У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 серпня 2020 року м. Миколаїв

Миколаївський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

розглянув у порядку письмового провадження матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0003162, за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 на вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 червня 2020 року відносно
ОСОБА_4 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Синюхін Брід Первомайського району Миколаївської області, зареєстрований та мешкає в АДРЕСА_1 , є таким, що не має судимості,
обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 135 КК України.

Короткий зміст судового рішення суду першої інстанції.

Вироком Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 червня 2020 року ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 135 КК України і призначено покарання, за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 3 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 135 КК України 6 років 6 місяців позбавлення волі.
Ухвалено, на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання, призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді 7 років позбавлення волі.
Ухвалено строк відбування покарання рахувати з 21.12.2018 р., до набрання вироком законної сили запобіжний захід у вигляді тримання під вартою не змінювати.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави в рахунок відшкодування судових витрат вартість проведених під час досудового розслідування судових експертиз в розмірі 138 608,66 грн.
Вирішено питання стосовно речових доказів у кримінальному провадженні.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Захисник ОСОБА_5 просить змінити вирок суду першої інстанції.
Призначити ОСОБА_4 покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України, за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 2 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 135 КК України 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити обвинуваченому ОСОБА_4 покарання у виді 3 років позбавлення волі.
Виключити посилання на обставини, які обтяжують покарання ОСОБА_4 вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, тяжкі наслідки, завдані злочином та вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
Визнати обставинами, які пом`якшують покарання визнання вини та щире каяття.

Узагальнені доводи апелянта.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_5 , не оспорюючи фактичних обставин кримінального провадження, доведеності вини обвинуваченого та правильності кваліфікації його дій, вважає, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність, у зв`язку із чим, оскаржуваний вирок підлягає зміні в частині призначення покарання, оскільки є надто суворим та таким, що не відповідає принципам достатності покарання для виправлення винного.
Вважає, що при призначенні обвинуваченому покарання суд першої інстанції не оцінив належним чином усі обставини, які мають істотне значення, зокрема, не врахував того, що ОСОБА_4 , згідно зі ст. 89 КК України, є таким, що не має судимості, має постійне місце проживання, неповнолітню доньку на утриманні, повнолітнього сина, проживає в благополучній родині, позитивно характеризується за місцем проживання, визнав свою провину в повному обсязі та щиро розкаявся, попросив вибачення у потерпілої в залі суду.
Зауважує, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_4 не містить посилання органу досудового розслідування на наявність у кримінальному провадженні обставин, які обтяжують покарання, а тому, визнання судом цих обставин такими не узгоджується з положеннями ст. 337 КПК України.
Крім того, згідно з ч. 3 ст. 135 КК України, смерть потерпілого є кваліфікуючою ознакою злочину та не може вважатись тяжким наслідком, завданим злочином.
Наголошує на тому, що висновок суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_4 злочину в стані алкогольного сп`яніння та визнання вказаної обставини такою, яка обтяжує покарання не ґрунтується на вимогах закону, оскільки матеріали справи не містять достатніх доказів на підтвердження цього.
З огляду на наведене, вважає, що обставини, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 відсутні, в той час, як наявні обставини, які пом`якшують його покарання, однак вони залишені поза увагою суду, а саме: щире каяття та визнання вини, а також відсутність матеріальних претензій з боку потерпілої, що підтверджується відсутністю позовної заяви, та, на думку апелянта, свідчить про достатність підстав призначення покарання згідно зі ст. 69-1 КК України, відповідно якій, покарання, яке слід призначити ОСОБА_4 не може перевищувати 5 років 3 місяців позбавлення волі.
Відмічає, що суд безпідставно стягнув з ОСОБА_4 витрати за проведення експертиз, оскільки зазначені висновки експертів не спростовують та не доводять вину обвинуваченого у вчиненні саме злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 3 ст. 135 КК України, з урахуванням того, що під час судового розгляду прокурором змінювалось обвинувачення з п. 3 ч. 2 ст. 115 КК України на ч. 3 ст. 135 КК України.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

