ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2471/20 Справа № 204/8241/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 жовтня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

законного представника ОСОБА_8 ,

особи, щодо якої вирішується питання

про застосування примусових заходів

медичного характеру ОСОБА_9 (приймає участь в режимі

відеоконференції),

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження матеріали кримінального провадження №0001992 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2020 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

якою задоволено клопотання ст. слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 , затверджене прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 Дніпропетровської області ОСОБА_12 , про застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом,
ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах особи, щодо якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру - ОСОБА_9 , просить скасувати ухвалусуду як незаконну та необґрунтовану, постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 .

Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що стороною обвинувачення не доведено належними та допустимими доказами винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України.

Зазначає, що відповідно до ч. 2 ст. 19 КК України заходи медичного характеру можуть застосовуватись до особи, яка у стані неосудності вчинила злочин, лише у разі доведеності її винуватості, у цій справі відсутні будь - які прямі докази винуватості ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого злочину, відсутні докази причетності до заподіяння смерті ОСОБА_13 .

Допитані свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснили, що не бачили самої події злочину.

Покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які пояснили, що ОСОБА_9 сам розповів, що задушив ОСОБА_13 , суд не може взяти до уваги, так як, відповідно до ч.ч. 1, 6 ст. 97 КПК України, є показаннями з чужих слів та не можуть бути визнані допустимими доказом у зв`язку з тим, що ОСОБА_9 в судовому засіданні заперечував, що говорив це, також ці обставини прямо не підтверджуються іншими доказами, які є в матеріалах.

Вказує на те, що окрім показань свідків, рішення суду ґрунтується на висновках судово-медичної експертизи № 449/НЕ та № 449/НЕ/53, відповідно до яких смерть ОСОБА_13 настала від механічної асфіксії, яка розвинулась внаслідок здавлення органів шиї зашморгом, при цьому судом першої інстанції відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про допит судово-медичного експерта з приводу того, чи могло здавлення шиї ОСОБА_13 відбутися внаслідок самогубства, у зв`язку з тим, що експерт, який проводив експертизу звільнився. Зазначає, що матеріали експертних висновків не містять інформацію щодо наведених питань, а тому це свідчить, що судом не встановлена подія злочину, тобто протиправне заподіяння смерті ОСОБА_13 , адже у випадку самогубства подія злочину відсутня.

Посилання суду на висновки судово-цитологічних експертиз щодо належності біологічного матеріалу, виявлених в камері на певних речах, є необґрунтованим, так як не встановлюють причетність ОСОБА_9 до смерті ОСОБА_13 , знаряддя злочину судом не встановлено, не зрозуміло, яким чином наявність крові на певних речах доводить причетність особи до вбивства, коли причиною смерті стала механічна асфіксія.

Судом першої інстанції не дотримано вимог кримінального процесуального закону щодо доказування мотиву злочину та зазначення його у мотивувальній частині.

Зазначив, що стороною обвинувачення не було спростовано версію сторони захисту щодо того, що ОСОБА_13 міг вчинити самогубство або смерть йому міг причинити інший співкамерник.

Допитані свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 пояснили, що в камері, де тримались ОСОБА_9 , ОСОБА_13 та ОСОБА_17 , між ОСОБА_9 та ОСОБА_13 склались дружні стосунки, тоді як ОСОБА_17 вів себе агресивно по відношенню до них.

Згідно із правовою позицією Верховного Суду винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення не була доведена поза розумним сумнівом.

Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2020 року задоволено клопотання старшого слідчого СВ Чечелівського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_11 затверджене прокурором Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_12 , про застосування до ОСОБА_9 примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом, застосованодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Також судом вирішене питання щодо речових доказів.
Згідно з оскаржуваною ухвалою, 19.09.2017 року, в період часу з 04 години до 04 години 20 хвилин, ОСОБА_9 перебуваючи у камері № 848 Державної установи «Дніпровської установи виконання покарань № 4», яка розташована за адресою: м. Дніпро, Надії Олексієнко, 80, де також знаходився його співкамерник ОСОБА_13 ІНФОРМАЦІЯ_3 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, будучи в стані неосудності, вчинив суспільно небезпечне діяння, а саме зробив із залишків матрацу та власної футболки мотузку, після чого не усвідомлюючи наслідки своїх дій у вигляді настання смерті ОСОБА_13 , перекинув вказану мотузку через шию та почав душити ОСОБА_13 , спричинивши останньому тяжкі тілесні ушкодження у вигляді: косо-всхідної замкненої странгуляційної борозни на шиї; крововиливу в товщу м`яких тканин шиї; перелому під`язикової кістки, странгуляційної борозни на обличчі, які перебувають в причинному зв`язку із настанням смерті потерпілого. Смерть ОСОБА_13 настала від механічної асфіксії, яка розвинулась внаслідок здавлення органів шиї зашморгом. В діях ОСОБА_9 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.115 КК України, а саме умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині.

