Дата документу 13.07.2020 Справа № 333/1665/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЄУ № 333/1665/18 Головуючий в 1 інстанції ОСОБА_1
Провадж. № 11-кп/807/297/20 Доповідач в 2 інстанції ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинувачених ОСОБА_7

та ОСОБА_8 в режимі відеоконференції з ДУ «Темнівська ВП (№100)»,

захисників - адвокатів ОСОБА_9 , ОСОБА_10

розглянула 13 липня 2020 року у відкритому судовому засіданні (в режимі відео конференції) в м. Запоріжжі кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 3 вересня 2019 року відносно

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 186 КК України,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Богодухіво Харківської області, громадянина України, тимчасово проживав без реєстрації за адресою: АДРЕСА_2
обвинуваченого органом досудового розслідування у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст. 27, ч.3 ст. 186 КК України.

Встановлені вироком суду першої інстанції обставини:

07.12.2017 року, приблизно о 07 год. 20 хв., ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднане із проникненням у інше приміщення, прибув на територію дошкільного навчального закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області, розташованого за адресою: м. Запоріжжя, вул. Автозаводська, 28-А, де шляхом вільного доступу проник у приміщення вказаного закладу.
Після цього, ОСОБА_8 , діючи умисно, із корисливих мотивів, з метою власного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, у вигляді заподіяння матеріальної шкоди і бажаючи їх настання, продовжив свої дії, направлені на таємне викрадення чужого майна.
Так, перебуваючи біля медичного кабінету, ОСОБА_8 переконався, що у вказаному приміщенні відсутні будь-які особи, шляхом вільного доступу, проник до нього, звідти таємно викрав ноутбук «Acer Extenza 2519 EX-C511» в корпусі чорного кольору, вартістю 7 095 грн., що знаходиться на балансі дошкільного навчального закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області.
У подальшому, ОСОБА_8 покинув приміщення медичного кабінету та спрямував на вихід з навчального закладу, однак був помічений працівником дошкільного закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області.
Після цього, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, намагаючись втекти з місця події, ОСОБА_8 , розуміючи, що його протиправні дії викриті, прискорився та вийшов з приміщення вказаного навчального закладу, не реагуючи на зауваження та прохання працівника дошкільного закладу зупинитись. Отже, ОСОБА_8 , незважаючи на викриття його іншою особою, продовжив свої дії, спрямовані на відкрите викрадення чужого майна.
При виході з приміщення дошкільного навчального закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області, ОСОБА_8 залишив викрадений ноутбук на сходах вказаного закладу та втік з місця вчинення злочину, задавши своїми діями зазначеному навчальному закладу матеріальну шкоду у розмірі 7 095 грн.

Крім того, згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 , будучи особою, раніше судимою за корисливі злочини проти власності, судимість за які не знята та не погашена у встановленому законом порядку, належних висновків для себе не зробив, на шлях виправлення та перевиховання не став, та знову вчинив аналогічний умисний злочин проти власності за наступних обставин.
У період часу з 07 години 30 хвилин до 07 години 45 хвилин, 07.12.2017, ОСОБА_7 , маючи прямий умисел на пособництво у вчиненні таємного викрадення чужого майна, поєднане із проникненням у інше приміщення, перебуваючи у попередній злочинній змові групою осіб з ОСОБА_8 , прослідували до Дошкільного навчального закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області, який розташований за адресою: вул. Автозаводська, 28-А, м. Запоріжжя.
Далі, ОСОБА_7 , діючи умисно, повторно, за попередньою змовою групою осіб спільно з ОСОБА_8 , з корисливих мотивів, з метою власного збагачення, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, у вигляді заподіяння матеріальної шкоди і бажаючи їх настання, переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, впевнившись, що вхідні двері Дошкільного навчального закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області не зачинені, проникли у приміщення вказаного закладу та по коридору попрямували до вхідної двері до медичного кабінету.
Після цього, ОСОБА_7 , усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно-небезпечних наслідків, діючи умисно, в заздалегідь обумовленому порядку, залишився в коридорі біля медичного кабінету, з метою виконання попередньо розподілених обов`язків по спостереженню за навколишньою обстановкою, коридором, кабінетом та вхідними дверима, та поданням обумовленого сигналу ОСОБА_8 у разі появи осіб, які ймовірно, можуть створити перешкоду для доведення злочинного умислу до кінця та перешкоджатимуть зникненню з місця вчинення кримінального правопорушення. В свою чергу, ОСОБА_8 , виконуючи заздалегідь покладені на нього обов`язки, переконався, що двері до медичного кабінету не зачинені та у середині нікого не має, шляхом вільного доступу, проник до вказаного приміщення та діючи за попередньою змовою з ОСОБА_7 , з метою особистого збагачення, заволодів ноутбуком марки «Acer Extenza 2519 EX-C511» в корпусі чорного кольору, вартістю 7095 гривень 00 копійок, що знаходиться на балансі Дошкільного навчального закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області.
Далі, ОСОБА_8 покинув вищевказане приміщення медичного кабінету та спільно з ОСОБА_7 , який очікував його у коридорі, та подав заздалегідь обумовлений сигнал про появу сторонніх осіб, намагались покинути місце вчинення кримінального правопорушення разом із викраденим майном, однак були помічені співробітниками та відвідувачами вказаного закладу.
Після цього, з метою доведення свого злочинного умислу до кінця, намагаючись втекти з місця події, ОСОБА_8 спільно з ОСОБА_7 , розуміючи, що їх злочинні дії викриті, прискоривши ходу, прослідували до виходу зі вказаного закладу, при цьому не реагуючи на зауваження та прохання персоналу та відвідувачів зупинитись та повернути викрадене майно.
Вийшовши з приміщення Дошкільного навчального закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області, ОСОБА_8 залишив викрадений ноутбук на сходах вказаного закладу та втік з місця вчинення кримінального правопорушення, а ОСОБА_7 був затриманий на сходах закладу відвідувачами.

Вироком Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 3 вересня 2019 року:
ОСОБА_8 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнено ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк 2 (два) роки, та покладено обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації.
Зараховано у строк покарання ОСОБА_8 строк його попереднього ув`язнення з 07.12.2017 року по 26.12.2017 року (включно).

ОСОБА_7 за обвинуваченням у скоєнні злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.186 КК України виправдано у зв`язку з недоведеністю, що в діянні обвинуваченого є склад вказаного злочину.

Доля речових доказів вирішена в порядку ст. 100 КПК України.

Вимоги і узагальнені доводи апеляційної скарги

В апеляційній скарзі прокурор, не погоджуючись з оскаржуваним вироком, вказав про неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

В обґрунтування своїх доводів зазначає, що суд, виправдовуючи ОСОБА_7 , надав не вірну оцінку показанням свідків ОСОБА_12 , Ковтун СП. та ОСОБА_13 , оскільки згідно звукозапису судового засідання, за показаннями свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 діяли за попередньою змовою, та зокрема те що ОСОБА_7 наданням порад та вказівок сприяв у приховуванні злочину та настання суспільно-небезпечних наслідків від його вчинення.

Вказує, що суд, маючи суперечливі показання свідків та обвинувачених, не усунув дані суперечності та у судовому рішенні чітко не зазначив, чому не взяв до уваги показання вищезазначених свідків.

Крім того, зазначає, що суд в недостатній мірі приділив увагу особистості обвинуваченого ОСОБА_14 , який раніше неодноразово судимий за вчинення злочинів корисливої направленості та 06.11.2017р., звільнившись умовно-достроково з установи виконання покарань вчиняє злочин через короткий проміжок часу.

Також вказує про те, що вирок було оголошено судом 03.09.2019 р. за відсутності належним чином повідомленого представника потерпілого.

Просить вирок суду скасувати та призначити новий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції.

Позиції учасників судового провадження.

Прокурор у судовому засіданні висловив підтримку доводам апеляційної скарги, вказавши про порушення вимог ст. 374 КПК України.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 у судовому засіданні заперечував доводам та вимогам апеляційної скарги.

Обвинувачений ОСОБА_7 у судовому засіданні підтримав позицію свого захисника.

Обвинувачений ОСОБА_8 у судовому засіданні висловив заперечення доводам апеляції, вказав, що змови не було, ОСОБА_7 випадково опинився рядом.

Захисник обвинуваченого ОСОБА_8 адвокат ОСОБА_10 у судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора.

Встановлені судом апеляційної інстанції обставини та мотиви, з яких суд виходив при постановлені ухвали.

Згідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Суд належним чином вмотивував висновки про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.186 КК України.За змістом апеляції визнання судом першої інстанції провини ОСОБА_8 прокурор не оспорює, про що є зазначення на 4 аркуші апеляції.

Згідно з п.1 ч.3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку мають бути викладені результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, як тих, що були зібрані стороною захисту так і тих, що зібрані стороною обвинувачення, в тому числі, і поданих у судовому засіданні.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції цих вимог закону дотримався.

Ухвалюючи виправдувальний вирок відносно ОСОБА_7 , суд послався на п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України, за вимогами якої виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що в діянні є склад кримінального правопорушення.

У відповідності до ч. 1 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні, серед іншого, підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування покладається на слідчого та прокурора.

Слід також зазначити, що ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК України закріплений принцип презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, за якими ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.

Роз`яснення суворого додержання, закріпленого у ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості передбачені також у п. 18 Постанови №9 Пленуму Верховного Суду України від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя».

Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

У даному кримінальному провадженні судова колегія вважає за необхідне згідно ч.2 ст.8, ч.5 ст. 9 КПК України, як складову національного законодавства, дотримуючись принципу верховенства права та законності застосувати практику Європейського Суду з прав людини.

Так, у справі «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року Європейський Суд наголошує про те, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150).

Аналізуючи вирок, з урахуванням доводів апеляційної скарги, колегія суддів констатує дотримання місцевим судом вимог національного та міжнародного законодавств і погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Так, суд першої інстанції, розглядаючи кримінальне провадження провів судовий розгляд даного провадження у відповідності до положень кримінального процесуального закону та ухвалив вирок у відповідності до положень ст. 374 КПК України, зокрема щодо викладення оцінки та аналізу досліджених в судовому засіданні доказів, з зазначенням підстав, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Звертаючись до змісту оскаржуваного вироку, аргументи прокурора в поданій апеляційній скарзі щодо ненадання належної оцінки показанням свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_7 не відповідають дійсності.

Спростовуючи пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення за ч.5 ст.27, ч.3 ст.186 КК України, суд першої інстанції навів мотиви висновку про відсутність достатніх і переконливих доказів провини обвинуваченого, вказавши у мотивувальній та резолютивній частинах вироку підставу виправдання, яка відповідає п. 2 ч.1 ст. 373 КПК України.

Як убачається з матеріалів провадження, суд під час судового розгляду, відповідно до вимог кримінального процесуального закону, перевірив зібрані на досудовому розслідуванні докази, на підставі яких відносно ОСОБА_7 було складено обвинувальний акт, надавши їм належну оцінку.

ОСОБА_7 , будучи допитаним з приводу висунутого обвинувачення, вину в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні не визнав і пояснив, що вранці 07.12.2017 року на залізничному вокзалі «Запоріжжя 1» він зустрів ОСОБА_8 , з яким нещодавно познайомився. Так як він шукав собі роботу, то запропонував ОСОБА_8 пройти з ним до дитячого садочку, розташованого у Південному районі у м. Запоріжжі. ОСОБА_8 погодився на його пропозицію.
Коли вони зайшли до приміщення дитячого садочку, ОСОБА_8 почало трусити, на його питання про стан здоров`я, останній відповів, що це мабуть приступ епілепсії. Після цього, він сказав ОСОБА_8 , щоб останній стояв біля входу та нікуди не відлучався, а сам він піднявся на другий поверх, де він зустрів працівників садочку, його попросили почекати завідувачку на вулиці.
Надалі він побачив, що ОСОБА_8 біжить з іншої сторони, штовхнув його та побіг до вхідних дверей, потім він почув голос жінки, яка кричала «Стій!».
ОСОБА_7 категорично заперечував надання ОСОБА_8 будь-яких вказівок щодо приховування майна.

Натомість ОСОБА_7 вказував, що кричав ОСОБА_8 щоб той зупинився, заспокоївся і пішов за останнім. Однак ОСОБА_8 вибіг на вулицю, біля сходів поклав на землю ноутбук та побіг. ОСОБА_8 намагалася зупинитися жінка, навіть стягнула з нього куртку, але ОСОБА_8 вирвався та втік.
Він же спокійно вийшов з дверей та попрямував до виходу, на окрики працівників зупинився. Потім, прийшла завідуюча, яка з ним спілкувалася до приїзду працівників поліції.

При апеляційному розгляді обвинувачений наполягав на своїй невинуватості в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні.

Допитана свідок ОСОБА_12 , яка працювала медичною сестрою у дошкільному закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області, суду пояснила, що вона бачила, що тільки ОСОБА_8 виходив з кабінету. Перебування разом обвинувачених у приміщенні дитячого садочка, а також факт подачі обвинуваченими один одному якихсь знаків, вона не бачила.

За показаннями свідка ОСОБА_15 , яка працювала на посаді завідуючої у дошкільному закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області, вбачається, що, почувши крики, вийшла та побачила як ОСОБА_7 , не поспішаючи, намагався покинути територію навчального закладу, але потім зупинився на вимоги працівників дитячого садочку. У подальшому, вона підійшла до ОСОБА_7 та вони з ним спілкувалися, доки не приїхали працівники поліції.

Отже, свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_15 безпосередньо бачила як ОСОБА_7 фактично покидав території навчального закладу.

Натомість обвинувачений ОСОБА_7 не заперечував цих фактів та зазначав за яких обставин опинився у дитячому закладі.

При цьому, за показаннями свідка ОСОБА_12 не вбачається, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 діяли за попередньою змовою, також і ОСОБА_12 не бачила перебування разом обвинувачених у приміщенні дитячого садочка, а також факту подачі обвинуваченими один одному знаків, які можна було б інтерпретувати на користь злагодженості дій обвинувачених, направлених на таємне викрадення майна.

Допитана свідок ОСОБА_13 вказала, що відкрилися двері і разом вибігли обвинувачені. Вона почула, що хтось з обвинувачених сказав: «Ховай, ховай!» та ще якусь фразу, але її зміст був нерозбірливий. ОСОБА_8 заховав щось квадратне чорне за колонною з цегли, яка була біля дверей, але повністю цей предмет не помістився та виглядав. ОСОБА_7 у цей момент знаходився поряд з останнім та спостерігав за діями ОСОБА_8 . Між нею та обвинуваченими було не більше 10 метрів. ОСОБА_8 вирвався і втік, а ОСОБА_7 зупинився і нікуди не біг. Пізніше виявилося, що ОСОБА_8 за колонною сховав ноутбук, який відразу віддали медсестрі. Все відбувалося дуже швидко. У ОСОБА_7 в руках нічого не знаходилося і він весь час був спокійним.

Отже за показаннями свідка ОСОБА_13 вбачається, що ОСОБА_7 нікуди не біг, коли почув вимогу завідуючої дитячого садочку, в його руках нічого не знаходилося, і він весь час був спокійним.

Судова колегія знаходить безпідставними аргументи прокурора з приводу ненадання належної оцінки показанням вказаним вище свідкам, оскільки суд першої інстанції детально оцінив показання ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 .

