Справа №591/2769/19 Головуючий у суді у 1 інстанції - ОСОБА_1
Номер провадження 11-кп/816/470/20 Суддя-доповідач - ОСОБА_2
Категорія - Порушення правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Сумського апеляційного суду в складі:

головуючого-судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Суми матеріали кримінального провадження № 591/2769/19 за спільною апеляційною скаргою потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_10 з наступними змінами на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, який зареєстрований за адресою : АДРЕСА_1 , фактично мешкає за адресою : АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_12 ,

обвинуваченого ОСОБА_11 ,

захисника ОСОБА_10 ,

потерпілих - ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_13 ,

ВСТАНОВИЛА:

До Сумського апеляційного суду надійшли апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_10 з наступними змінами та потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_8 на вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04 лютого 2020 року, в яких :

- прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 просить скасувати вирок в частині призначеного покарання у зв`язку із неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винним за ч.2 ст.286 КК України та призначити покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки;

- потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 в спільній апеляційній скарзі просять змінити вирок в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_11 покарання та призначити йому покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.;

- захисник обвинуваченого ОСОБА_11 адвокат ОСОБА_10 із урахуванням поданих змін просить скасувати вирок суду відносно його підзахисного внаслідок порушення судом вимог кримінального процесуального закону при його ухваленні, а також порушує питання про невідповідність призначеного ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України через суворість та безпідставне незастосування ст.75 КК України.

Даним вироком ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.

Цим же вироком стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_11 на користь потерпілих : ОСОБА_6 витрати на правову допомогу в сумі 6000 грн. та 250 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди; ОСОБА_7 та ОСОБА_8 по 300 000 грн. моральної шкоди кожному; законного представника малолітнього ОСОБА_14 ОСОБА_15 400 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто з Приватного акціонерного товариства «Страхова Група «ТАС» на користь : ОСОБА_6 матеріальну шкоду завдану внаслідок ДТП (витрати на поховання та вартість пам`ятника) в розмірі 44173, 31 грн.; ОСОБА_7 та ОСОБА_8 моральну шкоду в розмірі по 14 892 грн. кожному.

Долю речових доказів вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Обґрунтовуючи вимоги поданої апеляційної скарги, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_9 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеності вини та правильності кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_11 вважає занадто м`яким призначене ОСОБА_11 покарання, з огляду на те, що обвинувачений не відшкодував заподіяну злочином шкоду жодному з потерпілих, фактично не визнав своєї винуватості, у вчиненому не розкаявся, а навпаки, на переконання прокурора, вважав винуватцем ДТП пішохода ОСОБА_16 . Зазначає також, що потерпілі наполягали на призначенні обвинуваченому покарання в максимальному розмірі санкції ч.2 ст.286 КК України. На думку прокурора, визнані судом пом`якшуючими покарання обставинами - вчинення обвинуваченим злочину вперше, його молодий вік та не перебування на диспансерних обліках, не знижують суспільної небезпеки вчиненого ним кримінального правопорушення, оскільки в результаті його дій настали невідворотні наслідки смерть людини, а вчинене ним кримінальне правопорушення є найбільш суспільно небезпечним. Дані обставини у їх сукупності, на переконання прокурора, з достатньою повнотою не були враховані судом при призначенні ОСОБА_11 покарання, що дало можливість уникнути справедливого покарання.

За змістом доводів спільної апеляційної скарги потерпілі ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не погоджуючись з призначеним ОСОБА_11 покаранням через його м`якість, вказують на обставини, що на їх думку, залишилися поза увагою суду. Так, зокрема, зазначають, що ОСОБА_11 ані під час досудового розслідування, ні під час судового розгляду вину у вчиненому не визнав, що в тому числі підтверджується тим, що на питання їх представника в судовому засіданні 20 січня 2020 року не визнав, що порушив правила дорожнього руху, внаслідок яких відбулася дана ДТП, повідомивши при цьому про винуватість самого загиблого та зустрічного транспорту, що характеризує його ставлення до вчиненого та наслідків, які настали. Крім цього зазначають, що обвинувачений перед ними, дружиною та малолітнім сином загиблого не вибачився, не розкаявся у вчиненому, заподіяної злочином шкоди не відшкодував. Також зауважують, що через три місяці після подій, які настали ОСОБА_11 було притягнуто до адміністративної відповідальності за недотримання вимог правил дорожнього руху, а саме за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч.2 ст.122 КУпАП, що на їх думку, свідчить про його небажання стати на шлях виправлення, а визнані обвинуваченим в судовому засіданні, за твердженнями апелянтів, обставини керування ним авто з великою швидкістю, які він викладав в соцмережі підтверджують, що обвинувачений несе загрозу для оточуючих. При цьому, зазначають, що активна волонтерська діяльність обвинуваченого, врахована судом першої інстанції при призначенні покарання, суттєво не зменшує ступінь його вини.

