Справа №127/4630/20
Провадження №1-кп/127/179/20
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 вересня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

сторони обвинувачення: прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

сторони захисту: адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань № 12 в м. Вінниці кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 01.09.2019 р. за № 0001860, за обвинуваченням:

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Алма-Ата Республіки Казахстан, громадянина України, освіта середня спеціальна, працюючого приватним підприємцем, одруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України,

ВСТАНОВИВ:

01.09.2019 р. біля 09.20 год. ОСОБА_6 , керуючи технічно справним автомобілем марки Hyundai, державний номерний знак (далі д.н.) НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Привокзальній в м. Вінниці зі сторони вул. Кутузова, під час виїзду на головну дорогу не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкоди для водія ОСОБА_4 , який керував автомобілем марки Ваз-2109, д.н. НОМЕР_2 , та рухався головною дорогою вул. Привокзальної зі сторони пров. Привокзального в напрямку вул. Бучми, внаслідок чого з необережності допустив зіткнення із зазначеним транспортним засобом.

Внаслідок зазначеної дорожньо-транспортної пригоди (далі ДПТ) водій ОСОБА_4 отримав тілесні ушкодження у вигляді закритого перелому лівої ключиці зі зміщенням, забою, садна правого колінного суглобу, які належать до тілесних ушкоджень середньої тяжкості та легких тілесних ушкоджень.

Зазначена ДТП сталась у зв`язку з недотриманням водієм ОСОБА_6 вимог пунктів 10.1, 16.11 та вимог знаку 2.1 Правил дорожнього руху України (далі ПДР), згідно з якими:

- перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху (пункт 10.1);

- на перехресті нерівнозначних доріг водій транспортного засобу, що рухається по другорядній дорозі, повинен дати дорогу транспортним засобам, які наближаються до даного перехрещення проїзних частин по головній дорозі, незалежно від напрямку їх подальшого руху (пункт 16.11);

- водій повинен дати дорогу транспортним засобам, що під`їжджають до нерегульованого перехрестя по головній дорозі (знак 2.1 «Дати дорогу»).

Порушення вищезазначених вимог ПДР водієм ОСОБА_6 знаходиться у причинному зв`язку з наслідками ДПТ.

Обвинувачений ОСОБА_6 в судовому засіданні винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення визнав та суду пояснив, що вчинив його за обставин, викладених у обвинувальному акті.

Потерпілий ОСОБА_4 в судовому засіданні пояснив, що ДТП сталася за обставин, викладених у обвинувальному акті. Зауважив, що він рухався головною дорогою і попередити зіткнення автомобілів не мав можливості. Внаслідок ДТП він отримав тілесні ушкодження.

Судом згідно з приписами частини третьої статті 26 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) за клопотанням учасників судового процесу досліджено й інші докази, зібрані у кримінальному провадженні, а саме:

-висновок експерта № 1247/1284 від 02.12.2019 р., відповідно до якого під час стаціонарного лікування у травматологічному відділенні з 01.09.2019 р. по 06.09.2019 р. у ОСОБА_4 були виявлені тілесні ушкодження: закритий перелом лівої ключиці зі зміщенням, забій, садно правого колінного суглобу; вказані ушкодження у ОСОБА_4 виникли від дії тупого твердого предмета (предметів), індивідуальні чи групові особливості яких не відобразились, давністю утворення, можливо, 01.09.2019 р.; закритий перелом лівої ключиці зі зміщенням належить до тілесних ушкоджень середньої тяжкості, оскільки за своїм характером спричинив тривалий розлад здоров`я; забій, садно правого колінного суглоба до легких тілесних ушкоджень;

-висновок експерта № 844 від 13.01.2020 р., згідно з яким зіткнення автомобіля марки Ваз-2109, д.н. НОМЕР_2 , та автомобіля Hyundai, д.н. НОМЕР_1 , сталося в межах перехрестя вул. Привокзальна вул. Привокзальна в м. Вінниці на проїзній частині вул. Привокзальної в районі горизонтальної дорожньої розмітки 1.7 перед початком осипу полімерних матеріалів; швидкість руху автомобіля Hyundai, д.н. НОМЕР_1 , яка відповідає довжині видимих зафіксованих слідів гальмування, визначається рівною 20.5-21.6 км/год.; в ситуації, яка склалася, при технічних параметрах, вказаних в постанові про призначення експертизи, водій автомобіля Ваз-2109 ОСОБА_4 не мав технічної можливості попередити зіткнення з автомобілем Hyundai шляхом термінового гальмування із зупинкою автомобіля Ваз-2109 до смуги руху автомобіля Hyundai, тобто шляхом виконання вимог пункту 12.3 ПДР; в ситуації, яка склалася, при технічних параметрах, вказаних у постанові про призначення експертизи, в діях водія автомобіля Hyundai ОСОБА_6 вбачається невідповідність вимогам пунктів 10.1, 16.11 та вимогам знаку 2.1 ПДР, які з технічної точки зору знаходяться в причинному зв`язку з виникненням події даної ДТП.