15.12.2018 р. в період часу з 18.00 год. до 20.00 год., більш точного часу не встановлено, на ґрунті конфлікту з ОСОБА_6 , що виник з приводу звинувачення останнього в крадіжці майна ОСОБА_7 , ОСОБА_4 вступив у попередню злочинну змову з ОСОБА_7 , направлену на незаконне позбавлення волі ОСОБА_6 . Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_4 , знаходячись на подвір`ї власного домоволодіння за адресою: АДРЕСА_1 , в ході словесного конфлікту, з метою подолання опору ОСОБА_6 , наніс останньому не менше одного удару в область обличчя. Далі, з метою обмеження особистої волі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_7 , застосувавши фізичне насильство, обв`язали нижні кінцівки ОСОБА_6 клейкою стрічкою (скотчем). Далі, частково зв`язаного ОСОБА_6 , який був незаконно позбавлений волі та не мав можливості вільно пересуватися, ОСОБА_4 спільно з ОСОБА_7 перенесли та помістили до багажного відділення автомобіля «Volksvagen Passat», реєстраційний номер НОМЕР_1 , який належить ОСОБА_7 , та поїхали за межі с. Синюхин Брід Первомайського району Миколаївської області в напрямку р. Синюха в районі смт. Вільшанка Вільшанського району Кіровоградської області.
Під час руху автомобіля, перебуваючи в салоні вказаного транспортного засобу під керуванням ОСОБА_7 , ОСОБА_4 утримував зв`язаного ОСОБА_6 , позбавляючи останнього можливості звільнитися. Виїхавши з с. Синюхин Брід, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 побачили, що ОСОБА_6 вдалося звільнити ноги від клейкої стрічки та останній, відкривши багажник автомобіля, вистрибнув з нього та почав тікати. В цей час ОСОБА_7 зупинив автомобіль, а ОСОБА_4 вийшов з машини та почав наздоганяти ОСОБА_6 . Наздогнавши потерпілого через кілька десятків метрів, ОСОБА_4 повалив останнього на землю та покликав на допомогу ОСОБА_7 . Долаючи опір ОСОБА_6 , ОСОБА_4 з ОСОБА_7 знову обв`язали потерпілому ноги клейкою стрічкою та перемістили його до багажнику автомобіля. Далі, ОСОБА_4 з ОСОБА_7 сіли до вказаного автомобіля та продовжили рухатись у напрямку р. Синюха в смт. Вільшанка Вільшанського району Кіровоградської області.
Під`їхавши до місця неподалік р. Синюха, що в смт. Вільшанка Вільшанського району Кіровоградської області, ОСОБА_4 та ОСОБА_7 вийшли з автомобіля, витягли ОСОБА_6 з багажника та поклали на землю. Перебуваючи у вказаному місці, взявши за ноги позбавленого особистої волі ОСОБА_6 , ОСОБА_4 потягнув останнього в бік р. Синюха і в подальшому залишив його на березі.
В подальшому, близько 20.00 год. 15.12.2018 р., точного часу не встановлено, при температурі нижче нуля градусів, ОСОБА_4 , перебуваючи у вказаному місці, разом з ОСОБА_6 , розуміючи, що темна пора доби, температура повітря нижче нуля, достовірно знаючи, що останній перебуває у стані алкогольного сп`яніння, оскільки особисто з ним вживав спиртні напої, та останній не може пересуватися, оскільки у нього зв`язані ноги, ступні яких були оголені, а отже ОСОБА_6 перебуває у безпорадному стані та був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, отже не міг чинити опору діям ОСОБА_4 , останній, з мотивів особистої неприязні, з метою помсти, залишив ОСОБА_6 в небезпечному для життя стані, в який він його поставив своїми діями.
Усвідомлюючи, що своїми діями ОСОБА_4 поставив ОСОБА_6 у небезпечний для життя стан, обвинувачений, маючи можливість надати допомогу потерпілому і тим самим врятувати його від смерті, самовпевнено поставився до своїх дій, які призвели до негативних наслідків у вигляді смерті потерпілого ОСОБА_6 , яка настала внаслідок механічної асфіксії в результаті утоплення у воді у тому ж місці, де ОСОБА_4 залишив ОСОБА_6 .
Дії ОСОБА_4 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 146 КК України, як незаконне позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалось заподіянням фізичних страждань потерпілому та за ч. 3 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що спричинило смерть особи.