Захисник ОСОБА_10 в зміненій апеляційній скарзі вказує на незаконність та необгрунтованість вироку суду, його ухвалення з порушенням норм матеріального та процесуального права. На думку захисника, викладені в ньому висновки не відповідають фактичним обставинам провадження, висновки суду грунтуються на недопустимих доказах, досудове та судове слідство проведено поверхово, без з`ясування всіх обставин провадження, з обвинувальним ухилом, порушенням права на захист. Зокрема зазначає, що суд першої інстанції, поновивши судовий розгляд зі стадії останнього слова обвинуваченого після виходу з нарадчої кімнати та обмеживши його підзахисного у останньому слові тривалістю в 5 хвилин, діяв у спосіб, не передбачений нормами КПК України та порушив право на захист обвинуваченого ОСОБА_11 . В підтвердження цього посилається на те, що за журналом судового засідання 31.01.2020 о 15-00 год. після останнього слова обвинуваченого суд видалився до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, який мав бути проголошений 03.02.2020 о 08-15 год. Проте, 03.02.2020 о 08-37 год. головуючою було повідомлено про мінування 31.01.2020 будівлі Зарічного районного суду м. Суми та, як наслідок, залишення нею в цей день нарадчої кімнати, у зв`язку із чим, з цих підстав поновила судовий розгляд зі стадії останнього слова обвинуваченого, допустивши, таким чином на думку захисника, порушення вимог КПК України, яким не передбачено можливості повернення до вже завершених стадій судового розгляду з цих підстав та до того ж, за твердженням захисника, обмежила його підзахисного у останньому слові, до якого він готовий не був. При цьому, аргументи і доводи, висловлені в останньому слові обвинуваченого 31.01.2020, зокрема і в тій частині, що він, не зважаючи на гарантоване право закріплене в ст.63 Конституції України, відсутність свідків ДТП, навпаки співпрацював зі слідством, лише його пояснення та свідчення сприяли реальному розслідуванню ДТП, не були взяті судом при ухваленні оскаржуваного вироку. Серед іншого, з посиланням на Інтернет портал «Судової влади України» звертає увагу, що повідомлення про мінування будівлі суду 31.01.2020 надійшло об 11-21 год., набагато раніше за вихід суду у даному кримінальному провадженні до нарадчої кімнати, а також, що перевірка будівлі на наявність вибухових речовин тривала не більше 30-40 хв., що на думку захисника, також ставить під сумнів неупередженість судді.

Також зазначає, що головуюча повторно видалилася до нарадчої кімнати о 08-20 год. 04 лютого 2020 року для ухвалення вироку, який було проголошено об 11-51 год. 04 лютого 2020 року, проте згідно з даними ЄДРСР під час її перебування в нарадчій нею були розглянуті декілька справ про адміністративні правопорушення у цей період. З огляду на це, вказує на допущене судом порушення таємниці нарадчої кімнати, що ставить під сумнів законність ухваленого відносно його підзахисного вироку. Серед іншого, вказує на допущені судом порушення вимог ст.376 КПК України, зокрема в частині не роз`яснення учасникам провадження права знайомитися із журналом судового засідання та подання на нього письмових зауважень, а також негайного вручення обвинуваченому, прокурору копії вироку, який за твердженням захисника було отримано на наступний день 05.02.2020, з тих підстав, що під час його проголошення головуючою робилися виправлення в тексті вироку. Наведені обставини, на переконання захисника, дають підстави для сумніву, що вручений стороні захисту 05.02.2020 вирок був ухвалений в нарадчій кімнаті.

Разом з цим вважає, що суд першої інстанції свої висновки про доведеність вини його підзахисного за ч.2 ст.286 КК України обгрунтував недопустимими доказами. Зокрема, ставить під сумнів допустимість доказу протоколу огляду місця події від 20.12.2018, стверджуючи при цьому, що поняті ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не могли брати участь в проведенні даної слідчої дії з 18-05 год. по 19-30 год., оскільки були задіяні в якості понятих в іншій слідчій дії огляді місця ДТП, яка відбувалася в цей же день в період часу з 17-40 год. по 20-20 год.

Крім цього, зазначає, що вказаний протокол огляду місця події, крім понятих містить підпис інших учасників ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , тоді як у вступній частині вказані особи, їх процесуальний статус та анкетні дані не зазначено, що на думку захисника ОСОБА_10 , вказує на невідповідність даного протоколу вимогам КПК України, недостовірність внесених до нього даних, зокрема і в тій частині, що учасникам даної слідчої дії не повідомлялось про застосування засобів фіксації та порядку їх використання, при цьому у заключній частині протоколу вказано про використання фотоапарату під час проведення огляду. Як стверджує захисник, не містить вказаний протокол і посилання на виготовлені за допомогою фотокамери фото таблиці, тоді як наявна в матеріалах провадження ілюстративна таблиця ЄО 90603 ОМП, надана стороною обвинувачення, на думку захисника, є додатком до даного протоколу, але підписана іншим слідчим.

Зауважує також, що допитаний судом свідок ОСОБА_21 пояснював, що не залучався до проведення слідчої дії за участі слідчого жіночої статі, якою є слідча ОСОБА_22 та постійно перебував зі слідчим чоловічої статі в ході проведення слідчих дій, що також ставить під сумнів достовірність викладених в протоколі огляду місця події від 20.12.2018 даних.

Також, на думку захисника обвинуваченого ОСОБА_11 , суд першої інстанції мав визнати недопустимими доказами висновки судово-автотехнічної експертизи № 6 від 21.01.2019, судової транспортно - трасологічної експертизи №7 від 21.01.2019 та судово-автотехнічної експертизи №28 від 15.02.2019, з тих підстав, що вони були проведені судовим експертом, фізичною особою-підприємцем ОСОБА_23 , який, на переконання апелянта, не є суб`єктом, що наділений повноваженнями здійснювати експертну діяльність в кримінальному провадженні відповідно до положень ст.7 Закону України «Про судову експертизу» в редакції, що діяла на час її проведення. До того ж, зауважує, що з цього приводу, керуючись ч.2 ст.89 КПК України звертався до суду першої інстанції з клопотанням про визнання цих доказів недопустимими, однак суд у вироку доводів на спростування цього не навів, чим на переконання захисника, допустив неповноту судового розгляду.