Слушно зауважено місцевим судом про те, що фактично єдиним доказом сторони обвинувачення, який би міг свідчити про попередню змову обвинувачених у скоєнні злочину, і відповідно, прямо вказувати на винуватість ОСОБА_7 є показання свідка ОСОБА_13 , в яких вона зазначила, що бачила коли обвинувачені разом вибігли з приміщення навчального закладу та від когось почула фразу: «Ховай, ховай!» та ще якусь нерозбірливу фразу.

Водночас, на думку суду, цей доказ сам по собі є дуже сумнівним, тому що не встановлено, хто саме сказав зазначену фразу. Даний доказ слід визнати недостатнім для висновку про узгодженість дій обвинувачених під час скоєння злочину.

Аргументи прокурора з посиланням на пояснення свідка ОСОБА_12 що ОСОБА_7 перебував на сторожі, з урахуванням вимог ст.ст. 94, 95 КПК України, слід визнати непереконливим, оскільки як за даними аудиофіксації судового засідання, так і за змістом апеляційної скарги (5 аркуш апеляції) ці показання були відповіддю на запитання прокурора щодо бачення свідком ролі ОСОБА_7 і чітко засвідчують суб`єктивне ставленням свідка до події.

При цьому об`єктивних даних цьому власному висновку, свідок ОСОБА_12 не зазначала, що і було підставою для висновку місцевого суду про відсутність підстав вважати доведеним обвинувачення у попередній змові між ОСОБА_8 та ОСОБА_7 і щодо причетності останнього до інкримінованого кримінального правопорушення.

При цьому, будучи допитаним у суді першої інстанції у якості обвинуваченого, ОСОБА_8 пояснював про самостійність скоєння злочину, заперечував змову із ОСОБА_7 . Зазначав про випадковість зустрічі того дня із ОСОБА_7 , з яким пішли до дитячого садочку з метою працевлаштування останнього на роботу, де у нього стався приступ епілепсії, ОСОБА_7 пішов шукав завідувачку. Він же зайшов до одного з кабінетів, де на столі знаходився ноутбук, який він взяв, притулив до себе і вийшов з кабінету. ОСОБА_7 стояв у холі дитячого садочку. Назустріч пройшла медсестра, яка невдовзі, після того як зайшла до кабінету, почала криками зупиняти його. Він побіг до виходу, акуратно поклав ноутбук на землю, його намагалася зупинити жінка, яка схопила його за куртку, але він вивернувся.
ОСОБА_8 зазначав, що коли він біг з ноутбуком ОСОБА_7 , навпаки, словами намагався його зупинити і заперечував, що ОСОБА_7 просив його приховати майно.

Отже, покази ОСОБА_8 узгоджуються із показами ОСОБА_7 .

Під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_8 також категорично заперечував участь ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.

Районний суд згідно ст. 94 КПК України проаналізував надані прокурором докази з дотриманням принципів всебічності, повноти, достатності та взаємозв`язку і цілком аргументовано відмітив на відсутність беззаперечних доказів провини ОСОБА_7 .

Таким чином, суд першої інстанції належним чином оцінив показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 та обґрунтовано встановив як у їх сукупності з іншими доказами, так і окремо відсутність повідомлених об`єктивних даних, які б достеменно вказували на причетність ОСОБА_7 до скоєного.

Наведенні покази свідків, на які орган досудового розслідування посилається як на докази провини ОСОБА_7 в інкримінованому кримінальному правопорушенні не відповідають визначеному ст. 94 КПК України критерію достатності для встановлення винуватості ОСОБА_7 .

Також районним судом зауважено щодо неконкретності формулювання обвинувачення відносно ОСОБА_7 , оскільки слідчим в обвинувальному акті вказано, що дії ОСОБА_8 та ОСОБА_7 були помічені співробітниками та відвідувачами навчального закладу, проте, під час судового засідання було встановлено, що фактично свідок ОСОБА_12 єдина, хто бачила обвинувачених у приміщенні навчального закладу.

Окрім цього, дії ОСОБА_7 кваліфіковані за ч.5 ст.27 ч.3 ст.186 КК України, а саме: пособництво, тобто сприяння у вчиненні злочину, шляхом усунення перешкод та сприяння в приховуванні злочину, а саме: відкритого викрадення чужого майна (грабежу), вчиненого повторно, за попередньою змовою групою осіб, поєднаного з проникненням у інше приміщення.