Обираючи вид та міру покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, який посередньо характеризується за місцем проживання, не працює, раніше притягувався до кримінальної відповідальності за злочини проти власності громадян, особистої свободи, однак, відповідно до ст. 89 КК України є таким, що не має судимості. Визнав обставинами, які обтяжують покарання вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, тяжкі наслідки, завдані злочином та вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, обставин, які пом`якшують покарання не встановив.
Враховуючи, що в апеляційній скарзі захисника зазначено про проведення судового розгляду скарги без участі сторони захисту, а прокурором подано клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні, апеляційний суд, з урахуванням положень ч. 1 ст. 406 КПК України, ухвалює рішення за результатами письмового провадження. Вивчивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд приходить до наступного.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 135 КК України, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджені дослідженими судом доказами, які правильно оцінені та обґрунтовано покладені судом в основу вироку.
Дії ОСОБА_4 судом кваліфіковані за ч. 2 ст. 146 КК України, як незаконне позбавлення волі, вчинене за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалось заподіянням фізичних страждань потерпілому та за ч. 3 ст. 135 КК України, як завідоме залишення без допомоги особи, яка перебуває в небезпечному для життя стані і позбавлена можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану, коли він сам поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що спричинило смерть особи, вірно та апелянтом не оспорюються, а тому апеляційним судом не переглядаються.

Доводи сторони захисту про наявність підстав для застосування положень ст. 69-1 КК України при призначенні покарання ОСОБА_4 є неприйнятними, з огляду на таке.

Стаття 69-1 КК передбачає, що за наявності обставин, що пом`якшують покарання, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 цього Кодексу (з`явлення із зізнанням, щире каяття або активне сприяння розкриттю злочину, а також добровільне відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди), відсутності обставин, що обтяжують покарання, а також при визнанні обвинуваченим своєї вини, строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого відповідною санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Загальні засади призначення покарання зобов`язують суд мотивувати у вироку призначене покарання і вимагають, щоб були наведені підстави обрання судом його відповідної міри. При цьому суд може посилатися у вироку лише на ті обставини, які були предметом дослідження і підтверджені в судовому засіданні. Будь-яка з обставин, що пом`якшує чи обтяжує покарання враховується за умови, що цю обставину було дійсно встановлено, її може бути покладено в основу вироку і включено до мотивування призначеного судом покарання. При цьому кожна з обставин, що пом`якшує або обтяжує покарання, не може розглядатися ізольовано тому, що одні обставини підкріплюють чи нейтралізують інші або виступають як більш чи, навпаки, менш вагомі. Суд враховує всі обставини в їх сукупності, що є підставою обрання судом конкретної міри покарання.
Безумовною підставою для застосування ст. 69-1 КК України є встановлення трьох складових: 1) наявності обставин, які пом`якшують покарання, передбачених п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 66 КК України; 2) відсутності обставин, які обтяжують покарання; 3) визнання обвинуваченим своєї вини.

Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_4 покарання, суд першої інстанції визнав обставинами, які обтяжують покарання вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, тяжкі наслідки, завдані злочином та вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, обставин, які пом`якшують покарання не встановив.