Аналізуючи показання обвинуваченого, потерпілого, надані суду згідно з клопотаннями учасників кримінального провадження докази у їх сукупності, суд вважає, що в судовому засіданні було підтверджено факт порушення обвинуваченим ОСОБА_6 вимог пунктів 10.1, 16.11 ПДР та вимог дорожнього знаку 2.1 ПДР. Зазначений факт підтверджується чіткими та послідовними показаннями обвинуваченого, які узгоджуються з показаннями потерпілого та висновком проведеної у кримінальному провадженні авто-технічної експертизи. Тому суд вважає, що дії обвинуваченого ОСОБА_6 охоплюються складом кримінального правопорушення (злочину), передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (далі КК), за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинили потерпілому середньої тяжкості тілесне ушкодження.

При обранні виду та міри покарання суд приймає до уваги ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, його ставлення до вчиненого, обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання.

Суд приймає до уваги роз`яснення, надані в пункті 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України (далі ВСУ) № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання», згідно з якими відповідно до пункту 1 частини першої статті 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) Верховний Суд (далі ВС) звернув увагу на те, що відповідно до статей 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання, воно повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Крім того, ВС у постанові від 09.10.2018 р. (справа № 756/4830/17-к) звернуто увагу на те, що відповідно до статей 50 і 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у статті 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України») зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у статті 12 КК дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак тощо.

Під особою обвинуваченого розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда, щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у пункті 3 частини першої статті 65 КК поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає відмінність в оцінці виду та розміру покарання принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Відповідно до роз`яснень, що містяться у пункті 3 постанови Пленуму ВСУ «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» № 12 від 23.12.2005 р., щире розкаяння характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася.

Щире каяття це певний психічний стан винної особи, коли вона засуджує свою поведінку, прагне усунути заподіяну шкоду та приймає рішення більше не вчиняти злочинів, що об`єктивно підтверджується визнанням особою своєї вини, розкриттям всіх відомих їй обставин вчиненого діяння, вчиненням інших дій, спрямованих на сприяння розкриттю злочину, або відшкодування заданих збитків чи усунення заподіяної шкоди.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім.

Отже, щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.

При цьому, суд також враховує, що у постанові від 18.09.2019 р. (справа № 166/1065/18) ВС зазначив, що розкаяння передбачає, крім визнання факту скоєння злочину, ще й дійсне визнання власної провини, щирий жаль та осуд своєї поведінки.
Аналогічна правова позиція сформована у постанові ВС від 27.11.2019 р. (справа № 629/847/15-к).
Суд також враховує, що у постанові від 10.07.2018 р. (справа № 148/1211/15-к) ВС звернув увагу на те, що формулювання пункту 1 частини першої статті 66 КК передбачає, що наявність будь-якої з обставин, перелічених в ньому, - тобто, або «з`явлення із зізнанням», або «щирого каяття», або «активного сприяння розкриттю злочину» - означає, що вимогу цього пункту виконано. Таким чином, положення статті 69-1 КК застосовуються, якщо судом установлено будь-яку з обставин, зазначених у пункті 1 частини першої статті 66 КК, та будь-яку з обставин, вказаних у пункті 2 частини першої статті 66 КК.

Крім того, при вирішенні питання щодо виду та розміру покарання, необхідного і достатнього для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів, суд враховує, що ВС у постанові від 17.04.2018 р. (справа № 298/95/16-к) зазначено, що у частині другій статті 65 КК встановлено презумпцію призначення більш м`якого покарання, якщо не доведено, що воно не є достатнім для досягнення мети покарання. Обов`язок доведення того, що менш суворий вид покарання або порядок його відбування є недостатнім, покладається на сторону обвинувачення.

Суд також враховує роз`яснення викладені в пункті 20 Постанови Пленуму ВСУ № 14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», згідно з якими при призначенні покарання за відповідною частиною статті 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.

В ході судового розгляду кримінального провадження було встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злочин невеликої тяжкості з необережності (відповідно до класифікації, що була чинною на час вчинення кримінально караного діяння), винуватість у вчиненні інкримінованого йому злочину визнав, надав суду чіткі та послідовні показання щодо обставин вчинення інкримінованого йому злочину та щиро розкаявся у вчиненому, на обліку в лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується позитивно.

Обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого, є щире каяття.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, судом не встановлено.