Водночас, вказує на недопустимість в якості доказів висновків судово-медичних криміналістичних експертиз від 06.02.2019 за № 80 та № 81, предметом дослідження яких була куртка та взуття загиблого відповідно, з тих підстав, що вказані речі в порядку ч.12 ст.290 КПК України стороні захисту не відкривались, а тому суд не мав права допустити відомості, що містяться в експертизах як докази, а також, що суд в порушення вимог ст.23 КПК України безпосередньо не досліджував їх, як не досліджував, за твердженням захисника будь-яких інших речових доказів, що були предметом дослідження експертів, не конкретизуючи свої доводи в цій частині. Вважає, що суд у вироку взагалі не спростував наведені в клопотанні сторони захисту аргументи щодо визнання недопустимими доказами висновків експертів.

З огляду на останнє слово обвинуваченого, проголошене 31.01.2020 вважає такими, що не грунтуються на матеріалах провадження висновки суду щодо часткового визнання обвинуваченим своєї вини. Також зазначає, що в ході судового розгляду позиція обвинуваченого ОСОБА_11 зводилася до необхідності з`ясування правомірності дій пішохода ОСОБА_16 , а не у його звинуваченні в ДТП, яка сталася, тому також не погоджується в висновками суду в цій частині.

Стверджує, що за відсутності свідків ДТП, маючи законний механізм, який полягає у відмові свідчити проти себе, його підзахисний сприяв органу досудового розслідування у встановленні істини та забезпеченню розслідування обставин ДТП, не залишив місце ДТП, викликав швидку та поліцію, що залишилося поза увагою суду при призначенні ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України. Вказує і на те, що спроби обвинуваченого та його родини обговорити питання відшкодування завданої злочином шкоди та вибачитися, потерпілими не сприймалися. Разом з цим наголошує, що вирок суду в частині задоволення цивільних позовів потерпілих стороною захисту не оскаржується, а щодо малолітнього потерпілого ОСОБА_14 обвинувачений вже здійснює такі відшкодування. Наведені обставини, на переконання захисника, з урахуванням висновку органу пробації, активної громадської діяльності в сфері захисту тварин його підзахисного, з огляду на тяжку хворобу матері обвинуваченого, за якою він доглядає, вказують, що виправлення ОСОБА_11 можливе без ізоляції від суспільства, а тому вважає занадто суворим призначене йому судом покарання.

За вироком суду, ОСОБА_11 визнаний винним у тому, що 20 грудня 2018 року близько 16 год. 50 хв., керуючи автомобілем «Mercedes Benz Viano», д.н.з. НОМЕР_1 та рухаючись по вул. Березовий Гай від вул. Воєводіна в м. Суми, в районі складського приміщення, знехтував безпекою дорожнього руху, а саме, маючи об`єктивну можливість виявити пішохода ОСОБА_16 , який в цей час йшов у попутному напрямку вздовж правого краю проїзної частини, не прийняв міри до зниження швидкості руху автомобіля аж до зупинки, внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_16 , чим порушив вимоги Правил дорожнього руху України, передбачені пунктом 12.3 «У разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об`єктивно спроможний виявити, він повинен негайно вжити заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди». Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_16 отримав тілесні ушкодження від яких помер на місці ДТП.

Допущені ОСОБА_11 порушення вимог пункту 12.3 Правил дорожнього руху України знаходяться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП і наслідками, що настали.

Таким чином, ОСОБА_11 обвинувачується у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України, тобто в порушенні правил безпеки дорожнього руху, особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло смерть потерпілому.

До початку апеляційного розгляду від потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 надійшли заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_11 адвоката ОСОБА_10 , за змістом яких вважають необгрунтованими доводи його апеляційної скарги та просять відмовити в її задоволенні.

Від захисника ОСОБА_10 до початку апеляційного розгляду також надійшли заперечення на апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та спільну апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , в яких просить відмовити в їх задоволенні, посилаючись на їх безпідставність.

Заслухавши суддю-доповідача про зміст оскаржуваного судового рішення, доводи прокурора ОСОБА_12 , на підтримку поданої прокурором у кримінальному провадженні ОСОБА_9 апеляційної скарги, потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтримали спільну апеляційну скаргу та апеляційну скаргу прокурора та заперечували щодо задоволення апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_10 , які підтримали змінену апеляційну скаргу з наведених в ній мотивів та просили змінити вирок, застосувати до ОСОБА_11 ст.75 КК України, та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні та спільної апеляційної скарги потерпілих, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Зі змісту ст.370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та вмотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст.94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду про вчинення ОСОБА_11 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України при обставинах, викладених у вироку ґрунтується на перевірених і досліджених в судовому засіданні доказах, яким суд дав належну юридичну оцінку.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції шляхом допиту обвинуваченого ОСОБА_11 , який вину у вчиненому визнав частково, зазначав, що правил дорожнього руху не порушував, визнав вину тільки в тому, що не помітив потерпілого та вважав, що саме пішохід ОСОБА_16 порушив правила дорожнього руху, так як рухався по краю проїжджої частини в попутному напрямку з ним, а також шляхом допиту потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , представника малолітнього потерпілого ОСОБА_24 - ОСОБА_15 , свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_25 , ОСОБА_21 та експерта ОСОБА_23 , вивчення письмових доказів, які містяться в матеріалах провадження, у тому числі протоколі огляду місця події від 20.12.2018, слідчих експериментах від 09.01.2019 та 22.01.2019, проведених за участі ОСОБА_11 , висновках судово медичної екпертизи трупу № 1218/810 від 26.02.2019, судово медичних криміналістичних експертиз №№ 80,81 від 06.02.2019, судово - автотехнічної експертизи № 28 від 15.02.2019, автотехнічної експертизи № 6 від 21.01.2019, судової транспортно трасологічної експертизи № 7 від 21.01.2019 повно та всебічно встановив фактичні обставини справи і винність ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_11 , зміст яких зводиться до того, що суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку порушив таємницю нарадчої кімнати, з підстав, не передбачених кримінальним процесуальним законом поновив судовий розгляд зі стадії останнього слова обвинуваченого, обмеживши його у останньому слові, а також обгрунтував свої висновки в підтвердження винуватості ОСОБА_11 рядом недопустимих доказів та призначив занадто суворе покарання, колегія суддів вважає їх безпідставними з огляду на наступне.

Відповідно ст.8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями і застосовується цей принцип з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

При цьому, колегія суддів також виходить з положень ч.1 ст.9 КПК України, з яких вбачається, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, тобто суд під час розгляду кримінального провадження повинен дотримуватися законності.

У випадках, коли положення цього Кодексу не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України, що регламентовано положеннями ч.6 ст.9 КПК України.

Тобто, значення загальних засад кримінального провадження, як норм вищого ступеня нормативності є підґрунтям для тлумачення норм кримінального процесуального права та подолання прогалин у правовому регулюванні кримінальних процесуальних правовідносин.

Після оголошення обвинуваченим останнього слова нормами кримінального процесуального закону передбачена лише можливість повернення до стадії з`ясування обставин, встановлених під час кримінального провадження та перевірки їх доказами у випадку, якщо обвинувачений у останньому слові повідомить про нові обставини, які мають істотне значення для кримінального провадження, що регламентовано ч.4 ст.365 КПК України.

Разом з тим, ст.367 КПК України встановлено, що під час ухвалення вироку ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який здійснює судовий розгляд. Суд вправі перервати нараду лише для відпочинку з настанням нічного часу. Під час перерви судді не можуть спілкуватися з особами, які брали участь у кримінальному провадженні, а також не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення вироку в нарадчій кімнаті.

В ході перевірки матеріалів кримінального провадження та прослуховування записів судових засідань з`ясовано, що 31.01.2020 в судовому засіданні після останнього слова обвинуваченого суд о 15-00 год. видалився до нарадчої кімнати і повідомив, що вирок буде проголошено 03.02.2020 приблизно о 08-15 год., однак 03.02.2020 о 08-37 год. суддя доповіла про мінування приміщення Зарічного районного суду м. Суми 31.01.2020, всупереч твердженням захисника ОСОБА_10 , о 15-35 год., у зв`язку із чим, відновила судове провадження зі стадії останнього слова обвинуваченого з підстав порушення таємниці нарадчої кімнати та надала обвинуваченому час підготуватися до останнього слова (а.к.п.184-185, т.2).

04.02.2020 о 08-20 год. суд надав обвинуваченому останнє слово, при цьому, як вбачається з відео, звукозапису засідання ОСОБА_11 не був обмежений у часі та повідомив, що все що хотів вже сказав та ще раз висловив щирий жаль та співчуття потерпілими, вибачився перед ними, після чого суддя видалилася до нарадчої кімнати та в цей же день об 11-51 год. проголосила вирок в присутності обвинуваченого, його захисника та потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

Враховуючи наведені виняткові обставини, що не залежали від учасників судового процесу та те, що нормами кримінального процесуального закону не врегульовано порядок здійснення кримінального провадження в такій ситуації, рішення судді щодо повернення до стадії останнього слова обвинуваченого колегія суддів не вважає таким істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, що тягне за собою скасування вироку та впливає на законність його ухвалення, а тому доводи захисника ОСОБА_10 про повернення суду до вже завершеної стадії судового розгляду у спосіб, не передбачений законом та обмеження його підзахисного при цьому в останньому слові не заслуговують на увагу колегії суддів.

Що стосується доводів захисника ОСОБА_10 з приводу того, що суддя ОСОБА_1 порушила вимоги ст.367 КПК України, оскільки під час перебування в нарадчій кімнаті з 08-20 год. до 11-51 год. 04.02.2020 розглядала справи про адміністративні правопорушення та надсилала судові рішення до Єдиного державного реєстру судових рішень, то колегія суддів звертає увагу на наступне.

Як убачається зі змісту ст.367 КПК України, під час ухвалення вироку ніхто не має права перебувати в нарадчій кімнаті, крім складу суду, який здійснює судовий розгляд. Суд вправі перервати нараду лише для відпочинку з настанням нічного часу. Під час перерви судді не можуть спілкуватися з особами, які брали участь у кримінальному провадженні. Судді не мають права розголошувати хід обговорення та ухвалення вироку в нарадчій кімнаті.

Відповідно до ст.366 КПК України, після останнього слова обвинуваченого суд негайно виходить до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, про що головуючий оголошує присутнім у залі судового засідання.

Водночас у вказаній правовій нормі вживано термін «негайно» щодо виходу суду до нарадчої кімнати після заслуховування останнього слова обвинуваченого, оскільки має значення не лише нерозголошення інформації обговорюваної в нарадчій кімнаті, але й зосередження суду на обставинах того кримінального провадження, яке він має завершити ухваленням судового рішення, і відповідно до ч.2 ст.367 КПК України суд вправі перервати нараду по справі лише для відпочинку з настанням нічного часу.

Під час ухвалення судового рішення в нарадчій кімнаті приймається рішення щодо формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі, оцінюються докази, кожен окремо та у сукупності, вирішується питання допустимості доказів під час такої оцінки тощо.

Таким чином, вчинення процесуальних дій та ухвалення суддями (суддею) під час перебування в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні судових рішень по інших справах, є порушенням таємниці наради суддів.

Разом з тим, ч.2 ст.412 КПК України, якою встановлено перелік підстав, наявність яких є безумовною підставою для скасування судового рішення така підстава, як порушення таємниці наради суддів відсутня.

Відповідно до висновку Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду, викладеної в постанові від 24.02.2020 у справі № 128/2455/15-к, з урахуванням положень ст.367 КПК України, вчинення процесуальних дій та ухвалення суддями (суддею) під час перебування в нарадчій кімнаті по кримінальному провадженні судових рішень по інших справах, слід вважати порушенням таємниці наради суддів, яке на підставі ч.1 ст.412 КПК України може бути визнано істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону у разі коли воно за своїм характером та з огляду на обставини конкретної справи перешкодило або могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення, тобто в тих випадках, коли вказане порушення обгрунтовано ставить під сумнів незалежність і неупередженість суддів (судді) при обговоренні та ухваленні відповідного судового рішення

Згідно з відповіддю в.о. голови Зарічного районного суду м. Суми від 29.07.2020 № Н-04-12/287/2020 ОСОБА_26 на запит заступника керівника Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_27 вбачається, що відповідно до журналу розгляду судових справ і матеріалів суддею ОСОБА_1 04.02.2020 до розгляду призначено 13 справ та матеріалів.

На 08-00 год. призначено розгляд кримінального провадження по справі за обвинуваченням ОСОБА_11 за ч.2 ст.286 КК України, в якій о 08-20 год. головуючий суддя вийшов до нарадчої кімнати для ухвалення вироку, і який було проголошено 04.02.2020 р. о 12-37 од.

О 08-20 год. 04.02.2020 призначено адміністративний матеріал стосовно ОСОБА_28 (справа 591/267/20, 3/591/267/20) за ч.3 ст.156 КУпАП, о 08-30 год. адміністративний матеріал стосовно ОСОБА_29 (справа 591/375/20, 3/591/228/20) за ч.2 ст.187 КУпАП та 10-00 год. адміністративний матеріал стосовно ОСОБА_30 (справа 591/648/20, 3/591/296/20) за ч.1 ст.184 КУпАП.

В журналі розгляду судових справ і матеріалів суддею ОСОБА_1 інформація щодо зміни часу розгляду вказаних адміністративних матеріалів відсутня. Але згідно даних автоматизованої системи документообігу суду КП «Д-3» вбачається, що підписання та відправлення постанов суду до Єдиного державного реєстру судових рішень по справі 591/648/20 відбулось о 15-15 год.; по справі 591/375/20 о 15-15 год., по справі 591/296/20 о 15-16 год., тобто вже після виходу з нарадчої кімнати та проголошення вироку по кримінальному провадженню стосовно ОСОБА_11 . Фіксування судових засідань за допомогою технічних засобів за вказаними адміністративними матеріалами не здійснювалось, протоколи судових засідань відсутні.

З огляду на викладене встановити точний час розгляду вказаних справ про адміністративні правопорушення, як і достовірно встановити, чи порушувалася таємниця нарадчої кімнати при постановленні оскаржуваного вироку, під час апеляційного перегляду не вбачається за можливе.

За таких обставин, враховуючи, що в поданих апеляційних скаргах не ставиться питання про скасування вироку суду відносно обвинуваченого ОСОБА_11 з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції, а також така підстава, як порушення таємниці наради суддів згідно ч.2 ст.412 КПК України не є безумовною підставою для скасування судового рішення та призначення нового розгляду в суді першої інстанції, а також з огляду на рішення Другої дисциплінарної палати Вищої ради правосуддя № 2571/2дп/15-20 від 07.09.2020, якими притягнуто до дисциплінарної відповідальності суддів Сумського апеляційного суду саме за скасування вироку суду першої інстанції та призначення нового розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції з підстав, не передбачених частиною 2 статті 412 КПК України, та рішення Вищої ради правосуддя №3071/0/15-20 від 10.11.2020 про залишення без змін вказаного рішення, колегія суддів позбавлена процесуальної можливості скасувати вирок суду відносно ОСОБА_11 та призначити в суді першої інстанції новий судовий розгляд в іншому складі суду.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 в частині не роз`яснення учасникам провадження права знайомитися із журналом судового засідання та права подавати на нього письмові зауваження, як-то визначено ч.3 ст.376 КПК України, колегія суддів вважає такими, що спростовуються матеріалами кримінального провадження, оскільки перед початком судового розгляду по суті учасникам судового провадження вручались пам`ятки про процесуальні права і обов`язки, передбачені КПК України, в тому числі і право учасників процесу ознайомитися із журналом судового засідання та подати на нього письмові зауваження, підписи про їх отримання містяться в матеріалах провадження. Крім того, в ході перевірки звукозаписів судових засідань встановлено, що головуючим під час судового розгляду з`ясовувалось чи зрозумілі учасникам судового провадження їхні права та обов`язки та чи є потреба у їх роз`ясненні. Будь-яких зауважень про незрозумілість прав або необхідності їх додаткового роз`яснення від учасників судового провадження, в тому числі і від обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника ОСОБА_10 не надходило. З урахуванням вищевикладеного колегія суддів вважає непереконливими доводи сторони захисту в цій частині.

