УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.2021 року м. Житомир

Богунський районний суд міста Житомира у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря

судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_3 ,

представників ДУ «ЖУВП (№8)» ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_8 ,

захисників ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Житомирі клопотання про звільнення від подальшого відбування покарння у вигляді довічного позбавлення волі засудженого ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у Державній установі «Житомирська установа виконання покарань (№8)»,

встановив:

Засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням, в якому просить негайно звільнити його від подальшого відбування покарання у вигляді довічного позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 зі змінами, внесеними ухвалою Верховного Суду України від 25.12.2001 та ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 27.12.2017.

Своє клопотання обґрунтовує тим, що граничний максимальний строк відбування покарання у вигляді позбавлення волі мав би становити 20 років, оскільки на момент вчинення діяння, за яке ОСОБА_8 було засуджено, не мав інституту невизначених вироків до позбавлення волі; обвинувальний вирок з огляду на положення ст. 48 КК України після 15-ти років винесення ні за яких обставин не може далі виконуватись; з 25.12.2016 настало 15 років виконання обвинувального вироку, і з цього часу ОСОБА_8 незаконно і примусово утримується у спеціальній установі з дією незаконного позбавлення волі, що заборонено правовими положеннями ч. 2 ст. 49 КК України.

Засуджений в судовому засіданні підтримав клопотання з підстав, викладених у ньому.

Захисник ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у судовому засіданні підтримали клопотання засудженого з підстав, викладених в ньому та наголошували на процесуальних порушеннях, допущених при ухваленні вироку.

Захисник ОСОБА_11 в судове засідання не з`явився, повідомлений належним чином, клопотання засудженого підтримав з підстав, викладених у ньому.

Представник ДУ «ЖУВП (№8)» поклався на розсуд суду.

Прокурор заперечував проти задоволення клопотання засудженого, оскільки можливість його задоволення не передбачена чинним законодавством.

Дослідивши матеріали особової справи, суд встановив наступне.

ОСОБА_8 засуджений вироком Харківського обласного суду від 14.06.2001 за ст. 93 п. «а, й, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1 , ст. 143 ч. 2, 194 ч. 1 КК України 1960 року.

Ухвалою Верховного Суду України від 25.12.2001 вирок змінено, ОСОБА_8 засуджено за ст. 93 п. «а, і, ж, з», ст. 208, ст. 222 ч. 1 КК України 1960 року, ст. 190 ч. 2, 358 ч. 1 КК України 2001 року до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 18.12.2017 засудженому зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 16.02.1997 по 06.03.2000, з 07.06.2001 по 25.12.2001 з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення за 2 дні позбавлення волі.

Щодо призначення покарання у виді довічного позбавлення волі.
Згідно вироку суду від 14.12.2001 ОСОБА_12 відбуває покарання за злочин, що мав місце 13.02.1997.
Санкція статті 93 КК України 1960 року передбачала покарання за цей вид злочину у вигляді позбавленням волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або смертною карою, з конфіскацією, крім того, майна у випадках, передбачених пунктом "а" цієї статті.

Рішенням Конституційного суду України №1-33/99 від 29.12.1999 положення статті 24 Загальної частини та положення санкцій статей Особливої частини Кримінального кодексу України, які передбачають смертну кару як вид покарання, визнано такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційними).
Законом України від 22.02.2000 N 1483-III КК України 1960 року доповнено новою статтею 25-2, яка визначила новий вид кримінального покарання - довічне позбавлення волі, що "встановлюється за вчинення особливо тяжкого злочину і застосовується у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосувати позбавлення волі на певний строк"; слова "смертна кара" в усіх випадках їх застосування у тексті Кодексу 1960 року замінено на слова "довічне позбавлення волі" у відповідних відмінках.

Конституційний Суд України в своєму рішенні від 26 січня 2011 року № 1-рп/2011 справа № 1-5/2011 у пункті четвертому зазначив, що рішення КСУ від 29 грудня 1999 року не стало новим законом, що пом`якшував кримінальну відповідальність осіб за вчинення особливо тяжких злочинів, оскільки КСУ повноважний лише визнавати неконституційними положення закону про кримінальну відповідальність. При цьому, виключно кримінальними Законами України визначаються діяння, які є злочинами, та встановлюється відповідальність за їх вчинення. Відповідно і зворотна дія в часі реалізується через кримінальні закони у випадках, коли вони скасовують або пом`якшують відповідальність особи.
А тому доводи про те, що Законом України «Про внесення змін до кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22.02.2000 було введено нове покарання у виді довічного позбавлення волі, яким значно посилена відповідальність за злочин, передбачений ст.. 93 КК України не відповідає дійсності, оскільки природа довічного позбавлення волі спрямована на пом`якшення такого виду покарання, як смертна кара.

У своєму рішенні від 08.07.2020 Велика Палата Верховного Суду прийшла до таких висновків: а) довічне позбавлення волі як пропорційний та справедливий вид покарання за скоєння найтяжчих злочинів не суперечить ідеї людської гідності, яка лежить в основі Європейської Конвенції з прав людини і основоположних свобод (далі ЄКПЛ), та не являє собою порушення її статті 3; б) лише нескорочуване довічне позбавлення волі є порушенням статті 3 ЄКПЛ; в) відсутнє порушення статті 3 ЄКПЛ в тому випадку, коли існує нормативно визначений на національному рівні та практично ефективний механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі; г) механізм перегляду покарання у виді довічного позбавлення волі дозволяє національним органам оцінити зміни поведінки довічно ув`язненого і констатувати прогрес, який не виправдовує триваюче утримання в ізоляції.
В національному законодавстві України, як зазначив Європейський Суд з прав людини, існує суттєва законодавча прогалина, що стосується врегулювання можливості звільнення осіб, засуджених до довічного позбавлення волі. Однак, вдосконалення нормативно-правових актів шляхом прийняття законів, внесення до них змін і доповнень є прерогативою законодавчої гілки влади і не належить до повноважень суду будь-якої інстанції. Адже варто розрізняти повноваження щодо нормотворення, які належать саме законодавчому органу, та повноваження щодо правозастосування, що реалізуються судовими органами в процесі здійснення правосуддя.
Єдиним органом законодавчої влади в Україні є Верховна Рада України, повноваженнями якого охоплюється внесення змін до чинного законодавства України, в тому числі і на виконання рішень міжнародної судової установи відповідно до Закону «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини». Відповідні зміни до законодавства не внесені. А тому підставі для звільнення засудженого до довічного позбавлення волі кримінальним і кримінальним процесуальним законодавством не передбачені.

Доводи засудженого щодо давності притягнення до кримінальної відповідальності суд відхиляє, оскільки злочини вчинено 13.02.1997, станом на момент ухвалення вироку Харківським обласним судом строки давності не минули. Даний вирок переглядався Верховним Судом України, який порушень щодо строків давності притягнення до відповідальності не встановив. Його рішення набрало законної сили.

Щодо давності виконання вироку
Засуджений стверджує, що ані КПК України 1960 року, ані КПК України 2012 року не передбачено можливості відстрочення виконання обвинувального вироку стосовно особи, яку засуджено до довічного позбавлення волі за вчинення особливо тяжкого злочину. А тому виходячи з правового аналізу норм ст. 49 КК України 1960 року, вирок суду, яким застосовано міру покарання у вигляді довічного позбавлення волі, не може виконуватись після спливу 15-річного терміну, що настає за днем набрання законної сили таким вироком.

На думку засудженого, з 25.12.2016 настало 15 років виконання обвинувального вироку, він є суб`єктом дій правового положення ч. 2 ст. 49 КК України 1960 року. Перебіг строку давності виконання обвинувального вироку починається з дня набрання вироком законної сили, стосовно нього вирок набрав законної сили 25.12.2001.

Разом із тим у зв`язку із тим, що вирок вчасно був звернутий до виконання положення ст. 49 КК України не підлягає застосуванню до засудженого.

Суд не приймає доводи засудженого та захисників про матеріальні та процесуальні порушення, які були допущені, на думку засудженого, судом при ухвалені вироку, оскільки вирок набрав законної сили, суд позбавлений повноважень надавати оцінку таким доводам у порядку виконання вироку суду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 537, 539 КПК України,

постановив:

В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_8 відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду через Богунський районний суд м. Житомира протягом семи днів з дня її оголошення, а особою, яка перебуває під вартою, на протязі того ж строку з моменту вручення їй копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1