В ході досудового розслідування, 22.09.2017 року по кримінальному провадженню № 0001992 призначено стаціонарну судово-психіатричну експертизу підозрюваному ОСОБА_9 , згідно висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 194 від 28.09.2017 року, ОСОБА_9 потребує застосування примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом.

Заслухавши суддю-доповідача, особу, до якої застосовуються засоби медичного характеру - ОСОБА_9 , його захисника та законного представника, які підтримали доводи апеляційної скарги захисника, прокурора, який заперечував щодо задоволення апеляційної скарги захисника та просив ухвалу суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню з таких підстав.
Згідно із ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Під час постановлення ухвали про застосування заходів медичного характеру, суд, відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 513 КПК України, повинен вирішити, зокрема, питання: чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.
Визнавши доведеним, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.
На думку колегії суддів, суд під час розгляду справи повністю дотримався зазначених вимог КПК України.
Колегія суддів вважає, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, вмотивована в ухвалі суду та підтверджується дослідженими в судовому засіданні та викладеними в ухвалі доказами.
Так, вина ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, підтверджується наступними доказами:
- показами свідка ОСОБА_18 , який повідомив суду, що в ніч з 18.09.2017 року на 19.09.2017 року він перебував на чергуванні в ДУ «ДУВП №4», на посаді старшого фельдшера медичної частини. Приблизно о 05.30 годині, надійшов дзвінок від ОСОБА_14 , чергової на 4 поверсі, яка повідомила, що одному з ув`язнених стало погано. Коли він прибув до камери № 848, то ОСОБА_13 ознак життя майже не подавав, він сидів на ліжку з опущеною головою, майже роздягнутий. В цей час, ОСОБА_9 намагався одягнути на ОСОБА_13 футболку, кажучи при цьому, що останньому холодно. В подальшому, ОСОБА_13 було доставлено до палати інтенсивної терапії, де під час надання йому реанімаційної допомоги, було встановлено, що кровообіг частково відсутній, виявлено нитевидний пульс, але дихання було відсутнє. Борозда на шиї загиблого проявилась приблизно через дві години. Коли приїхала слідчо-оперативна група, ОСОБА_9 їм пояснював, що загиблий заважав йому спати, він не хотів його вбивати;
- показами свідка ОСОБА_19 , старшого корпусного відділення в ДУ «ДУВП №4», який суду пояснив, що 19.09.2017 року приблизно о 05.20 годині, йому зателефонувала молодший інспектор ОСОБА_14 та пояснила, що в камері № 848 щось відбувається, попросила прийти і перевірити. Він піднявся на четвертий поверх, відкрив вікно на дверях камери № 848 та побачив, що один з ув`язнених сидить на ліжку опершись об стіну, а другий лежав на ліжку. Він запитав «що відбувається?» Хтось із ув`язнених відповів, що все добре, але один з них замерз. Коли відчинили двері камери, то стало зрозуміло, що ув`язнений котрий сидить на ліжку, вже не дихає. Померлий, був майже без одягу, замотаний в якісь ганчірки;
- показами свідка ОСОБА_16 , який в судовому засіданні повідомив, що в ніч з 18.09.2017 року на 19.09.2017 року, він знаходився на чергуванні на посту чергового помічника у ДУ «ДУВП №4». Приблизно о 05.30 годині надійшов дзвінок від молодшого інспектора про те, що у камері № 848, одному з ув`язнених стало погано. Прибувши на місце стало відомо, що один з ув`язнених знаходився на спальному місці в сидячому положенні, у нього на шиї була одягнена майка чи футболка. В подальшому було викликано чергового фельдшера, швидку медичну допомогу, яка констатувала смерть ув`язненого. Після того, була викликана слідчо-оперативна група Чечелівського ВП, по приїзду якої ОСОБА_9 зізнався, що це він задушив ОСОБА_13 . Крім того, він пояснював, що ОСОБА_13 стало холодно та він намагався вдягнути на нього майку;
- показами свідка ОСОБА_14 , яка суду повідомила, що в період жовтень - листопад 2017 року вона працювала на посаді молодшого інспектора другої категорії відділу режиму і охорони ДУ «ДУВП №4». В ніч з 18.09.2017 року на 19.09.2017 року, вона знаходилась на посту № НОМЕР_1 в ДУ «ДУВП №4». Тієї ночі, з камери № 848 постійно доносився шум, коли вона відчинили вікно для видачі їжі, то побачила як ОСОБА_9 волочив ОСОБА_13 по підлозі за ногу, ОСОБА_9 пояснював, що вони граються. У подальшому, вона знову відкрила вікно та вона побачила як ОСОБА_9 тримає за плече ОСОБА_13 , який був у сидячому положенні на ліжку повністю роздягнутий та намагається вдягнути на нього якусь річ. ОСОБА_9 пояснював, що ОСОБА_13 холодно. Вона сповістила до чергової частини, прибув черговий, вони зайшли до камери, де зрозуміли, що ОСОБА_13 мертвий;