Відповідно до ч.6 ст.376 КПК України копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому, представнику юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження та прокурору.

Як вбачається з матеріалів провадження вирок суду відносно ОСОБА_11 був проголошений після виходу суду з нарадчої кімнати 04.02.2020 з 11-51 год. до 12-37 год. в присутності обвинуваченого, його захисника та потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 . Разом з цим, його копія згідно розписки, наявної в матеріалах провадження обвинуваченому та його захиснику була вручена 05.02.2020.

Колегія суддів вважає вказаний факт порушенням вимог кримінального процесуального закону, однак такий не є підставою для скасування вироку, а тому в даній частині колегія суддів не погоджується з доводами захисника ОСОБА_10 про наявність істотних порушень вимог закону, які б були підставою для скасування вироку. Не є такими і внесення суддею правок у текст вироку під час його проголошення.

Розглядаючи доводи захисника щодо допущених порушень в ході отримання ряду доказів, колегія суддів дійшла таких висновків.

Не заслуговують на увагу доводи сторони захисту про недопустимість отриманих під час досудового розслідування доказів, зокрема, висновків судово-автотехнічної експертизи № 6 від 21.01.2019, судової транспортно - трасологічної експертизи №7 від 21.01.2019 та судово-автотехнічної експертизи №28 від 15.02.2019 з підстав їх проведення суб`єктом, що не наділений повноваженнями здійснювати експертну діяльність в кримінальному провадженні відповідно до положень ст.7 Закону України «Про судову експертизу» в редакції, що діяла на час її проведення.

Так, за частиною 1 ст.69 КПК України до осіб, які є експертами у кримінальному провадженні висуваються такі вимоги: 1) володіння науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями; 2) наявність права відповідно до Закону України «Про судову експертизу» на проведення експертизи; 3) наявність доручення цій особі на проведення дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та надання висновку з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.

Відповідно до ст.7 Закону України «Про судову експертизу» в редакції, що діяла на час проведення вказаних експертиз, судово - експертну діяльність у кримінальному провадженні здійснюють державні спеціалізовані установи, а в інших випадках - також судові експерти, які не є працівниками зазначених установ, та інші фахівці (експерти) з відповідних галузей знань у порядку та на умовах, визначених цим Законом. Виключно державними спеціалізованими установами здійснюється судово-експертна діяльність, пов`язана з проведенням криміналістичних, судово-медичних і судово-психіатричних експертиз.

До проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом (ч.3 ст.10 Закону України «Про судову експертизу»).

З огляду на викладене, враховуючи, що проведені судовим експертом фізичною особою-підприємцем ОСОБА_23 експертизи в даному провадженні не пов`язані з тими видами експертиз, проведення яких здійснюється виключно державними спеціалізованими установами, доводи захисника про їх недопустимість не ґрунтуються на вимогах закону.

Не є слушними, на переконання колегії суддів, твердження захисника ОСОБА_31 про недопустимість як доказів висновків судово-медичних криміналістичних експертиз від 06.02.2019 за № 80 та № 81 з підстав не відкриття стороні захисту на стадії досудового розслідування речових доказів, а саме куртки та взуття загиблого ОСОБА_16 , які були предметом дослідження цих судово - медичних криміналістичних експертиз, оскільки саме згадані висновки з детальним описом та аналізом цих речей мають бути і були відкриті стороні захисту при виконанні вимог ст.290 КПК України, що не заперечується і захисником в поданій апеляційній скарзі. Водночас, захист не позбавлений можливості за необхідності клопотати про надання доступу до цих речових доказів, які досліджував експерт. За відсутності такого клопотання, з урахуванням вимог ст.22 КПК України слід розуміти, що сторона захисту самостійно обстоюючи свою правову позицію, не вважала за доцільне скористатися на цій стадії провадження правом на відкриття їй також і цих речових доказів.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і доводи захисника про допущене судом порушення вимог ст.23 КПК України, оскільки суд першої інстанції безпосередньо дослідив надані стороною обвинувачення висновки судово - медичних криміналістичних експертиз від 06.02.2019 за № 80 та № 81, які містять результат дослідження речей загиблого, і за встановленої свідомої добровільної мовчазної відмови сторони захисту заявляти клопотання про безпосереднє дослідження речей, автоматично не ставить під сумнів допустимість висновку експерта.

Також в своїй апеляційній скарзі захисник обвинуваченого ОСОБА_11 ставить під сумнів допустимість доказу протоколу огляду місця події від 20.12.2018, оскільки поняті ОСОБА_17 та ОСОБА_18 не могли брати участь в проведенні даної слідчої дії з 18-05 год. по 19-30 год., оскільки були задіяні в якості понятих в іншій слідчій дії огляді місця ДТП, яка відбувалася в цей же день в період часу з 17-40 год. по 20-20 год.

