ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження №11-кп/807/1205/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: ч.1 ст.309 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 жовтня 2020 року м.Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 травня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.1 ст.309 КК України,

ВСТАНОВИЛА
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 29.07.2019 року приблизно о 22 годині, маючи умисел на незаконне придбання, зберігання особливо небезпечної психотропної речовини «1 феніл 2 піролідин 1 іл пентан 1 он» (PVP) без мети подальшого збуту, для особистого вживання, знаходячись біля дерев, які ростуть на зеленій території, розташованої навпроти входу до «АТБ маркет» по вул.Патріотична, буд.52а в м.Запоріжжя, шляхом привласнення знайденого, підняв біля одного із дерев згорток з фольги та 2 паперових згортка з порошкоподібною речовиною білого кольору масами 0,0268 грам, 0,1643 грама та 0,1480 грам. Вказана порошкоподібна речовина є особливо небезпечною психотропною речовиною «1 феніл 2 піролідин 1 іл пентан 1 он» (PVP), маса якої склала 0,2338 грама в перерахунку на основу, яку він сховав до заднього лівого карману своїх джинсових шортів, які на той момент були одягнені на ньому, тим самим незаконно придбав вказану особливо небезпечну психотропну речовину.

В подальшому ОСОБА_7 , продовжуючи реалізовувати свій злочинний умисел, переніс вищезазначену особливо небезпечну психотропну речовину, незаконно зберігаючи її при собі у лівому задньому кармані своїх джинсових шортів, які в той момент були одягнені на ньому, до під`їзду №3 буд. АДРЕСА_2 . Знаходячись в приміщенні вказаного під`їзду, ОСОБА_7 було затримано співробітниками поліції за підозрою у вчиненні ним злочину, передбаченого ч.1 ст.185 КК, після чого доставлено до приміщення кабінету №66 буд.32 по вул.Возз`єднання України в м.Запоріжжя, тобто до адміністративної будівлі Вознесенівського ВП ДВП ГУНП в Запорізькій області.

Знаходячись в приміщенні вказаного кабінету на підставі ст.34 ЗУ «Про Національну поліцію України» співробітниками поліції було проведено поверхневий огляд ОСОБА_7 з метою виявлення предметів, які згідно із законодавством України знаходяться у незаконному обігу. Під час проведення поверхневого огляду в лівому задньому кармані джинсових шортів ОСОБА_7 було виявлено згорток з фольги та 2 паперових згортка з порошкоподібною речовиною білого кольору, яка є особливо небезпечною психотропною речовиною «1 феніл 2 піролідин 1 іл пентан 1 он» (PVP), маса якої склала 0,2338 грама, яка згідно віднесена до категорії особливо небезпечних психотропних речовин, обіг яких заборонено, та яку в ході проведення огляду місця події було вилучено співробітниками поліції.

Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.309 КК, як незаконне придбання, зберігання психотропної речовини без мети збуту. Йому призначено покарання у виді 4 місяців арешту.

На підставі ч.3 ст.72 КК основні покарання, призначені вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13.08.2019 року за ч.1 ст.185 КК у виді штрафу та вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07.05.2020 року у виді арешту ухвалено виконувати самостійно.

Вирішено питання про початок строку відбування покарання, процесуальні витрати та речові докази.

В апеляційній скарзі обвинувачений просив вирок змінити та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. Свої вимоги мотивував тим, що суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував, що він повністю визнав свою вину, вчинений ним злочин не є тяжким та внаслідок даного злочину тяжких наслідків не настало. Він має місце проживання та реєстрації, проживає з бабусею пенсіонеркою та сестрою інвалідом. З березня 2020 року не міг з`явитися до суду, оскільки не мав довідки на право проїзду в громадському транспорті під час дії карантинних заходів. Крім того, на теперішній час він влаштувався на роботу та заплатив штраф в розмірі 850 грн. за вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13.08.2019 року. Усі ці обставини свідчать про можливість призначення йому покарання, яке не пов`язане з реальним позбавленням волі.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого та його захисника, які повністю підтримали апеляційну скаргу та наполягали на її задоволенні; прокурора, який заперечив проти апеляційної скарги та просив вирок залишити без змін; перевіривши матеріали кримінального провадження і обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Подія кримінального правопорушення, доведеність винуватості ОСОБА_7 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діянь в апеляційному порядку не оскаржені. У зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст.404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

З цих же підстав судова колегія вважає встановленим скоєння кримінального правопорушення обвинуваченим ОСОБА_7 за обставин, зазначених в оскарженому вироку суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважав, що призначене йому покарання за своїм видом є явно несправедливим внаслідок суворості, а тому просив вирок суду змінити, призначивши йому покарання, не пов`язане із позбавленням волі.

Проте колегія суддів, перевіривши матеріали кримінального провадження, не може погодитись із такими доводами та вимогами обвинуваченого виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст.65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності й індивідуалізації. Для вибору такого покарання суд повинен урахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

При цьому суд наділений дискреційними повноваженнями обрати винній особі вид і розмір заходу примусу у межах санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді арешту, суд першої інстанції з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, обставину, яка пом`якшує покарання визнання вини обвинуваченим у скоєнні кримінального правопорушення, а також дані про особу обвинуваченого, який офіційно не працевлаштований, на спеціальних обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, не має міцних соціальних зв`язків, має зареєстроване місце проживання, ухилявся від суду. Після вчинення кримінального правопорушення у даній справі був засуджений вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13.08.2019 року за ч.1 ст.185 КК до штрафу, який на день ухвалення вироку не був сплачений. Обставин, які б обтяжували покарання обвинуваченого, судом встановлено не було.

Своє рішення щодо виду призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції належним чином обґрунтував у вироку, навівши при цьому мотиви неможливості призначення обвинуваченому іншого, більш м`якого виду покарання, аніж арешт.

Зокрема суд першої інстанції правильно виходив з того, що обвинувачений ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, не має джерела доходу та не сплатив штраф за попереднім вироком, що у відповідності до ст.ст.53, 57 КК виключає можливість призначення йому покарання у виді штрафу та виправних робіт.

Будь-яких даних про оформлення на постійну роботу та отримання доходів, а відтак і можливості сплатити штраф, обвинувачений не надав і під час апеляційного розгляду.

Та обставина, що обвинувачений 01.06.2020 року, тобто після ухвалення вироку у даній справі, сплатив штраф, призначений йому попереднім вироком, на законність прийнятого судом рішення жодним чином не впливає. Адже на час ухвалення оскаржуваного вироку у суду першої інстанції були відсутні дані про сплату обвинуваченим штрафу за вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 13.08.2019 року, а відтак судом, з огляду на приписи ч.3 ст.72 КК, обґрунтовано було зазначено у вироку про самостійне виконання покарань у виді штрафу та арешту.

Отже, підстав вважати призначене обвинуваченому покарання явно несправедливим через суворість, як про це стверджував апелянт, колегія суддів не вбачає. Призначене обвинуваченому ОСОБА_7 покарання є пропорційним та співмірним вчиненому і є достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень.

Крім того, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 просив на підставі ч.4 ст.309 КК звільнити його від кримінальної відповідальності, оскільки він добровільно звернувся до лікувального закладу та пройшов лікування.

Між тим колегія суддів не може погодитися із такими вимогами обвинуваченого виходячи з наступного.

Положеннями ч.4 ст.309 КК передбачено, що особа, яка добровільно звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування від наркоманії, звільняється від кримінальної відповідальності за дії, передбачені ч.1 ст.309 КК.

Вирішуючи питання про таке звільнення, суду необхідно з`ясувати чи дійсно особа страждала на наркоманію і потребувала лікування від неї, чи дійсно вона звернулася до лікувального закладу і розпочала лікування добровільно, а не вимушено, і чи дійсно ставить за мету вилікуватися, а не ухилитися в такий спосіб від відповідальності за вчинений злочин. При цьому, особою, хворою на наркоманію, визнається така особа, якій медичним закладом встановлено відповідний діагноз.

Разом з тим, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувачений ОСОБА_7 не перебував на обліку у лікаря-нарколога до моменту звернення за медичною допомогою в липні 2020 року, після чого йому був поставлений діагноз «психічні та поведінкові розлади внаслідок комбінованого вживання алкоголю та психоактивних речовин», він проходив курс лікування з 13.07.2020 року по 03.08.2020 року. Тобто, ОСОБА_7 звернувся за медичною допомогою вже після ухвалення щодо нього вироку, що свідчить про те, що він ставив за мету не вилікуватися від залежності, а ухилитися від відповідальності за вчинення кримінального правопорушення.

За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ч.4 ст.309 КК.

Отже, оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б стали безумовною підставою для скасування чи зміни судового рішення не допущено, а призначене покарання відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, то апеляційна скарга не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 07 травня 2020 року щодо ОСОБА_7 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з часу її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4