Що стосується визнання обставини, яка обтяжує покарання обвинуваченого вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, апеляційний суд вважає такі висновки необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, крім як у випадках зміни судом правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження.
Відповідно до п. 5 ч. 1 ст. 368 КПК України суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання, зокрема, чи є обставини, що обтяжують або пом`якшують покарання обвинуваченого, і які саме.
За п. 4 ч. 1 ст. 91 КПК України обставини, які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, підлягають доказуванню у кримінальному провадженні.
Обов`язок доказування перелічених обставин згідно зі ст. 92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та в установлених цим Кодексом випадках, на потерпілого.

Згідно з обвинувальним актом, орган досудового розслідування, при формулюванні пред`явленого обвинувачення, яке в подальшому суд першої інстанції визнав доведеним, зазначав, що ОСОБА_4 перебуваючи біля берега р. Синюха розумів, що потерпілий ОСОБА_6 перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки сам з ним вживав спиртні напої. Однак, згідно із приписами п. 6 ч. 2 ст. 291 КПК України, вказана обставина не була зазначена в обвинувальному акті як така, що обтяжує покарання.

Обґрунтовуючи свій висновок про визнання обставиною, яка обтяжує покарання, вчинення ОСОБА_4 кримінального правопорушення в стані алкогольного сп`яніння, суд першої інстанції послався виключно на визнання обвинуваченим своєї провини в інкримінованому йому правопорушення та на встановлення цієї обставини судом першої інстанції в ході судового розгляду.
Але, матеріали провадження не містять будь-яких доказів на підтвердження перебування ОСОБА_4 у стані алкогольного сп`яніння, що свідчить про неможливість належного підтвердження вказаної обставини без безпосереднього її дослідження в ході судового розгляду та підтвердження належними та допустимими доказами.
Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що визнання цієї обставини відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України такою, що обтяжує покарання, не узгоджується з положеннями ст. 337 КПК України, виходить за межі пред`явленого обвинувачення та погіршує становище обвинуваченого.

Перевіряючи доводи сторони захисту про безпідставність визнання судом першої інстанції обставин, які обтяжують покарання вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою та спричинення тяжких наслідків, внаслідок вчинення злочину, з тих підстав, що вони є ознаками кримінальних правопорушень та впливають на їх кваліфікацію, апеляційний суд доходить висновку, що вони є слушними, виходячи з наступного.

Відповідно до приписів ч. 4 ст. 67 КК України, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини цього Кодексу як ознака кримінального правопорушення, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.

Згідно із правовим висновком, викладеним у постанові Верховного Суду від 20.06.2018 р. по справі № 566/606/15-к, під тяжкими наслідками, завданими злочином розуміються ті суспільно небезпечні зміни в об`єкті кримінально-правової охорони, які викликані вчиненням злочину, але виходять за межі його складу. Тяжкими наслідками можуть, зокрема, визнаватися смерть однієї чи декількох осіб, значна шкода здоров`ю людей, майнова шкода у великому чи особливо великому розмірах тощо.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що смерть ОСОБА_6 настала саме в результаті злочинних дій ОСОБА_4 завідомому залишені без допомоги ОСОБА_6 , який перебував в небезпечному для життя стані і був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження внаслідок безпорадного стану (небезпечний для життя), в який його поставив обвинувачений. А тому визнання обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_4 настання тяжких наслідків, що виразилися в смерті особи є неприпустимим, так як зазначена обставина є кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України.

Таким чином, вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, як ознака кримінального правопорушення, передбаченого диспозицією ч. 2 ст. 146 КК України, як і спричинення тяжких наслідків, внаслідок вчинення злочину відповідно до диспозиції ч. 3 ст. 135 КК України впливає на їх кваліфікацію, а тому враховуючи положення ч. 4 ст. 67 КК України, повторно не може враховуватись ще й як обтяжуючі покарання обставини.

При цьому, апеляційний суд звертає увагу і на той факт, що в зміненому обвинувальному акті, затвердженому прокурором ОСОБА_8 , яка підтримувала обвинувачення в суді першої інстанції, зазначені обставини, як і вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 67 КК України, не визнавались такими, що обтяжують покарання.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга захисника в частині виключення з оскаржуваного вироку обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_4 вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, тяжкі наслідки, завдані злочином та вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння підлягає задоволенню.