Судом першої інстанції шляхом допиту слідчого ВРЗСТ СВ Сумського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_25 та слідчого Сумського ВП ГУНП в Сумській області ОСОБА_22 достовірно встановлено, що 20.12.2018 в м. Суми, по вул. Воєводіна в районі вул. Березовий Гай, 1 в проміжку часу з 17-40 год. до 20-20 год. було проведено дві слідчі дії: огляд місця події за наслідками ДТП, яку проводила слідча ОСОБА_22 та безпосередньо оглядала труп загиблого чоловіка, фіксувала виявлені тілесні ушкодження, одяг ОСОБА_16 , а також огляд місця події по ДТП, яку проводив слідчий ОСОБА_25 . Вказані слідчі дії проводилися у присутності понятих ОСОБА_17 та ОСОБА_18 .

Як пояснив свідок ОСОБА_25 , під час слідчої дії за участі понятих здійснювалися деякі нетривалі перерви для прибуття експерта для огляду трупа чоловіка.

Покази даного свідка узгоджуються з показами свідка ОСОБА_22 , яка показала, що прибувши на місце пригоди вони чекали деякий час на експерта. Вона оглядала труп загиблого чоловіка, фіксувала виявлені тілесні ушкодження, одяг ОСОБА_16 , та вказані відомості заносилися відразу до протоколу ОМП. При вказаній слідчій дії були присутні учасники цієї дії та поняті. Фотозйомка використовувалася експертом СМЕ. Протокол був оголошений вголос, зауважень не надходило.

Надані вказаними свідками покази у сукупності пояснюють інформацію, яку повідомив свідок ОСОБА_21 , який був понятим при проведенні слідчих дій 20.12.2018 в тій частині, що він був запрошений до участі у слідчій дії ОМП в якості понятого, не залучався до проведення слідчої дії за участі слідчого жіночої статі, однак стверджував, що він постійно перебував на місці події до завершення слідчих дій та ствердно відповів, що підпис у протоколі ОМП його.

Крім того, з наданої прокурором в ході апеляційного перегляду відповіді на запит заступника керівника Сумської місцевої прокуратури ОСОБА_27 від 30.07.2020 за № 12803/55-2020/СВ вбачається, що на місце події по факту ДТП за участі ОСОБА_11 оперативним черговим Сумського ВП було направлено групу слідчих, які перебували на чергуванні, а саме, слідчого відділення розслідування злочинів у сфері транспорту Сумського ВП ОСОБА_25 та слідчого відділення розслідування злочинів проти життя та здоров`я особи Сумського ВП ОСОБА_22 .

З огляду на викладене, ставити під сумнів достовірність проведення даної слідчої дії та внесення до протоколу огляду місця події від 20.12.2018 за участі слідчої ОСОБА_22 та понятих ОСОБА_21 та ОСОБА_17 правдивих відомостей, як про це ставиться питання в поданій апеляційній скарзі захисника ОСОБА_10 , колегія суддів підстав не вбачає.

Не заслуговують на увагу та спростовуються показами, наданими свідком ОСОБА_22 і твердження захисника обвинуваченого з приводу фото фіксації слідчої дії огляду місця події за участі слідчої ОСОБА_22 , оскільки вона пояснила, що фотозйомка здійснювалася експертом СМЕ, а не слідчим, яка проводила дану слідчу дії.

Отже, суд першої інстанції свої висновки в підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_11 за ч.2 ст.286 КК України обгрунтував доказами, які сумнівів у їх допустимості не викликають.

Таким чином, суд першої інстанції у відповідності з вимогами ст.ст.370, 374 КПК України, встановивши фактичні обставини кримінального провадження, обґрунтовано прийшов до висновку щодо обсягу та доведеності вини ОСОБА_11 за ч.2 ст.286 КК України.

З приводу призначеного ОСОБА_11 покарання, яке на думку прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 і ОСОБА_32 , є занадто м`яким, а на переконання захисника ОСОБА_10 - занадто суворим і не відповідає вимогам закону, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Відповідно до загальних засад призначення кримінального покарання, передбачених ст.65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного, які підлягають обов`язковому врахуванню.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

За змістом ст.75 КК України рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Цих вимог закону суд першої інстанції дотримався.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, при призначенні ОСОБА_11 покарання за ч.2 ст.286 КК України, суд першої інстанції вірно врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_11 злочину, який є тяжким злочином, вчиненим з необережності, конкретні обставини скоєного, наслідки, що настали у виді смерті людини. Врахував суд першої інстанції і дані про особу винного, який за колишнім місцем навчання та роботи характеризується позитивно, займається громадською діяльністю, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, має молодий вік, на обліках будь-де не перебуває, просив пробачення у потерпілих, визнавши дані обставини такими, що пом`якшують покарання. Обтяжуючих покарання обставин не встановив.

Крім цього, суд взяв до уваги, позицію потерпілих, які не пробачили обвинуваченого та вважали, що він у вчиненні злочину не розкаявся, просили призначити ОСОБА_11 саме суворе покарання, а також те, що обвинувачений 18.03.2019, тобто після ДТП за його участі, був підданий адміністративному стягненню за ч.2 ст.122 КУпАП (перевищення встановлених обмежень швидкості руху, проїзд на заборонний сигнал регулювання дорожнього руху та порушення інших правил дорожнього руху), що підтверджується досудовою доповіддю (а.к.п.169-170, т.1).

Врахувавши всі ці обставини в сукупності та взаємозв`язку, місцевий суд, на думку колегії суддів, дійшов вірного висновку про необхідність призначення ОСОБА_11 основного покарання в межах санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений ним злочин саме у виді 5 років позбавлення волі із необхідністю реального його відбування з призначенням додаткового покарання у виді 3 років позбавлення права керувати транспортними засобами та своє рішення мотивував у вироку.

Спростовуючи доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_10 про можливість призначення його підзахисному покарання із застосуванням ст.75 КК України з підстав того, що за відсутності свідків ДТП, маючи законний механізм, який полягає у відмові свідчити проти себе, його підзахисний сприяв органу досудового розслідування у встановленні істини та забезпеченню розслідування обставин ДТП, не залишив місце ДТП, викликав швидку та поліцію, колегія суддів звертає увагу, що поведінка ОСОБА_11 у суді першої інстанції вказує на те, що обвинувачений не визнав своєї вини та не розкаявся у вчиненому.

Так, в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_11 вину у вчиненому визнав частково, зазначав, що правил дорожнього руху не порушував, визнав вину тільки в тому, що не помітив потерпілого та вважав, що саме пішохід ОСОБА_16 порушив правила дорожнього руху, так як рухався по краю проїжджої частини в попутному напрямку з ним. Свою винуватість та каяття фактично визнав після того, як були допитані свідки, потерпілі, досліджені докази по справі під час останнього слова проголошеного 31.01.2020, на що і звертає увагу захисник в поданій апеляційній скарзі, а також 04.02.2020, зазначивши, що шкодує про вчинене, що на переконання колегії суддів не вказує на те, що його зізнання стало результатом тривалого роздуму й затятої внутрішньої боротьби та свідчить про рішучість стати на шлях виправлення, самоосуд свого вчинку. Щире каяття є відвертою негативною оцінкою винуватою особою своєї злочинної поведінки, визнанням тих обставин, які їй ставляться в провину, має характеризувати її поведінку після вчинення злочину, але з позицій психологічної переорієнтації суб`єкта, який дійсно засуджує свій вчинок, визнає його антигромадський характер і готовий нести відповідальність.

Визнання ОСОБА_11 своєї вини фактично за встановлених судом обставин ДТП свідчить про відсутність у нього щирого жалю з приводу скоєного та осуду своїх протиправних дій, тобто про відсутність ознак щирого каяття.

При цьому, посилання сторони захисту на спроби вибачитися перед потерпілими, які ними не сприймалися, колегія суддів не вважає слушними, оскільки потерпілі в ході апеляційного розгляду показали, що батько обвинуваченого телефонував через півроку після ДТП, щоб поговорити, в судових засіданнях суду першої інстанції обвинувачений до них не підійшов, не вибачився.

Також в ході апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_11 показав, що частково відшкодував потерпілим завдану злочином шкоду (у квітні 5 тис. грн., потім щомісячно по 1,5 тис. грн.), переведені ним кошти в сумі 6 тис. грн. ОСОБА_6 не прийняв, однак, вказана поведінка обвинуваченого в сукупності з іншими встановленими в ході розгляду обставинами провадження, на думку колегії суддів, характеризує обвинуваченого як такого, що не в повній мірі усвідомив свою провину, а також вказує на формальне визнання обвинуваченим вини. Само по собі часткове відшкодування обвинуваченим заподіяної злочином шкоди в силу закону не є перешкодою для ухвалення зазначеного рішення суду.

Не заслуговують на увагу колегії суддів і посилання захисника ОСОБА_10 на висновок органу пробації відносно його підзахисного, відповідно до якого виправлення ОСОБА_11 можливо без ізоляції від суспільства, оскільки в розумінні ст. ст. 314, 314-1 КПК України, досудова доповідь представника органу пробації складається з метою забезпечення суду інформацією, що характеризує обвинуваченого, та має виключно рекомендаційний характер, яку суд може враховувати, виходячи із своїх дискреційних повноважень. На переконання колегії суддів, зазначений висновок достатньо враховано при призначенні ОСОБА_11 основного та додаткового покарання, та не є підставою для його звільнення від відбування призначеного покарання.

З огляду на викладене, колегія суддів, погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_11 положень ст.75 КК України.

Вважати призначене ОСОБА_11 основне покарання надмірно суворим та несправедливим колегія суддів підстав не вбачає, навіть з урахуванням і тих обставин, на які є посилання в апеляційній скарзі захисника.

Що стосується посилань прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на те, що суд першої інстанції призначив ОСОБА_11 занадто м`яке основне покарання за ч.2 ст.286 КК України, то вони є безпідставними, оскільки на їх обгрунтування прокурор та потерпілі не посилаються на будь-які обставини або докази, які не були відомі суду або не отримали відповідної оцінки у вироку.

Фактично апеляційні скарги прокурора та потерпілих полягають у міркуваннях загального характеру щодо невідповідності призначеного покарання принципам справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, не співмірності його вчиненому злочину, а також у переоцінці фактичних обставин та доказів, яким судом першої інстанції у вироку була надана оцінка, з правильністю якої погоджується і колегія суддів, зокрема і щодо вчинення обвинуваченим ОСОБА_11 адміністративного правопорушення за недотримання вимог правил дорожнього руху (ч.2 ст.122 КУпАП) через три місяці після подій, які настали, що на їх думку вказує на не бажанні обвинуваченого стати на шлях виправлення.

Отже, з урахуванням наведеного, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов слушного висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_11 основного покарання у виді позбавлення волі на строк саме 5 років, а не мінімального, передбаченого санкцією ч.2 ст.286 КК України та додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Таким чином, колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_11 покарання є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Вирок Зарічного районного суду м. Суми від 04 лютого 2020 року, яким ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України залишити без змін, а спільну апеляційну скаргу потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та змінену апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Ухвала набирає законної сили негайно та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4