Справа № 216/5783/20
Провадження 1-м/216/4/20
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.12.2020 року м. Кривий Ріг
Дніпропетровської області

Центрально-Міський районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України відносно:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянки України, не маючої освіти, не заміжньої, не працевлаштованої, має на утриманні малолітню дитину, 2013 року народження, раніше не судимої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 ,
засудженої вироком Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30 п «г», ч. 4 ст. 228.1 УК Російської Федерації, до покарання у виді 12 років позбавлення волі з відбуванням покарання в виправній колонії загального режиму,

В С Т А Н О В И В:

08 жовтня 2020 року до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення вказаного вироку суду Російської Федерації відносно засудженої ОСОБА_4 у відповідність із кримінальним законодавством України, яке мотивовано таким.
07 вересня 2020 року наказом Міністерства юстиції України № 3065/5 було прийнято рішення про прийняття в Україну засуджену вироком Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 року громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до ст. 606 КПК України, ст. 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, пунктів 7, 8, 12 Розділу ХІІ Інструкції про порядок здійснення міжнародного співробітництва з питань взаємної правової допомоги, видачі правопорушників (екстрадиції) передачі (прийняття) засуджених осіб виконання вироків та інших питань міжнародного судового співробітництва у кримінальному провадженні під час судового провадження, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 19.08.2019 року № 2599/5, зареєстрованим у Міністерстві юстиції України 22.08.2019 року за № 956/33927, та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 23.06.2020 року № 06-70200/20.
08.10.2020 року відповідно до частини першої статті 610 КПК України Міністерство юстиції України звернулось до Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області з клопотанням про приведення вироку Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 року, у відповідність із законодавством України.
ОСОБА_4 засуджено вироком Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 року до покарання у вигляді 12 років позбавлення волі за вчинення злочину, передбаченого частиною третьою статті 30, пунктом «г» частини четвертої статті 228.1 (замах на незаконний збут наркотичних засобів, у значному розмірі) Кримінального кодексу Російської Федерації, що також є караним діянням відповідно до законодавства України про кримінальну відповідальність. ОСОБА_4 знаходиться в ФКУ «Виправна колонія № 1 УФСВП Росії по Володимирівській області», кінець відбуття строку покарання 03.08.2029 року.
З метою забезпечення належного виконання в Україні покарання, призначеного громадянину України судом Російської Федерації, просили визначити статтю частину статті Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_4 визнано винуватою вироком Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 рок, а також визначено засудженій ОСОБА_4 строк відбування покарання згідно з Кримінальним кодексом України.
Представник Міністерства юстиції України в судове засідання не з`явився, зазначивши в клопотанні про розгляд клопотання за його відсутності.
Відповідно до положень ч. 1 ст. 610 КПК України неявка представника Міністерства юстиції України не перешкоджає розгляду клопотання, у зв`язку з чим суд вважає за можливе здійснити розгляд клопотання за його відсутності, виходячи з доводів клопотання та доданих до нього матеріалів.
Прокурор ОСОБА_3 в судовому засіданні клопотання підтримав, просив кваліфікувати дії ОСОБА_4 , за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, визначивши їй покарання у виді 10 років позбавлення волі, а строк відбування покарання обчислювати з 21 березня 2019 року та зарахувати їй в строк відбування покарання час перебування під вартою з 04 серпня 2017 року до 20 березня 2019 року.
Заслухавши прокурора, вивчивши клопотання та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вказаного вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за її межами, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, якщо інше не передбачено міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Частиною 1 ст. 602 КПК України визначено, що вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.
Виконуючи наведені вимоги закону, а також положення ч. 3 ст. 603 КПК України, якими на суд покладено обов`язок встановити, чи дотримані умови, передбачені міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або цією главою КПК України, суд зважає, що чинними на території України є Конвенція про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року та Європейська конвенція про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року, які ратифіковані Україною 22.09.1995 року та 26.09.2002 року відповідно.
Згідно зі ст. 9 Конституції України та ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України.
Відповідно до ч. 1 ст. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року санкція може виконуватися іншою Договірною Державою тільки у разі, якщо згідно із її законодавством дія, за яку була встановлена санкція, була б злочином в разі її вчинення на її території, та особа, якій було встановлено санкцію, підлягала би покаранню, в разі якщо вона вчинила б цю дію там.
Пунктом b) ч. 1 ст. 9 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року передбачено, що компетентні власті держави виконання вироку визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі визначення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями статті 11.
Разом з тим відповідно до ч. ч. 3, 4 ст. 610 КПК України суд під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.
При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання.
Частиною 1 ст. 610 КПК України визначено, що клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України відповідно до ч. 3 ст. 609 цього Кодексу розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місяця з моменту його надходження.
Судом встановлено, що питання про передачу громадянки України ОСОБА_4 , засудженої вказаним вироком Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 року, для відбування покарання в Україні Міністерством юстиції України було погоджено з Міністерством юстиції Російської Федерації.
Відповідно до ст. 6 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року та ч. 2 ст. 610 КПК України Міністерством юстиції України до клопотання додано всі необхідні документи.
Також з матеріалів клопотання випливає, що ОСОБА_4 є громадянином України та відповідно до копії паспорту, виданого Центрально-Міським РВ ГУ ДМС України в Дніпропетровській області 25.01.2017 року, останнім місцем її реєстрації в Україні є АДРЕСА_1 .
Згідно із заявою ОСОБА_4 остання просить перевести її для подальшого відбування покарання в Україну, з наслідками такої передачі та положеннями КК України вона ознайомлена.
Разом з тим судом встановлено, що відповідальність за суспільно - небезпечне діяння, за яке ОСОБА_4 засуджено в Російській Федерації, законодавством України також передбачена.
Відповідно до чинного законодавства України незаконне виробництво, виготовлення, придбання, зберігання, перевезення чи пересилання з метою збуту, а також незаконний збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів за попередньою змовою групою осіб, або особою, яка раніше вчинила один із злочинів, передбачених статтями 308-310, 312, 314, 315, 317 цього Кодексу, або із залученням неповнолітнього, а також збут наркотичних засобів, психотропних речовин або їх аналогів у місцях, що призначені для проведення навчальних, спортивних і культурних заходів, та в інших місцях масового перебування громадян, або збут чи передача цих речовин у місця позбавлення волі, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, психотропні речовини або їх аналоги у великих розмірах чи особливо небезпечні наркотичні засоби або психотропні речовини, кваліфікуються за ч. 2 ст. 307 КК України, санкція якої передбачає позбавлення волі на строк від шести до десяти років з конфіскацією майна.
Частинами 1, 2 статті 15 КК України передбачено, що замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі. Замах на вчинення злочину є закінченим, якщо особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.
Таким чином, стаття 30 КК РФ відповідає ст. 15 КК України.
Ураховуючи викладене, відповідно до положень Кримінального кодексу України дії ОСОБА_4 слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України за ознаками закінченого замаху на незаконний збут наркотичних засобів.
Частиною 3 ст. 68 КК України визначено, що за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
З огляду на наведене, ураховуючи вимоги ч. 4 ст. 610 КПК України, слід визначити засудженій ОСОБА_4 згідно з вироком Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 року строк позбавлення волі, що підлягає відбуванню за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, у виді 10 років позбавлення волі.
Законодавство України передбачає за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, таке додаткове покарання як конфіскація майна засудженого.
Однак статтею 11 Конвенції заборонено посилювати кримінальне покарання засудженій особі державою виконання вироку. Заборонено також вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.
За таких обставин, враховуючи положення ст. 11 Конвенції, при приведенні вироку Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 року у відповідність із законодавством України до ОСОБА_4 не може бути застосований такий вид додаткового покарання як конфіскація майна засудженого.
На підставі викладеного, керуючись ст. 9 Конституції України, ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», ч. 4 Європейської конвенції про міжнародну дійсність кримінальних вироків від 28.05.1970 року, ст. ст. 6, 9-11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21.03.1983 року, ст. 81 Закону України «Про міжнародне приватне право», ст. ст. 7, 15, 307 КК України, ст. ст. 369-372, 376, 602, 603, 606, 609, 610, 614 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 року у відповідність із законодавством України відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , задовольнити.
Вирок Солнцевського районного суду м. Москви від 21.03.2019 року, яким ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 визнано винною у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30 п «г», ч. 4 ст. 228.1 УК Російської Федерації, до покарання у виді 12 років позбавлення волі з відбуванням покарання в виправній колонії загального режиму привести у відповідність до законодавства України.
Вважати ОСОБА_4 , засуджену за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді 10 (десяти) років позбавлення волі.
Строк відбування покарання ОСОБА_4 , обчислювати з 21 березня 2019 року та зарахувати їй в строк відбування покарання час перебування під вартою з 04 серпня 2017 року до 20 березня 2019 року.
Ухвалу може бути оскаржено органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором до Дніпровського апеляційного суду через Центрально-Міський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом семи днів з дня проголошення.
Копії ухвали направити до Міністерства юстиції України та Департаменту кримінально-виконавчої служби Міністерства юстиції України як центральному органу виконавчої влади у сфері виконання покарань в Україні.

Суддя ОСОБА_1