описки у даті видачі документа.

Також ОСОБА_5 подав поштою заяву про відкриття кримінального провадження, однак в заяві підпис поставлений сторонньою особою, а не ОСОБА_5 .

У зв`язку з чим слідчим Вінницького ВП ГУНП у Вінницької області було призначено почеркознавчу експертизу по заяві щодо відкриття кримінального провадження. За результатами проведення експертизи документів № 1553/1554/20-21 від 08.04.2020 встановлено, що підписи у графі « ОСОБА_4 » на оригіналі заяв від 04.08.2011 про відкриття виконавчого провадження ІНФОРМАЦІЯ_1 , що розташовані на першій та другій сторін одного аркуша паперу виконані не ОСОБА_4 , а іншою особою. Однак вирішити питання кому належить підпис не представилось за можливе.

Зі змісту пункту 3 частини першої статті 49 КК убачається, що у разі вчинення нетяжкого злочину, особа звільняється від кримінальної відповідальності, якщо з дня вчинення нею кримінального правопорушення і до набрання вироком законної сили минуло п`ять роки.

Згідно з приписами статті 2 КПК завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Зі змісту частини другої статті 9 КПК випливає, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

Аналогічні положення визначені і в частині четвертій статті 38 КПК, згідно з якою на орган досудового розслідування покладено обов`язок застосування всіх передбачених законом заходів для забезпечення ефективності досудового розслідування. Відповідальність за законність та своєчасність дій несе слідчий, проведення досудового розслідування у розумні строки забезпечує прокурор.

Відповідно до приписів пункту 1 та 2 частини першої статті 91 КПК у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення. Обов`язок доведення зазначених обставин, як випливає з частини першої статті 92 КПК, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Як вже суд зазначив вище, зі змісту клопотання прокурора випливає, що органами досудового розслідування було проведено ряд слідчих дій для встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення. На підтвердження зазначеної обставини прокурором надано суду матеріали кримінального провадження. Однак суд вважає за доцільне зауважити, що питання про наявність правових підстав для закриття кримінального провадження вирішується судом у підготовчому судовому засіданні.

Перелік рішень, які вправі ухвали суд за результатами підготовчого судового засідання, визначений частиною третьою статті 314 КПК. Зокрема, пункт 2 частини третьої статті 314 КПК уповноважує суд ухвалити рішення про закриття провадження у випадку встановлення підстав, передбачених пунктами 4-8, 10 частини першої або частиною другою статті 284 КПК. Однак, судом вже вище зазначено, що загальні засади кримінального судочинства встановлюють перелік питань, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а також процедуру такого доказування.

Отже, перелік питань, які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, визначений частиною першою статті 91 КПК визначено перелік питань, які підлягають доказуванню в кримінальному провадженні. Статтею 92 КПК визначено обов`язок доказування зазначених обставин. Правила оцінки доказів на підтвердження наведених обставин встановлені статтею 94 КПК. Разом з тим, порядок подання доказів суду та їх подальше дослідження регламентований § 3 Глави 28 КПК, тобто під час розгляду кримінального провадження по суті.

Тому суд вважає, що на стадії підготовчого судового засідання прийняття будь-якого рішення щодо заявленого клопотання про закриття кримінального провадження у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності передчасне. Разом з тим, питання щодо наявності правових підстав для закриття кримінального провадження у зв`язку із закінченням строків давності має бути досліджене судом під час розгляду кримінального провадження з прийняттям відповідного процесуального рішення з цього приводу.

У постанові від 14.06.2018 (справа № 760/115405/16-к) Верховний Суд зазначив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.

Підставами для судового розсуду виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Отже, норма частини третьої статті 314 КПК є диспозитивною нормою, тобто встановлює судову дискрецію, оскільки уповноважує суд (суд має право) прийняти одне з альтернативних рішень, в тому числі й щодо закриття провадження.

Окрім наведеного, суд вважає за доцільне зауважити таке.

Конвенцією про захист прав людини, і основоположних свобод (далі Конвенція) гарантовано ряд прав людини. Зі змісту Конвенції випливає, що у кожної держави-учасниці виникають як позитивні, так і негативні зобов`язання у сфері прав людини. Не вдаючись до детального аналізу наведеного визначення, суд вважає за доцільне зауважити, що Європейський суд з прав людини (далі ЄСПЛ) у своїй прецедентній практиці послідовно розвиває позицію щодо поширення позитивних зобов`язань держави на всі основоположні права, закріплені конвенцією.

Позитивні зобов`язання виводяться з положень деяких статей Конвенції, що містять відповідне право (зокрема, положення щодо охорони законом права кожного на життя (стаття 2 Конвенції), щодо забезпечення умов у місцях позбавлення волі, які не можуть бути нелюдськими (стаття 3 Конвенції), щодо надання безоплатної правової допомоги та безоплатних перекладачів у контексті права на справедливий суд (стаття 6 Конвенції), щодо проведення вільних виборів (стаття 3 Першого Протоколу).

Загальною юридичною підставою позитивних зобов`язань держави в межах європейської системи правозахисту виступає стаття 1 Конвенції «Зобов`язання поважати права людини», в якій прямо вказується, що держави гарантують кожному, хто перебуває під їхньою юрисдикцією, права і свободи, передбачені Конвенцією.

Отже, позитивні зобов`язання держави у сфері прав людини це обов`язки держави, які вимагають від національних органів влади застосувати необхідні засоби для гарантування прав людини. Ці засоби можуть бути юридичними, якщо на державу покладається обов`язок накласти санкції на осіб, які порушують Європейську конвенцію, або встановити юридичні правила для здійснення певного роду діяльності чи регламентації поведінки певних категорій осіб. Позитивні зобов`язання держави можуть включати й практичні засоби. Не тільки практичні а й похідні.

Надані суду матеріали не свідчать, що під час здійснення досудового розслідування стороною обвинуваченого було вжито належних, достатніх та необхідних заходів, спрямованих на позитивне зобов`язання держави щодо розкриття кримінальних правопорушень, у зв`язку з виявленням яких було зареєстроване відповідне кримінальне провадження.

Враховуючи вищевикладене, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено того, що органами досудового розслідування було вжито усіх необхідних та достатніх заходів для встановлення особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та притягнення її до кримінальної відповідальності. Такий формальний підхід органів досудового розслідування свідчить про неналежне виконання завдань кримінального судочинства, а тому в задоволенні клопотання прокурора про закриття кримінального провадження необхідно відмовити.

Керуючись статтями 314-316, 371 КПК, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання прокурора Тиврівського відділу Жмеринської місцевої прокуратури Вінницької області ОСОБА_3 про закриття кримінального провадження № 0000230 у зв`язку з не встановленням особи, яка вчинила кримінальне правопорушення та закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності відмовити.

Кримінальне провадження № 0000230 від 09.07.2014 повернути прокурору.

Ухвала остаточна, оскарженню не підлягає.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію ухвали. Обвинуваченому та прокурору копія ухвали вручається негайно після її оголошення.

Суддя: