Справа № 456/4759/19
Провадження № 1-кп/456/188/2020
ВИРОК
іменем України

11 вересня 2020 року Стрийський міськрайонний суд Львівської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,
з участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
адвоката ОСОБА_5 ,
потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
представника потерпілих ОСОБА_8 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Стрий кримінальне провадження щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Моршин Львівської області, громадянина України, українця, з середньою спеціальною освітою, пенсіонер, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України,
в с т а н о в и в :
ОСОБА_9 , 30 серпня 2019 року, приблизно о 20 годині 00 хвилин, керуючи автомобілем марки «Volkswagen Т5», р.н. НОМЕР_1 та рухаючись ним вул. Галицькій у м. Стрий Львівської області, у напрямку до м. Чоп, неподалік АЗС «ОККО», порушив вимоги Р.1 п.п. 1.2. 1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «дорожні умови» та «дорожня обстановка»; Р.2 п.2.3 б), д); Р.11 п.п. 11.13 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, які виразилися в тому, що він, проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував таку обстановку та її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру виїхав на правий по ходу свого руху тротуар, по якому в цей час рухались ОСОБА_10 з малолітньою ОСОБА_11 , і малолітнім ОСОБА_12 , котрий в цей час перебував в дитячій колясці, та в подальшому здійснив наїзд на вказаних пішоходів.
У результаті порушення водієм ОСОБА_4 вимог Р.1 п.п. 1.2. 1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «дорожні умови» та «дорожня обстановка»; Р.2 п.2.3 б), д); Р.11 п.п. 11.13 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, пішоходу ОСОБА_10 , згідно висновку судово-медичної експертизи №882 від 27.09.2019 спричинено тілесні ушкодження у вигляді забою грудної клітки, закритого багатовідламкового перелому верхньої третини обох кісток правої гомілки зі зміщенням, осаднення нижньої третини обох гомілок, рубець на чолі, синці на лівій руці, лівій нозі, на грудях, животі. Вказані тілесні ушкодження утворились від дії тупих предметів, могли виникнути під час дорожньо-транспортної пригоди контактуванні тіла потерпілого з виступаючими частинами кузова автомобіля і подальшим падінням на дорожнє покриття. Травма правої ноги у вигляді закритих переломів верхньої третини обох кісток гомілки відноситься до тілесного ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я. Потерпілому ОСОБА_12 згідно висновку судово- медичної експертизи №153 від 23.09.2019 спричинені тілесні ушкодження у вигляді відкритої черепно-мозкової травми - переломів кіток склепіння та основи черепа, з крововиливами під оболонки головного мозку, що призвело до набряку головного мозку з частковою деструкцією тканини головного мозку, що призвело до набряку головного мозку, осаднення шкіри в лобно- скроневій ділянці голови зліва, лобно-тім`яній ділянці голови справа, кінчика носа, лівої щоки. Дані описані тілесні ушкодження могли утворитися внаслідок ударної взаємодії з тупим твердим предметом, під час дорожньо- транспортної та за ступенем тяжкості, відносно живих осіб, мають ознаки тяжкого тілесного ушкодження по небезпеці для життя в момент їх заподіяння, і в даному випадку, перебувають у прямому причинному зв`язку із настанням смерті.
Таким чином, ОСОБА_4 порушив вимоги Правил дорожнього руху України, в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої наступила смерть малолітнього потерпілого ОСОБА_12 , а потерпілому ОСОБА_10 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 286 КК України.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у вчиненому кримінальному правопорушенні, передбаченому ч.2 ст. 286 КК України визнав повністю, щиро розкаявся у вчиненому. Пояснив, що керуючи транспортним засобом, частково втратив свідомість і скоїв наїзд на пішоходів. Після дорожньо-транспортної пригоди вжив всіх заходів для доставлення дитини невідкладно до медичного закладу. Щиро просить вибачення у потерпілих. Зазначив, що частково відшкодував шкоду і зобов`язується відшкодувати таку у майбутньому. Просить суд не позбавляти його права керування транспортним засобом, оскільки він хворіє цукровим діабетом ІІ типу, гіпертонічною хворобою ІІ ступеня, перебуває на «Д» обліку в лікаря-ендокринолога, дружина є інвалідом ІІІ групи. Окрім цього, автомобіль інколи використовує для тимчасового заробітку. Просить суд його суворо не карати.