З приводу доводів захисника про залишення без розгляду обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого щирого каяття, визнання вини, а також відсутності майнових претензій від потерпілої, апеляційний суд вважає їх неспроможними, виходячи з наступного.

Розкаяння передбачає, окрім визнання особою факту вчинення злочину, ще й дійсне, відверте, а не уявне визнання своєї провини у вчиненому певному злочині, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, готовність нести покарання. Факт щирого каяття особи у вчиненні злочину повинен знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження.
Однак, у матеріалах справи відсутні дані, які б підтверджували щирий жаль з приводу скоєного та осуд своєї поведінки обвинуваченим ОСОБА_4 , а також те, що він намагався виправити наслідки вчиненого та виявляв готовність нести покарання. Фактичне визнання вини ОСОБА_4 є наслідком розуміння невідворотності покарання за вчинені кримінальні правопорушення, та є формальним, оскільки не підтверджується поведінкою винного під час досудового розслідування та судового розгляду.

Посилання захисника на відсутність майнових претензій до обвинуваченого від потерпілої ОСОБА_9 апеляційний суд вважає надуманими, виходячи зі змісту заяви останньої, яка міститься в матеріалах провадження, згідно з якою, вона зазначає, що претензії майнового характеру буде вирішувати в окремому порядку, що не може свідчити про відсутність як таких.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що в апеляційній скарзі захисником не наведено таких обставин та даних про особу ОСОБА_4 , які б не були враховані при призначенні йому покарання і свідчили б про наявність підстав для призначення більш м`якого покарання, у тому числі із застосуванням ст. 69-1 КК України.
При цьому, апеляційний суд вважає за необхідне звернути увагу те, що в результаті протиправних дій ОСОБА_4 позбавлено життя потерпілого ОСОБА_6 .
Згідно ст. 2 Конвенції «Про захист прав людини та основоположних свобод», право кожного громадянина на життя охороняється законом.
Відповідно до ст. ст. 3, 27 Конституції України, людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю, ніхто не може бути свавільно позбавлений життя.
Втрата життя людини, яке відповідно до статті 3 Конституції України визнається в Україні найвищою соціальною цінністю та є особливим об`єктом кримінально-правової охорони, не підлягає відшкодуванню. Життя людини не може бути відновлене через незворотність смерті.
Крім того, Європейський суд з прав людини у справі «Скополла проти Італії» від 17.09.2009 р., зазначав, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.

З огляду на зазначене, призначене ОСОБА_4 покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, принципу індивідуалізації покарання відповідно до якого суд, на основі оцінки ряду загальних і спеціальних критеріїв, зазначених у законі, зокрема ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретних обставин скоєного, даних про особу винного, визначив особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, справедливу міру покарання, спрямовану на досягнення цілей виправлення засудженого і приватної превенції.

Доводи апелянта про безпідставне стягнення витрат за проведення експертиз, оскільки вони не спростовують та не доводять вину обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених саме ч. 2 ст. 146 та ч. 3 ст. 135 КК України, апеляційний суд вважає неприйнятними, виходячи з того, що проведені в ході досудового розслідування дослідження здійснювались з метою встановлення обставин злочину, у вчиненні якого ОСОБА_4 визнаний винним.

Керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 406, 407, 409, 413, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд

п о с т а н о в и в :

апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_4 ОСОБА_5 , задовольнити частково.
Вирок Первомайського міськрайонного суду Миколаївської області від 19 червня 2020 року відносно ОСОБА_4 змінити. Виключити з мотивувальної частини вироку посилання на обставини, які обтяжують обвинуваченому ОСОБА_4 покарання вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою, тяжкі наслідки, завдані злочином та вчинення злочину особою, яка перебуває в стані алкогольного сп`яніння.
В іншій частині вирок залишити без змін.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали суду.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3