19 січня 2021 року м. Запоріжжя
Слідчий суддя Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Запоріжжі клопотання представника ТОВ «Ан-Автогруп» - адвоката ОСОБА_3 про повернення вилучених документів та майна у зв`язку із закриттям кримінального провадження,
В обґрунтування клопотання зазначає наступне.
В період з 07.06.2018 по 21.06.2018 на підставі ухвали слідчого суді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2018 у справі 335/5725/18 посадовими особами ГУ ДФС у Запорізькій області було проведено обшук в приміщеннях і спорудах за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фонвізіна, 3, за результатами якого було складено протокол обшуку від 07.06.2018. Відповідно до змісту протоколу обшуку від 07.06.2018, посадовими особами ГУ ДФС у Запорізькій області в ході проведення обшуку було вилучено, зокрема, документи, зазначені у пунктах 1 30, 116 130 Додатку № 1 до цього протоколу.
В період з 20.08.2018 по 07.09.2018 на підставі ухвали слідчого суді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2018 у справі 331/4634/18 посадовими особами ГУ ДФС у Запорізькій області було проведено обшук в приміщеннях і спорудах за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фонвізіна, 3, за результатами якого було складено протокол обшуку від 20.08.2018. Відповідно до змісту протоколу обшуку від 20.08.2018, посадовими особами ГУ ДФС у Запорізькій області в ході проведення обшуку було вилучено, зокрема, документи, зазначені у пунктах 4 - 13, 31 56, 274 278, та майно, зазначене у пунктах 1 3, 28 30 цього протоколу.
За результатами розгляду клопотання Головним управлінням Державної фіскальної служби у Запорізькій області було надіслано лист від 27.11.2020 № 1137/08-01-03-03.
Заявник вважає, що неповернення зазначених документів та майна порушує його конституційне право володіти, користуватися та розпоряджатися своїм майном, закріплене в ст. 41 Конституції України.
Враховуючи зазначені обставини, заявник посилаючись ч. 9 ст. 100 КПК України просить вирішити питання про повернення відповідних документів та майна.
До судового засідання заявник надав заяву про розгляд клопотання за його відсутністю, вимоги клопотання підтримує.
Слідчий в судове засідання не з`явився, надав заяву про розгляд клопотання за його відсутністю, просить прийняти рішення за клопотанням на розсуд суду.
Слідчий суддя, вивчивши клопотання, матеріали, якими воно обґрунтовується, надані матеріали, приходить до наступного.
Судовим розглядом встановлено, що: на підставі ухвали слідчого суді Орджонікідзевського районного суду м. Запоріжжя від 23.05.2018 у справі 335/5725/18 посадовими особами ГУ ДФС у Запорізькій області було проведено обшук в приміщеннях і спорудах за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фонвізіна, 3, за результатами якого було складено протокол обшуку від 07.06.2018 зі змісту якого вбачається, що посадовими особами ГУ ДФС у Запорізькій області в ході проведення цього обшуку було вилучено, серед іншого, документи, зазначені у пунктах 1 30, 116 130 Додатку № 1 до цього протоколу; на підставі ухвали слідчого суді Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 08.08.2018 у справі 331/4634/18 посадовими особами ГУ ДФС у Запорізькій області було проведено обшук в приміщеннях і спорудах за адресою: м. Запоріжжя, вул. Фонвізіна, 3, за результатами якого було складено протокол обшуку від 20.08.2018 зі змісту якого вбачається, що посадовими особами ГУ ДФС у Запорізькій області в ході проведення цього обшуку було вилучено, серед іншого, документи, зазначені у пунктах 4 - 13, 31 56, 274 278, та майно, зазначене у пунктах 1 3, 28 30 цього протоколу.
Слідчим у встановленому законодавством порядку доказів того, що вилучені документи та майно органом досудового розслідування не повернуто заявнику не надано.
Відповідно до ч. 1 ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України (ч. 1 ст. 1 КПК).
За приписом п. 18 ч. 1 ст. 3 КПК України слідчий суддя - суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Частина 9 ст. 100 КПК України визначає, що у разі закриття кримінального провадження слідчим або прокурором питання про долю речових доказів і документів вирішується ухвалою суду на підставі відповідного клопотання, яке розглядається згідно із статтями 171-174 цього Кодексу (тобто в порядку розгляду клопотання про арешт майна та його скасування).
Згідно з приписами пункту 57 Інструкції про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду, затвердженої наказом Генеральної прокуратури України, Міністерства внутрішніх справ України, Державної податкової адміністрації України, Служби безпеки України, Верховного Суду України, Державної судової адміністрації України від 27.08.2010 № 51/401/649/471/23/125, у разі закриття кримінальної справи за відсутністю події або складу злочину власникам повертаються документи, які є речовими доказами і які були підставами для порушення кримінальної справи та притягнення до кримінальної відповідальності.
У Рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року № 6рп/2001 роз`яснено, що кримінальне судочинство - це врегульований нормами Кримінально-процесуального кодексу України порядок діяльності органів дізнання, попереднього слідства, прокуратури і суду (судді) щодо порушення, розслідування, розгляду та вирішення кримінальних справ, а також діяльність інших учасників кримінального процесу - підозрюваних, обвинувачених, підсудних, потерпілих, цивільних позивачів і відповідачів, їх представників та інших осіб з метою захисту своїх конституційних прав, свобод і законних інтересів.
Захист прав і свобод людини не може бути надійним без надання їй можливості під час розслідування кримінальної справи оскаржити до суду окремі процесуальні акти, дії чи бездіяльність органів дізнання, попереднього слідства та прокуратури. Але таке оскарження може здійснюватися в порядку, встановленому згаданим вище Кодексом.
Відповідно до правової позиції, викладеної у постанові Великої Палати Верховного суду від 17.10.2018 року у справі № 461/233/17-ц (провадження № 14-326цс18), у разі, якщо право власності особи порушене у кримінальному провадженні, така особа, навіть за умови, що вона не є учасником кримінального провадження, має право на звернення з клопотанням про скасування арешту та вирішення інших питань, які безпосередньо стосуються її прав, обов`язків чи законних інтересів, у порядку, передбаченому КПК України.
В силу ст. 41 Конституції України, ст. 1 протоколу № 1 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна фізична та юридична особа має право володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений свого майна інакше, ніж на користь суспільства і на умовах, передбачених Законом або загальними принципами міжнародного права.
Частиною 1 статті 8 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.
Частиною 2 цієї статті передбачено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Стаття 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на вільне володіння своїм майном, яке звичайно називається правом на власність.
Крім того, відповідно до практики Європейського суду прав людини, для того, щоб втручання в право власності вважалося допустимим, воно повинно служити не лише законній меті в інтересах суспільства, а повинна бути розумна співмірність між використовуваними інструментами і тією метою, на котру спрямований будь-який захід, що позбавляє особу власності. Розумна рівновага має зберігатися між загальними інтересами суспільства та вимогами дотримання основних прав особи. Іншими словами, заходи щодо обмеження права власності мають бути пропорційними щодо мети їх застосування.
У справі Раймондо проти Італії (Raimondo v. Italy, рішення від 24.01.1994), в яких заявники скаржилася на контроль за використанням власності в зв`язку з провадженням кримінального розслідування, не знайшовши у цьому випадку порушення ст.1 протоколу № 1, Суд відзначив порушення в тому, що уряд не вжив швидких заходів для того, щоб знову надати в повноправне користування власність після закінчення відповідних розслідувань (п. 35).
Керуючись ст. 1, 2, 3, 8, 100, 174, 369-372 КПК України, слідчий суддя, -
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1