Суд з`ясував, що обставини справи ніким із учасників судового провадження не оспорюються і кожен з них правильно розуміє зміст цих обставин. Суд також впевнився у добровільності їх позиції та роз`яснив їм процесуальні наслідки зазначених дій, передбачені ч.2 ст.394 КПК України. З урахуванням думки всіх учасників процесу, на підставі ч.3 ст.349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження доказів стосовно тих обставин, які ніким не оспорюються і судовий розгляд було обмежено допитом обвинуваченого та дослідженням документів, що стосуються його особи.
Як убачається із законодавчого визначення, злочином може бути визнано лише протиправне, суспільно небезпечне, винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину (ч. 1 ст. 11 КК України). Звідси одним з елементів складу злочину може бути визнано певну поведінку людини, свідомий та вольовий вчинок, а не певний стан особи.
Диспозиція ст. 286 КК України сформульована законодавцем як бланкетна, тому для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цією статтею, потрібно проаналізувати ті нормативно-правові акти, які унормовують правила безпеки руху й експлуатації транспорту, насамперед ПДР, для з`ясування, які саме порушення цих правил були допущені особою, котра керувала транспортним засобом у момент ДТП.
При цьому належить враховувати, що злочин, передбачений ст. 286 КК України, є злочином із так званим матеріальним складом, і обов`язковою ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння (дію чи бездіяльність), є не будь-які з допущених особою порушень ПДР, а лише ті з них, які спричиняють (викликають, породжують) суспільно небезпечні наслідки, передбачені в частинах 1, 2 або 3 ст. 286 КК, тобто тільки такі порушення ПДР, які є причиною настання цих наслідків і, отже, перебувають із ними у причиновому зв`язку. Таким чином, об`єктивна сторона даного складу злочину включає такі обов`язкові елементи: діяння (дія або бездіяльність); обстановка; суспільно-небезпечні наслідки (середньої тяжкості тілесне ушкодження - ч. 1, смерть потерпілого або тяжке тілесне ушкодження - ч. 2, загибель кількох осіб - ч. 3); причиновий зв`язок між суспільно небезпечним діянням та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками.
Діяння полягає в порушенні Правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту. Воно може вчинятися шляхом дії або бездіяльності й полягати: 1) у вчиненні дій, заборонених правилами (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння чи без посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії тощо); 2) у невиконанні дій, які особа може і зобов`язана вчинити відповідно до вимог правил безпеки руху й експлуатації транспорту (незниження швидкості руху відповідно до дорожньої обстановки, недотримання безпечного інтервалу тощо).
Обстановка вчинення злочину характеризується тим, що діяння вчиняється та наслідки настають в обстановці дорожнього руху.
Причиновий зв`язок між діянням і наслідками має місце тоді, коли порушення правил безпеки руху або експлуатації транспорту, допущене винуватою особою, неминуче зумовлює шкідливі наслідки, передбачені ст. 286 КК України.
Допущені особою, яка керує транспортним засобом, порушення ПДР можуть бути умовно поділені на дві групи: а) порушення, які самі по собі (без порушення інших правил ПДР) не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені у ст. 286 КК України (наприклад, керування транспортним засобом без посвідчення водія на керування транспортним засобом відповідної категорії, не зареєстрованим, або без належного номерного знака (підп. «в» п. 2.9 ПДР) тощо); б) порушення, які самі по собі (навіть без будь-яких інших додаткових факторів) містять реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і тим самим виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній ДТП, що мала місце (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів (п. 10.3 ПДР), розвороту (п. 10.7 ПДР), заборони виїзду на зустрічну смугу руху транспорту (п. 11.4 ПДР), перевищення швидкості руху транспорту (п. 12.4 ПДР) тощо).
Під час розгляду кримінального провадження суд зобов`язаний виявити, встановити і вказати в мотивувальній частині вироку порушення ПДР, які мали місце під час конкретної ДТП, але водночас він повинен чітко зазначати у вироку, які саме з цих порушень були причиною настання наслідків, передбачених ст. 286 КК України, тобто знаходилися у причиновому зв`язку з ними, а які з цих порушень виконали лише функцію умов, що їм сприяли. Вказана правова позиція відображена в Постанові Верховного суду від 21.08.2019 у справі № 682/956/17.
За змістом закону порушення Правил безпеки руху та експлуатації транспорту полягає в дії або бездіяльності, пов`язаній з невиконанням однієї чи кількох вимог Правил дорожнього руху або інших нормативних актів, що регламентують безпеку руху та експлуатацію транспорту, з боку особи, яка керує транспортним засобом. Об`єктивна сторона злочину, передбаченого ст. 286 КК України, полягає в: а) порушенні Правил безпеки руху чи експлуатації транспорту, тобто в порушенні конкретного правила, передбаченого конкретним пунктом правил; б) настанні суспільне небезпечних наслідків заподіяння смерті чи тілесних ушкоджень учасникам дорожнього руху і в) причинному зв`язку між порушенням правил безпеки руху чи експлуатації транспорту та спричиненими наслідками.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується необережною формою вини, що визначається характером ставлення до наслідків. Сама ж дія або бездіяльність при порушенні правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту можуть бути як умисними, так і вчиненими з необережності.
Поясненнями обвинуваченого ОСОБА_4 в судовому засіданні встановлено, що 30.08.2019 о 20:00 год., він, керуючи автомобілем «Volkswagen T5», р.н. НОМЕР_1 та рухаючись ним по вул. Галицькій у м. Стрий Львівської області, порушив Правила дорожнього руху в частині визначення термінів «дорожні умови» та «дорожня обстановка», які виразились в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував таку обстановку та її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру, виїхав на правий по ходу свого руху тротуар, по якому в цей час рухались ОСОБА_10 з малолітньою ОСОБА_11 і малолітнім ОСОБА_12 , котрий в цей час перебував в дитячій колясці та здійснив наїзд на вказаних пішоходів.
Таким чином, з урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_4 , котрий вину у вчиненому злочині визнав повністю та які відповідають обставинам, викладеним в обвинувальному акті, суд вважає доведеним:
факт порушення ОСОБА_4 вимог Р.1 п.п. 1.2. 1.5, 1.10 (в частині визначення термінів «дорожні умови» та «дорожня обстановка»; Р.2 п.2.3 б), д); Р.11 п.п. 11.13 Правил дорожнього руху України, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001, в результаті чого відбулася дорожньо-транспортна пригода, внаслідок якої наступила смерть малолітнього потерпілого ОСОБА_12 , а потерпілому ОСОБА_10 спричинено середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України.
При призначенні покарання обвинуваченому слід суворо дотримуватися принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, маючи на увазі, що метою покарання засудженого є його виправлення, виховання та соціальна реабілітація, запобігання вчиненню нових злочинів, а з врахуванням того, що позбавлення волі є одним із найсуворіших покарань, тому таке покарання слід призначати до реального відбування, тільки тоді, коли у суду є достатнє переконання, що звільнення особи від відбування такого, не сприятиме виправленню засудженого.
За змістом п.п. 20, 21 Постанови Пленуму ВСУ №14 від 23.12.2005 р. «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» при призначенні покарання за відповідною частиною ст.286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, але й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб, а також обставини, які пом`якшують та обтяжують покарання, та особу винного.
У кожному випадку призначення покарання за частинами 1 та 2 ст. 286 і ст. 287 КК необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами або обіймати посади, пов`язані з відповідальністю за технічний стан чи експлуатацію транспортних засобів, відповідно.
Згідно зі статтями 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.
Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.
Обтяжуючих вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення обставин, передбачених ст. 67 КК України, суд не вбачає.
Пом`якшуючими вину обвинуваченого ОСОБА_4 обставинами, передбаченими ст. 66 КК України суд вважає щире каяття та часткове відшкодування шкоди.
Обираючи покарання обвинуваченому суд враховує характер та тяжкість вчиненого злочину, фактичні обставини справи, тяжкість заподіяних злочином наслідків, а також те, що обвинувачений повністю визнав вину у вчиненні злочину, раніше не судимий, за місцем реєстрації та проживання характеризується позитивно, на психіатричному та наркологічному обліках не перебуває, шкоду потерпілим відшкодував частково, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.286 КК України.
Дотримуючись принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, зважаючи на те, що головною метою покарання є виховання та соціальна реабілітація винного, суд приходить до висновку про можливість виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
До вказаних висновків, суд прийшов, зокрема, виходячи з наступного.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

У кримінальних провадженнях № 205/7091/16-к у постанові від 17 жовтня 2019 року, № 206/5073/15-к у постанові від 12 вересня 2018 року, Верховний Суд наголосив, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо. Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

У кримінальному провадженні № 167/341/16-к у постанові від від 24 травня 2018 року, Верховний суд вказав, що загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування статті 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду і розміру, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання або призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом застосовуючи ст. 69 КК.
Слід також вказати, що у кримінальних провадженнях №654/763/17 у постанові від 24 жовтня 2018 року, №346/356/18 у постанові від 12 лютого 2019 року, №166/937/16-к у постанові від 26 квітня 2018 року, №125/1133/17 у постанові від 29 січня 2019 року, Верховний суд прийшов до висновку, що навіть за умови вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, у судів були підстави для застосування правових приписів ст.75 КК України та звільнення обвинувачених від відбування покарання з випробуванням.

В судовому засіданні встановлено, що 25.11.2019 між ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_4 укладено Договір про відшкодування моральної та майнової шкоди, завданої під час дорожньо-транспортної пригоди. Умовами вказаного договору сторони узгодили, що розмір відшкодування моральної та матеріальної шкоди ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 становить грошову суму, що є еквівалентною 15 000 /п`ятнадцять тисяч/ доларів США та 60 /шістдесяти тисячам/ грн. Загальна сума відшкодування за курсом НБУ на момент підписання вказаного Договору становить 422 400 /чотириста двадцять дві тисячі чотириста/ грн., з урахуванням курсу НБУ 24, 16 грн./дол. США станом на 25.11.2019. До моменту підписання даного Договору ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 вже частково відшкодовано шкоду, тобто ОСОБА_4 передано ОСОБА_6 , ОСОБА_10 грошові кошти в розмірі 100 000 /сто тисяч/ грн. Сторони погодились, що такий обсяг відшкодування моральної та матеріальної шкоди є повним, збільшенню не підлягає. ОСОБА_4 погоджується з вказаним розміром відшкодування та зобов`язався передати ОСОБА_6 та ОСОБА_10 на момент підписання договору частину грошової суми, що є еквівалентною 8 000 /вісім тисяч/ доларів США, а решту грошових коштів, що є еквівалентним 3 000 /три тисячі/ доларів США після винесення судом вироку, протягом п`яти днів. Суму відшкодування в розмірі 60 000 /шістдесят тисяч/ грн., а саме по 5 000 /п`ять тисяч/ грн. щомісячно, починаючи з 25 січня 2020 та 25 числа кожного наступного місяця, протягом одного року, тобто до 31 грудня 2020 року, ОСОБА_4 зобов`язується передавати ОСОБА_6 та ОСОБА_10 . Останні погоджуються із вказаним розміром відшкодування моральної та матеріальної шкоди і не матимуть жодних претензій до ОСОБА_4 з приводу заподіяної ним шкоди чи понесених додаткових витрат, внаслідок ДТП, що мала місце 30.08.2019. У зв`язку з позицією ОСОБА_4 про добровільне відшкодування моральної та матеріальної шкоди, завданої в результаті ДТП., ОСОБА_6 та ОСОБА_10 не заперечуватимуть про застосування відносно ОСОБА_4 ст. 75 КК України, тобто звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.
10.09.2020 на адресу суду від потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_10 надійшло клопотання про застосування відносно ОСОБА_4 правових приписів ст.75 КК України, в якому потерпілі просять суд звільнити ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням, покликаючись на стан його здоров`я, стан здоров`я його дружини, та досягнення домовленості щодо порядку відшкодування моральної шкоди.
Крім того, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_4 є пенсіонером /пенсійне посвідчення № НОМЕР_2 / та має ряд захворювань: цукровий діабет ІІ типу, гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, перебуває на «Д» обліку в лікаря-ендокринолога, що підтверджується медичним висновком лікарсько-консультативної комісії Моршинської міської лікарні ОСОБА_13 №12 від 04.05.2020.
Також суд приймає до уваги, що дружина обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_14 /свідоцтво про шлюб серії НОМЕР_3 / є інвалідом ІІІ групи і також має ряд захворювань: метаболічна кардіопатія; УХС; гіпертонічна хвороба ІІ ступеня, що підтверджується медичним висновком лікарсько-консультативної комісії Моршинської міської лікарні ОСОБА_13 №13 від 04.05.2020.
В судовому засіданні з показань обвинуваченого ОСОБА_4 , довідкою №1184 від 20.05.2020, виданої виконавчим комітетом Моршинської міської ради встановлено, що ОСОБА_4 з дружиною ОСОБА_14 проживає та зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий; злочин вчинив з необережності, вину визнав повністю, щиро кається, частково відшкодував потерпілим матеріальну та моральну шкоду та в подальшому, до кінця 2020 року зобов`язується щомісяця виплачувати потерпілим по 5 000, 00 грн., хворіє на цукровий діабет ІІ типу, перебуває на «Д» обліку в лікаря-ендокринолога та проживає з дружиною, яка є інвалідом ІІІ групи.
Суд також враховує і позицію сторони обвинувачення, яка просить застосувати правові приписи ст.75 КК України.
Посткримінальна поведінка обвинуваченого є виключно позитивною. Після вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_4 щиро розкаявся, активно сприяв розкриттю злочину, відшкодував частково потерпілим завдану матеріальну та моральну шкоду, в зв`язку з чим потерпілі просять призначити обвинуваченому покарання із звільненням від відбування покарання з випробуванням.
На підставі наведеного, а також враховуючи характеризуючі дані особи винного, який на час розгляду справи повністю визнав свою вину, а, отже, готовий нести кримінальну відповідальність, з урахуванням пом`якшуючих обставин у вигляді щирого каяття, часткового відшкодування шкоди, відсутності обтяжуючих у справі обставин, а також позиції потерпілих, які не заперечують щодо звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, суд вважає можливим виправлення винного без реального відбування покарання, із звільненням від основного покарання у виді позбавлення волі з випробуванням на підставі ст.75 КК України.
При вирішенні питання про призначення додаткового покарання обвинуваченому ОСОБА_4 у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, суд враховує думку прокурора, який просить застосувати до обвинуваченого додаткове покарання та позбавити його такого права, думку потерпілих ОСОБА_6 , ОСОБА_10 , які просять призначати обвинуваченому додаткове порання, думку самого обвинуваченого ОСОБА_4 , який просить суд не позбавляти його такого права, оскільки керування транспортним засобом є необхідним для нього, суд приходить до висновку про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами, з наступних підстав.
Відповідно до ч.1 ст. 55 КК України додаткове покарання у виді позбавлення права займатися певною діяльністю може бути призначено на строк від одного до трьох років.
Так, з аналізу характеру та обсягу допущених порушень Правил дорожнього руху вбачається, що ОСОБА_4 з необережності під час руху проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не врахував таку обстановку та її зміни, щоб мати змогу постійно контролювати рух керованого ним транспортного засобу та безпечно керувати ним, без причин технічного характеру виїхав на правий по ходу свого руху тротуар, по якому в цей час рухались ОСОБА_10 з малолітньою ОСОБА_11 , і малолітнім ОСОБА_12 , котрий в цей час перебував в дитячій колясці, та в подальшому здійснив наїзд на вказаних пішоходів.
Одночасно в судовому засіданні встановлено, що обвинувачений є пенсіонером, хворіє, його дружина є інвалідом ІІІ групи. Доказів надання транспортних послуг і як наслідок, отримання доходу від них, обвинуваченим суду не подано, а відтак, відсутні підстави вважати, що автомобіль є джерелом доходу обвинуваченого. Тобто, діяльність обвинуваченого, не пов`язана з керуванням транспортним засобом, для нього та його сім`ї не є єдиним джерелом доходу. Також суд враховує, що хвороба обвинуваченого протягом кількох років цукровий діабет, повинна була стимулювати водія безухильно та з особливою уважністю дотримуватися правил дорожнього руху, оскільки їх порушення ставить під небезпеку життя і здоров`я інших людей.
А відтак, враховуючи обставини кримінального правопорушення, той факт, що необережними діями обвинуваченого спричинено смерть дитини, яка є непоправною втратою для її батьків, та заподіяно середньої тяжкості тілесне ушкодження потерпілому, враховуючи думку потерпілих, які наполягають на позбавленні права керування транспортними засобами обвинуваченого, зважаючи на особу обвинуваченого, його поведінку після вчинення злочину, той факт, що діяльність обвинуваченого, не пов`язана з керуванням транспортним засобом, для нього та його сім`ї не є єдиним джерелом доходу, суд приходить до висновку про необхідність застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Таке покарання відповідатиме загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення ОСОБА_4 , а також запобігання вчиненню ним нових злочинів.
Строк запобіжного заходу ОСОБА_4 закінчився.
Цивільний позов у справі не заявлено.
Процесуальні витрати в кримінальному провадженні слід вирішити в порядку ст. 124 КПК України.
Підстави для задоволення заяви про відшкодування витрат на правову допомогу потерпілим, в порядку ст.124 КПК України, на час постановлення вироку відсутні, оскільки такі не підтверджені належними та допустимими доказами, зокрема відсутній акт виконаних робіт.
Долю речових доказів слід вирішити в порядку ст. 100 КПК України.
Питання про скасування арешту майна слід вирішити в порядку ст. 174 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368-371, 373- 374 КПК України, суд,

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винним у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст. 286 КК України, й призначити йому покарання 4 /чотири/ роки позбавлення волі, з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 2 /два/ роки.
На підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнити ОСОБА_4 від відбування основного покарання у виді позбавлення волі, з випробуванням, встановивши іспитовий строк тривалістю 3 /три/ роки.
Згідно з п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_4 повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися у вказані органи для реєстрації.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави витрати за проведення автотехнічної експертизи №1/1045 від 25.09.2019 в сумі 1 570 /одна тисяча п`ятсот сімдесят/ грн. 10 коп.; транспортно-трасологічної експертизи №1/1032 від 16.10.2019 в сумі 2 355 /дві тисячі триста п`ятдесят п`ять/ грн. 15 коп.; транспортно-трасологічної експертизи №1/1033 від 16.10.2019 в сумі 1 570 /одна тисяча п`ятсот сімдесят/ грн. 10 коп., а всього 5 495 /п`ять тисяч чотириста дев`яносто п`ять/ грн. 35 коп.
Скасувати арешт майна, накладений на автомобіль «Volkswagen Т5», р.н. НОМЕР_1 відповідно до ухвали слідчого судді Галицького районного суду м. Львова від 02.09.2019 у справі №461/6599/19.

Речові докази: автомобіль «Volkswagen Т5», р.н. НОМЕР_1 повернути ОСОБА_4 .

Вирок може бути оскаржено сторонами до Львівського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Стрийський міськрайонний суд Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Головуючий суддя ОСОБА_1