Постанова

Іменем України
08 липня 2020 року

м. Київ
справа № 761/30192/16-к
провадження № 51-1970км18
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючої ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції,на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 000023 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік та на підставі ст. 75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 309 КК України.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини

За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 29 серпня 2016 року, більш суворим за цим вироком остаточно призначено ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 1 ст. 76 цього Кодексу.
Вирішено питання щодо речових доказів і процесуальних витрат.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 залишено без змін.

Постановою Верховного Суду від 05 липня 2018 року зазначену ухвалу апеляційного суду скасовано з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Приймаючи таке рішення, Верховний Суд у своїй постанові зазначив, що суд апеляційної інстанції залишив поза увагою доводи апеляційної скарги прокурора щодо безпідставного застосування судом першої інстанції ст. 75 КК України, їх ретельно не перевірив, відповіді на них не дав, а прийняте рішення належним чином не мотивував.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року стосовно ОСОБА_7 залишено без змін.
Згідно з вироком суду, ОСОБА_7 засуджено за те, що він 03 червня 2016 року, приблизно о 17:00, перебуваючи по вул. Щусєва в м. Києві, у невстановленої слідством особи незаконно повторно придбав для власного вживання без мети збуту психотропну речовину - амфетамін, маса якого у речовині масою 0,265 г становить 0,162 г, та незаконно повторно зберігав її при собі без мети збуту до 18:50, після чого був затриманий працівниками поліції, яким добровільно видав зазначену психотропну речовину.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування оскаржених судових рішень стосовно ОСОБА_7 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що місцевий суд за відсутності достатніх підстав застосував до ОСОБА_7 ст. 75 КК України та належним чином не мотивував свого рішення у цій частині, а ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки не містить відповідей на всі доводи апеляційної скарги прокурора, та постановлена усупереч вимогам ч. 2 ст. 439 цього Кодексу щодо обов`язковості вказівок суду, який розглянув справу в касаційному порядку.

Позиції інших учасників судового провадження

Прокурор ОСОБА_5 у засіданні суду касаційної інстанції просила задовольнити касаційну скаргу прокурора частково, ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Мотиви Суду

Заслухавши доповідь судді, з`ясувавши позицію прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду в частині доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та правильності кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 309 КК України, а також вид і міра обраного йому судом за цим законом покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки прокурором у касаційній скарзі не оспорюються.
Стосовно наведених у касаційній скарзі доводів про безпідставне застосування судом ст. 75 КК України та звільнення ОСОБА_7 від відбування призначеного йому покарання з випробуванням, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими з огляду на таке.
Як зазначено в ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
За приписами ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Системне тлумачення цих правових норм дозволяє дійти висновку, що питання призначення кримінального покарання та звільнення від його відбування повинні вирішуватися з урахуванням мети покарання як такого, що включає не тільки кару, а й виправлення засуджених, запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. При цьому, з огляду на положення ст. 75 КК України, законодавець підкреслює важливість такої цілі покарання як виправлення засудженого, передбачивши, що при призначенні низки покарань, у тому числі у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, особу може бути звільнено від відбування покарання з іспитовим строком, якщо суд дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, при цьому суд має врахувати не тільки тяжкість злочину, особу винного, але й інші обставини справи.
Так, вчинений ОСОБА_7 злочин згідно зі ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 вчинив інкримінований йому злочин через два місяці після вчинення ним злочину у сфері незаконного обігу наркотичних засобів, за який його засуджено попереднім вироком від 29 серпня 2016 року, але до його постановлення. Тобто на момент вчинення злочину, за який його засуджено вироком у цій справі, ОСОБА_7 був раніше не судимим. Невдовзі після вчинення цього злочину з 20 вересня 2016 року по 03 жовтня 2016 року ОСОБА_7 добровільно пройшов курс лікування з метою позбавлення від наркотичної залежності, про що свідчать дані довідки медичного центу «Допомога» № 89 від 11 жовтня 2016 року (а. п. 81). При цьому за матеріалами кримінального провадження ОСОБА_7 на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, за місцем проживання характеризується виключно позитивно (а. п. 34-36).
Конкретні обставини вчиненого ОСОБА_7 злочину з огляду на зміст і характер його дій не свідчать про його підвищену суспільну небезпечність, тяжких наслідків внаслідок злочину не настало, придбану ним для власного вживання без мети збуту психотропну речовину амфетамін ОСОБА_7 добровільно видав співробітникам поліції, які його затримали, а кількість цієї речовини лише на 0,012 г перевищує незначний розмір, з якого наступає кримінальна відповідальність.
У скоєному ОСОБА_7 щиро розкаявся та активно сприяв розкриттю злочину, що було встановлено слідчим ще під час досудового розслідування, зазначено в обвинувальному акті та обґрунтовано визнано судом обставинами, які пом`якшують покарання, водночас обставин, які б його обтяжували, не виявлено. В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_7 вкрай негативно оцінив свої дії, висловив жаль з приводу їх вчинення, зазначив, що на цей час не є наркозалежною особою.
Ретельно проаналізувавши у сукупності всі обставини, які повинні бути враховані судом при призначенні покарання, суд апеляційної інстанції за результатами нового розгляду цього кримінального провадження після скасування попередньої ухвали апеляційного суду від 05 квітня 2017 року Верховним Судом, з наведенням докладних мотивів прийнятого рішення аргументовано постановив залишити вирок стосовно ОСОБА_7 без змін, обґрунтовано погодившись з обраними йому судом першої інстанції видом і мірою покарання, а також рішенням про звільнення його від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів вважає, що призначене засудженому ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, принципам законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Таке покарання є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів, відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину і особі засудженого.
Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що з дня вчинення ОСОБА_7 злочину, за який його засуджено вироком у цій справі, минуло 4 роки, а згідно з п. 3 ч. 1 ст. 49 КК України строк давності притягнення його до кримінальної відповідальності за вказаний злочин становить 5 років. У матеріалах кримінального провадження міститься ухвала Шевченківського районного суду м. Києва від 19 січня 2018 року про звільнення ОСОБА_7 від покарання за оскарженим вироком у зв`язку із закінченням іспитового строку, під час якого він виконав покладені на нього обов`язки та не вчинив нового злочину або адміністративного правопорушення (а. п. 206). Згідно з повідомленням уповноваженого органу з питань пробації 14 березня 2018 року ОСОБА_7 знятий з відповідного обліку. Тобто на день касаційного розгляду минуло 2,5 роки від звільнення ОСОБА_7 від покарання, нових злочинів він не вчинив, обов`язки, покладені на нього вироком суду, виконав, що свідчить про те, що він став на шлях виправлення. За таких обставин рішення про ізоляцію ОСОБА_7 від суспільства не відповідало би меті покарання.
У рішенні у справі «Брумареску проти Румунії» (Заява № 28342/95) Європейський суд з прав людини констатував порушення гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції з прав людини і основоположних свобод права заявника на справедливий судовий розгляд у зв`язку з тим, що здійснення Генеральним прокурором повноваження звертатися до суду з вимогою про скасування остаточного судового рішення не підлягало жодному часовому обмеженню, відтак судові рішення могли оскаржуватися нескінченно, чим було порушено принцип правової певності, який вимагає, крім іншого, щоб у випадках, коли суди винесли остаточне рішення з якогось питання, їхнє рішення не підлягало сумніву. Тим більше, що у цій справі рішення вже було виконане.
Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування чи зміни судових рішень стосовно ОСОБА_7 , колегією суддів не встановлено.
Таким чином, Суд дійшов висновку, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню. У зв`язку із цим та керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК України, п. 15 «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII), колегія суддів вважає за необхідне залишити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного суду стосовно ОСОБА_7 без зміни.

З цих підстав Суд ухвалив:
Касаційну скаргу прокурора ОСОБА_6 , яка брала участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції,залишити без задоволення, а вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 29 листопада 2016 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 19 вересня 2019 року стосовно ОСОБА_7 - без зміни.
Постанова набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3