- показами свідка ОСОБА_15 , який суду повідомив, що він працював на посаді в.о. заступника начальника ДУ «ДУВП №4» з оперативної роботи. Приблизно о 07 годині 19.09.2017 року йому було повідомлено, що вночі у камері № 848 було виявлено труп ув`язненого. Того ж дня, він спілкувався з ОСОБА_17 з приводу обставин, які відбулись, однак останній нічого не зміг пояснити. Далі, він провів бесіду з ОСОБА_9 однак той, чітко та зрозуміло нічого не пояснив, лише говорив, що вони гралися, штовхали один одного. Через декілька годин, у вбитого ОСОБА_13 на шиї з`явився слід від удушення, тому він повторно провів розмову з ОСОБА_9 , який повідомив, що ОСОБА_13 його не слухався, він йому наказував роботи одне, а він робив зовсім інше, внаслідок чого він взяв футболку та задушив його.
Також вина ОСОБА_9 у вчиненні цього кримінального правопорушення підтверджується письмовими доказами:
- протоколом огляду місця події від 19.09.2017 року та протоколом огляду трупа від 19.09.2017 року (а.п. 13-14, 15-17 т.1);
- лікарським свідоцтвом про смерть № 449/НЕ від 20.09.2017 року, висновком експерта № 449/НЕ від 20.10.2017 року, висновком експерта № 449/НЕ/53 від 20.10.2017 року, відповідно до яких смерть ОСОБА_13 настала від механічної асфіксії, яка розвинулась внаслідок здавлення органів шиї зашморгом (а.п. 49, 51-56, 179-184 т.1);
- висновком експерта № 1202/Н від 18.12.2017 року та висновком експерта № 1203/Н від 18.12.2017 року (а.п. 31-34, 43-45 т.2).
Доводи захисника про те, що свідки ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_16 не бачили самої події злочину, що до цього злочину може бути причетний ОСОБА_17 , який також був в камері з ОСОБА_9 та ОСОБА_13 , а також, що висновки судово-цитологічних експертиз не встановлюють причетність ОСОБА_9 до смерті ОСОБА_13 , колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки аналіз наведених доказів у їх сукупності свідчать про вчинення саме ОСОБА_9 інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки покази надані свідками узгоджуються між собою та підтверджуються письмовими доказами.
Окрім того, свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні повідомила, що вона двічі відчиняла вікно в камері № 848 та бачила як саме ОСОБА_9 волочив ОСОБА_13 по підлозі за ногу, тримав його за плече, коли ОСОБА_13 був у сидячому положенні на ліжку повністю роздягнутий, та ОСОБА_9 намагався вдягнути на нього якусь річ, натомість ОСОБА_17 лежав на ліжку.
Також твердження захисника про те, що покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 , які пояснили, що ОСОБА_9 сам розповів, що задушив ОСОБА_13 , не можуть бути визнані допустимими доказами, оскільки вони є показаннями з чужих слів, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки відповідно до ч.6 ст.97 КПК України, показання з чужих слів не може бути допустимим доказом факту чи обставин, на доведення яких вони надані, якщо показання не підтверджується іншими доказами, визнаними допустимими згідно з правилами, відмінними від положень частини другої цієї статті.
Докази, зазначені в ухвалі, на підтвердження вчинення ОСОБА_9 інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння, судом визнано допустимими, оскільки вони у своїй сукупності підтверджують вчинення ОСОБА_9 суспільно-небезпечного діяння, а тому підстав для того, щоб вважати покази свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_15 недопустимими доказами, суд апеляційної інстанції не знаходить.
Доводи апеляційної скарги про те, що судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні клопотання сторони захисту про допит судово-медичного експерта ОСОБА_20 є безпідставними, оскільки місцевим судом було встановлено, що вказаний судово-медичний експерт звільнений з установи, дані про місце його знаходження відсутні.
Окрім того, сторона захисту вважаючи, що експертиза щодо смерті ОСОБА_13 проведена не повно, мала можливість відповідно до ч.1 ст.332 КПК України, заявити клопотання про призначення додаткової експертизи, однак цього зроблено не було.
Посилання захисника на те, що можливо мало місце самогубство ОСОБА_13 , у зв`язку з чим відсутня подія злочину, колегія суддів вважає необгрунтованим, оскільки воно спростовується висновком експерта № 449/НЕ/53 від 20.10.2017 року, в якому зазначено, що враховуючи причину смерті характер та локалізацію виявлених ушкоджень, їх розташування в різних анатомічних ділянках та на різних поверхнях тіла, можна вважати, що всі вони не могли утворитися від дії власної руки потерпілого ОСОБА_13 . Після утворення тілесних ушкоджень в ділянці шиї потерпілий не міг здійснювати самостійні дії. Тілесні ушкодження на шиї не могли утворитися в результаті падіння з висоти власного зросту.
Доводи захисника про те, що свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 зазначали, що між ОСОБА_9 та ОСОБА_13 складися дружні стосунки є необгрунтованими, оскільки зазначене не спростовує висновків суду щодо причетності ОСОБА_9 до інкримінованого йому суспільно-небезпечного діяння.
На підставі викладеного колегія суддів вважає, що вказані докази є послідовними та взаємоузгодженими і у своїй сукупності свідчать про вчинення ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.115 КК України.
Доводи апеляційної скарги щодо відсутності мотиву не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до ч.3 ст.503 КПК України, кримінально-правова оцінка суспільно небезпечного діяння, вчиненого у стані неосудності, повинна ґрунтуватися лише на відомостях, які характеризують суспільну небезпеку вчинених дій.
Вимоги захисника щодо відмови в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 є безпідставними, з огляду на таке.
Відповідно до ст. 93 КК України примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом, зокрема до осіб, які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння.
Згідно із ч. 5 ст. 94 КК України, госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із суворим наглядом може бути застосована судом щодо психічно хворого, який вчинив суспільно небезпечне діяння, пов`язане з посяганням на життя інших осіб, а також щодо психічно хворого, який за своїм психічним станом і характером вчиненого суспільно небезпечного діяння становить особливу небезпеку для суспільства і потребує тримання у закладі з надання психіатричної допомоги та лікування в умовах суворого нагляду.
Як вбачається із клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру до ОСОБА_9 та матеріалів кримінального провадження щодо нього, ОСОБА_9 вчинив суспільно-небезпечне діяння наслідком якого є смерть особи.
Відповідно до висновку судово-психіатричної експертизи № 194 від 28.09.2017 року, ОСОБА_9 в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння, страждав і в даний час страждає на хронічне психічне захворювання. Зазначене хронічне психічне захворювання позбавляло ОСОБА_9 можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними в період часу, що відноситься до інкримінованого йому діяння. За своїм психічним станом в даний час ОСОБА_9 також не може усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Потребує застосування примусового заходу медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із суворим наглядом (а.п.164-167 т.1).
Таким чином, доводи захисника про відмову в задоволенні клопотання прокурора про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 є необгрунтованими, оскільки судом першої інстанції, на підставі наявних в матеріалах провадження доказів, обгрунтовано встановлено, що ОСОБА_9 вчинив суспільно-небезпечне діяння, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, та застосував вид госпіталізації, який відповідає тяжкості суспільно-небезпечного діяння, його наслідків та особі ОСОБА_9 , а тому апеляційна скарга захисника задоволенню не підлягає.
Разом з тим, з матеріалів провадження вбачається, що судом першої інстанції ОСОБА_9 був безпосередньо допитаний в судовому засіданні, а тому посилання у вироку на відеозапис допиту ОСОБА_9 в якості підозрюваного від 22.09.2017 року, з огляду на ч.1 ст.23, ч.4 ст.95 КПК України, є безпідставним, та таким, що підлягає виключенню.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 409 КПК України, підставами для зміни судового рішення є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Колегія суддів вважає, що, за наведених вище обставин, ухвала суду щодо ОСОБА_9 підлягає зміні, відповідно до ч.2 ст.404 КПК України, що не погіршує становище ОСОБА_9 , через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, шляхом виключення з мотивувальної частини ухвали посилання на відеозапис допиту ОСОБА_9 в якості підозрюваного від 22.09.2017 року.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах ОСОБА_9 на ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2020 року залишити без задоволення.

Ухвалу Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 10 червня 2020 рокущодо ОСОБА_9 змінити.

Виключити з мотивувальної частини ухвали посилання на відеозапис допиту підозрюваного ОСОБА_9 .

В іншій частині ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_21 ОСОБА_22 ОСОБА_4