При цьому, слідчим взагалі не зазначено, яким чином ОСОБА_7 сприяв у приховуванні кримінального правопорушення, хоча за такою ознакою кваліфіковані дії останнього.

Районний суд, досліджуючи інші докази, зокрема заяву завідувача дошкільного навчального закладу №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області ОСОБА_15 щодо скоєння злочину (т.2 а.п.11), акт №478 від 13.09.2017 року, згідно якого дошкільний навчальний заклад №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області отримав ноутбук «Acer Extenza 2519 EX-C511», вартістю 7 095 грн. (т.2 а.п.14), протокол огляду місця події медичного кабінету у дошкільному навчальному закладі №295 «Червона калина» Запорізької міської ради Запорізької області (т.2 а.п. 15-18); речовий доказ - ноутбук «Acer», у корпусі чорного кольору; протоколи пред`явлення свідкам ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 осіб для впізнання (т.2 а.п. 21-22, 25-26, 29-30) щодо факту викрадення із навчального закладу ноутбука, проте вони не доводять безпосередню участь ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.186 КК України, а вказують лише на сам факт викрадення ноутбука з медичного кабінету.

При цьому, судова колегія зауважує, що ані переліченні письмові докази, ані показання свідків не містять інформацію з приводу вчинення саме ОСОБА_16 інкримінованого кримінального правопорушення, що свідчить про обґрунтованість висновку місцевого суду щодо недоведеності в діянні ОСОБА_7 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.186 КК України.

Переконливих доказів вини ОСОБА_7 прокурора надано не було, а досліджені місцевим судом докази не узгоджуються із принципом «доведення поза розумним сумнівом».

Зміст оскаржуваного вироку засвідчує, що усі надані сторонами докази, оцінені судом як окремо, так і у їх сукупності з дотриманням положень ст. ст. 94, 95 КПК України.

Апеляційна інстанція акцентує увагу, що за вимогами ч. 3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення, і не може ґрунтуватись на припущеннях.

Таким чином, суд першої інстанції дав належну оцінку доказам та прийняв вмотивоване рішення про виправдування ОСОБА_7 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.186 КК Україниза недоведеністю в діянні ОСОБА_7 складу інкримінованого кримінального правопорушення.

Необхідно також зазначити про недопустимість обвинувального ухилу при вирішенні питання про винність чи невинність обвинуваченого. Всі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитись на користь особи. Коли зібрані по справі докази не підтверджують обвинувачення, і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

У рішенні Європейського суду з прав людини «Капо проти Бельгії» від 13.01.2005 року зазначено, що в кримінальних справах питання прийняття доказів належить досліджувати загалом в світлі пункту 2 статті 6, і вимагає воно, окрім іншого, щоб тягар доказування лежав на стороні обвинувачення.

З огляду на викладене, дотримуючись закріпленої в ст. 62 Конституції України принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, а вирок суду першої інстанції вважає законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Судова колегія, з приводу заявленої апелянтом вимоги, зауважує, що прокурор, висуваючи вимогу про призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції, не вказує на чітко визначенні підстави, передбаченні ст. 415 КПК України для нового судового розгляду, що також не встановлено і при апеляційному розгляді.

При цьому, відповідаючи на доводи прокурора, висловлені при апеляційному розгляді, апеляційна інстанція не знаходить порушення місцевим судом при ухваленні вироку вимог ст. 374 КПК України щодо змісту оскаржуваного вироку.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Комунарського районного суду м. Запоріжжя від 3 вересня 2019 року відносно ОСОБА_8 , визнаного винним за ч.3 ст. 186 КК України та ОСОБА_7 , виправданого за ч .5 ст. 27, ч.3 ст. 186 КК України залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення, може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня оголошення, а засудженою особою, яка утримується під вартою в той же строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4