Таким чином, суд приходить до переконання, що покаранням, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів, буде покарання, передбачене санкцією кримінального закону, у виді штрафу.

Суд дійшов до такого висновку, оскільки метою покарання згідно з приписами частини другої статті 50 КК є не тільки кара, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами. Суд також приймає до уваги, що приписи статей 53, 65 КК не містять застережень щодо неможливості призначення обвинуваченому покарання у виді штрафу в разі відсутності доказів наявності постійного доходу. Натомість такі застереження містяться у частині третій статті 99 КК при призначенні кримінального покарання у виді штрафу неповнолітньому. Крім того, як встановлено в судовому засіданні, обвинувачений є приватним підприємцем і має постійний та стабільний дохід.

При вирішенні питання щодо межі кримінального покарання (розміру штрафу) суд вважає за доцільне зауважити наступне.

01.07.2020 р. набрав чинності закон № 2617-VIII від 22.11.2018 р. «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо спрощення досудового розслідування окремих категорій кримінальних правопорушень» (далі Закон № 2617-VIII). Згідно зі приписами Закону № 2617-VIII внесені зміни як до матеріального закону (закону про кримінальну відповідальність), тобто КК, так і до процесуального закону, тобто КПК.

Зі змісту пункту 170 Закону № 2617-VIII випливає, що до статті 286 КК внесені зміни: в абзаці другому частини першої слова "від двохсот до п`ятисот" замінити словами "від трьох тисяч до п`яти тисяч", а слова "або без такого" виключити. Тобто з набранням чинності Законом № 2617-VIII змінено санкцію статті кримінального закону.

Відповідно до частини першої статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що скасовує кримінальну протиправність діяння, пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, має зворотну дію у часі, тобто поширюється на осіб, які вчинили відповідні діяння до набрання таким законом чинності, у тому числі на осіб, які відбувають покарання або відбули покарання, але мають судимість.

Згідно з частиною другою статті 5 КК закон про кримінальну відповідальність, що встановлює кримінальну протиправність діяння, посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, не має зворотної дії в часі.

При цьому частиною третьою статті 5 КК регламентовано, що закон про кримінальну відповідальність, що частково пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи, а частково посилює кримінальну відповідальність або іншим чином погіршує становище особи, має зворотну дію у часі лише в тій частині, що пом`якшує кримінальну відповідальність або іншим чином поліпшує становище особи.

Отже, при призначенні ОСОБА_6 кримінального покарання мають бути взяті до уваги приписи частини третьої статті 5 КК, оскільки внесені Законом № 2617-VIII зміни посилюють відповідальність. Тому, зважаючи на те, що судом прийнято рішення про доцільність призначення ОСОБА_6 кримінального покарання у виді штрафу, таке покарання має бути призначено відповідно до приписів кримінального закону, який був чинним на час вчинення інкримінованого йому діяння, тобто КК у редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008 р.

Також суд вважає за доцільне зауважити, що Законом № 2617-VIII, який набув чинності 01.07.2020 р., передбачене безальтернативне застосування (призначення) додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, тобі як санкція кримінального закону в редакції Закону № 586-VI в цій частині передбачала судову дискрецію.

Згідно з пунктом 21 вищезазначеної Постанови у кожному випадку призначення покарання за частиною першою та частиною другою статті 286 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене статтею 286 КК, суд може не призначати за наявності декількох обставин які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного.

Суд враховує, що у постанові від 08.02.2018 р. (справа № 361/2704/16-к) ВС звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду. При цьому суд враховує, що аналогічну санкцію щодо призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами має частина перша зазначеної статті.
За обставинами справи суд не вбачає необхідності призначати обвинуваченому ОСОБА_6 додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, оскільки він раніше до адміністративної та кримінальної відповідальності за порушення ПДР не притягувався, злочин вчинений ним з необережності, інших обставин, які б свідчили про неможливість попередження порушень ПДР за умови незастосування такого покарання, суду надано не було. Тому правові підстави для призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами відсутні.

Суд з огляду на зазначене вважає за доцільне зауважити, що пунктом 2 частини четвертої статті 374 КПК у резолютивній частині вироку у разі визнання особи винуватою зазначається, зокрема, покарання, призначене по кожному з обвинувачень, що визнані судом доведеними, та остаточна міра покарання, обрана судом.

У абзаці другому пункту 15 постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» звернуто увагу, що ті види покарань, які застосовуються як додаткові, крім штрафу і конфіскації майна, можуть призначатися й тоді, коли вони не вказані в санкції закону. В такому разі рішення про призначення додаткового покарання, наведене в резолютивній частині вироку, має містити посилання на статтю Загальної частини КК, якою передбачено умови та порядок застосування цього виду покарання.

Аналіз наведеної норми кримінально-процесуального закону та роз`яснень, наданих ВСУ, дає підстави зробити висновок, що при призначенні покарання у вироку необхідно мотивувати, зокрема, незастосування додаткового покарання у випадках, коли закон передбачає (в обов`язковому порядку або альтернативно) його призначення, а також застосування додаткового покарання в усіх інших випадках, тобто коли закон альтернативно надає суду таку можливість або не згадує про додаткове покарання і суд застосовує його.

Суд вважає також за доцільне звернути увагу на висновок, викладений у постанові ВС від 22.01.2020 р. (справа № 463/2772/19), щодо формулювання резолютивної частини вироку суду. Зокрема, у наведеній постанові ВС зауважено, що з урахуванням того, що суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку навів належні мотиви щодо призначення засудженому основного покарання, від відбування якого він звільнений з випробуванням, а також необхідності призначення йому додаткового покарання, то за цих обставин, сформульоване у резолютивній частині рішення про застосування положень статті 75 КК (щодо її застосування до основного покарання) не є таким, що може викликати сумніви під час виконання вироку, щодо чого безпідставно зробив уточнення в ухвалі суд апеляційної інстанції. У зв`язку з цим ВС дійшов висновку про необхідність виключення з ухвали апеляційного суду уточнення щодо звільнення на підставі статті 75 КК засудженого від призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Хоча у наведеній постанові зроблено висновок про формулювання застосування приписів статті 75 КК, суд вважає за можливе зроблені висновки покласти в основу мотивування ухваленого судом рішення щодо викладу резолютивної частини вироку суду, оскільки у резолютивній частині судового рішення має бути чітко зазначене покарання, яке призначене особі. Відсутність посилання на призначення відповідного покарання у резолютивній частині судового рішення (вироку)за умови належного мотивування такого рішення у мотивувальній частині свідчить про те, що судом такий вид покарання не призначено.

На необхідність застосування граматичного способу тлумачення при постановленні вироку звертав увагу ВСУ в постанові від 06.07.2017 р. (справа № 364/8/16-к).

Отже, аналізуючи наведені вище приписи, суд приходить до переконання, що наведення у резолютивній частині вироку суду посилання на те, що такий вид додаткового покарання як позбавлення права керувати транспортними засобами (без позбавлення права керувати транспортними засобами) буде зайвим.

Згідно з частиною першою статті 124 КПК процесуальні витрати слід покласти на обвинуваченого.

Питання стосовно речових доказів слід вирішити відповідно до статті 100 КПК.

При вирішенні питання щодо наявності підстав для скасування арешту, накладеного на автомобіль Hyundai, д.н. НОМЕР_1 , суд приймає до уваги приписи передбачені пунктом 4 частини другої статті 170 КПК, згідно з якими арешт майна допускається з метою забезпечення відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що арешт на зазначений автомобіль було накладено саме з метою збереження речових доказів. На даний час усі процесуальні дії з речовим доказом проведені, тому зазначена підстава відпала. Разом з тим, абзацом другим частини шостої статті 170 КПК визначено, що у разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.

В ході судового розгляду кримінального провадження потерпілий ОСОБА_4 просив цивільний позов, поданий до обвинуваченого, залишити без розгляду. Тому правові підстави для подальшого залишення арешту з метою забезпечення виконання цивільного позову також відсутні.

Отже, арешт, накладений на автомобіль Hyundai, д.н. НОМЕР_1 , підлягає скасуванню.

Керуючись статтями 371, 373, 374 КПК, суд

УХВАЛИВ:

Визнати ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого частиною першою статті 286 Кримінального кодексу України (у редакції Закону № 586-VI від 24.09.2008 р.), та призначити покарання у виді штрафу в розмірі 500 (п`ятиста) неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 8500 (вісім тисяч п`ятсот) гривень.

Арешт, накладений ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 03.09.2019 р., на автомобіль Hyundai, державний номерний знак НОМЕР_1 , скасувати.

Речові докази:

- автомобіль марки «Hyundai Santa Fe», д. н. НОМЕР_1 , який поміщено на зберігання на спеціальний майданчик ГУНП у Вінницькій області (вул. Ботанічна, 28, м. Вінниця) повернути його власнику або іншому законному володільцю;

- автомобіль марки ВАЗ 2109, д. н. НОМЕР_2 , номер кузова НОМЕР_3 , який ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.09.2020 р. повернуто його власнику або іншому законному володільцю залишити останньому.

Стягнути з ОСОБА_6 на користь держави 2198 (дві тисячі сто дев`яносто вісім) гривень 14 копійок витрат на залучення експерта.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Вінницького апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя: