ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/265/20 Справа № 710/12/15-к Категорія: ч.2 ст. 307 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 вересня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого-суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю: секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,
прокурорівОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинуваченогоОСОБА_9 ,
захисника в режимі відеоконференції з Шполянським районним судом ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження № 0000659 за апеляційною скаргою прокурора Городищенського відділу Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_8 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2019 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, українця, громадянина України, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, та виправдано його за недоведеністю вчинення ним вказаного кримінального правопорушення,-

в с т а н о в и л а :

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачувався в тому, що він 20.11.2014, близько 14.00 години, в с. Нова Ярославка, Шполянського району, Черкаської області, поблизу автобусної зупинки, незаконно збув ОСОБА_11 за 500 гривень зелену подрібнену речовину рослинного походження, яка, згідно висновку експерта № 2/1850 від 24.11.2014, є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабіс. Маса наркотичного засобу, в перерахунку на висушену речовину, становить 42,95 г.

Вказані дії ОСОБА_9 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч.2 ст. 307 КК України, як незаконний збут особливо небезпечного наркотичного засобу.
Судом першої інстанції, виходячи із загальних засад кримінального судочинства та дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини виправдано ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, у зв`язку з тим, що суду не надано безспірних доказів того, що обвинувачений причетний до незаконного збуту особливо небезпечного наркотичного засобу.

Не погоджуючись з вироком суду, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу в якій, вважаючи вирок суду незаконним, необґрунтованим, просив його скасувати через неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, та просив ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, та призначити йому покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією майна.

Вважає, що суд не дотримався вимог ст. 374 КПК України та Постанови Пленуму Верховного Суду України № 5 від 29.06.1990 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», та свій висновок про недоведеність вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, побудував на суперечливих, достатньо не перевірених доказах, яким не дав належної правової оцінки.

Зазначає, що суд першої інстанції безпідставно визнав недопустимими докази, здобуті в ході досудового розслідування, оскільки вони були отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства, та як наслідок показання свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 також визнав недопустимими.

Судом першої інстанції не надано належної оцінки відеозапису від 20.11.2014 на якому зафіксовано, як ОСОБА_9 збував марихуану ОСОБА_11 , та безпідставно відмовлено в допиті залегендованої особи ОСОБА_16 , якому було доручено проведення оперативної закупки.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які підтримали подану апеляційну скаргу, просили її задовольнити; думки обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника ОСОБА_10 , які заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, просили вирок суду залишити без змін, вивчивши матеріали кримінального провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга до задоволення не підлягає, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ч.1 ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно з положенням ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Вказані вимоги закону районним судом при постановлені вироку щодо ОСОБА_9 виконані в повному обсязі.

Місцевий суд вірно встановив фактичні обставини по справі на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження доказів і прийшов до обґрунтованого висновку про те, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст. 307 КК України, вчинено обвинуваченим ОСОБА_9 .

При цьому, суд у своєму вироку проаналізував кожен доказ, на який орган обвинувачення посилався у обвинувальному акті і дав їм належну оцінку з точки зору належності, допустимості та достатності.

Так, як під час розгляду справи в суді першої інстанції, так і при апеляційному перегляді справи, обвинувачений ОСОБА_9 винуватим себе не визнавав, надав пояснення, що даного кримінального правопорушення не вчиняв.

Крім того, судом першої інстанції досліджено докази, які орган досудового розслідування поклав в основу обвинувачення ОСОБА_9 , а саме: допитано свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_15 , досліджено письмові докази та аудіо-відеодокази.

Дослідженням вказаних доказів, а потім їх оцінкою, суд першої інстанції прийшов до переконання, що винуватість ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення не підтверджена зібраними стороною обвинувачення та наданими суду для дослідження належними, допустимими, достовірними, та достатніми доказами.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, згідно копії протоколу № 917 т від 15.12.2014 про результати аудіо-відео контролю особи (т.1 а.с. 115), зазначена негласна слідча дія проводилася на підставі ухвали апеляційного суду Черкаської області № 2886 т від 14.11.2014 про проведення аудіо-відео контролю особи по кримінальному провадженню № 0000604 від 11.11.2014 за ч.2 ст. 307 КК України щодо ОСОБА_11 , в ході якої було встановлено, що ОСОБА_9 збув останньому особливо небезпечний наркотичний засіб канабіс загальною масою 42,95 г. за 500 грн.

Постановою старшого прокурора прокуратури Шполянського району ОСОБА_20 від 29.12.2014 виділено з кримінального провадження № 0000604 щодо ОСОБА_11 за ч.2 ст. 307 КК України, матеріали досудового розслідування щодо вчинення ОСОБА_9 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, в копіях, а саме: 1) протокол № 864 про результати контролю за вчиненим злочином від 22.11.2014; 2) протокол № 917 про результати аудіо-відео контролю особи з носієм, на якому відео; 3) доручення на допит свідків; 4) протоколи допиту свідків ОСОБА_16 , ОСОБА_15 ; 5) рапорт; та приєднано їх до матеріалів кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000659 від 12.12.2014.

Місцевим судом обґрунтовано визнано недопустимими доказами у справі копію протоколу про результати контролю за вчиненим злочином № 864 т від 22.11.2014, копію протоколу № 917 т від 15.12.2014 про результати аудіо-відео контролю особи та відеозапис від 20.11.2014 до протоколу аудіо-відео контролю за особою по кримінальному провадженню № 0000604 про обвинувачення ОСОБА_9 за ч.2 ст. 307 КК України в кримінальному провадженні № 0000659, оскільки у відповідності до ч.1 ст. 257 КПК України якщо в результаті проведення негласної слідчої (розшукової) дії виявлено ознаки кримінального правопорушення, яке не розслідується у даному кримінальному провадженні, то отримана інформація може бути використана в іншому кримінальному провадженні тільки на підставі ухвали слідчого судді, яка постановляється за клопотанням прокурора, однак така ухвала в матеріалах кримінального провадження відсутня. Таким чином, у справі не підтверджено законності джерел одержання таких даних, що є основним критерієм допустимості їх використання як засобів доказування.

Крім того, слідчим СВ Шполянського РВ УМВС України ОСОБА_21 до матеріалів кримінального провадження № 0000659 від 12.12.2014, всупереч постанові прокурора від 29.12.2014 в якості доказів, було долучено ряд інших процесуальних документів, а саме: копію протоколу огляду покупця та вручення грошових купюр з фото таблицею від 20.11.2014; копію протоколу огляду місця події від 20.11.2014; копію протоколу добровільної видачі від 21.11.2014; копію висновку експерта від 24.11.2014 № 2/1850. За таких обставин, колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про недопустимість вищевказаних доказів у даному кримінальному провадженні № 0000659, оскільки вони органом досудового розслідування долучені до кримінального провадження не у спосіб та всупереч порядку, передбаченого чинним КПК України.

Місцевим судом обґрунтовано визнано недопустимим доказом протокол добровільної видачі грошових коштів від 21.11.2014, оскільки з показів свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_19 , ОСОБА_18 , ОСОБА_17 , обвинуваченого ОСОБА_9 , зазначена слідча дія була проведена в помешканні останнього за відсутності його добровільної згоди та згоди його дружини ОСОБА_17 , а також була відсутня і відповідна ухвала слідчого судді, та прокурор мав би надати суду письмове доручення слідчого щодо проведення зазначеної вище слідчої дії, однак цього зроблено не було. Крім того, вказана слідча дія проведена за три тижні до внесення відомостей до ЄРДР. В будинку ОСОБА_17 фактично було проведено обшук, хоча дозвіл на його проведення слідчим суддею не надавався.
Колегія суддів апеляційного суду також вважає, що місцевий суд прийшов до вірного висновку про недопустимість в якості доказу показань свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , оскільки в силу ч.7 ст. 223 КПК України, поняті можуть бути допитані під час судового розгляду тільки як свідки проведення відповідної слідчої (розшукової) дії, і покази вказаних свідків як докази є похідними від протоколу огляду місця події від 2011.2014, який є недопустимим доказом у справі. Крім того свідок ОСОБА_15 плутався в обставинах проведеної слідчої дії, не міг чітко довести суду свою присутність в помешканні ОСОБА_9 , в результаті чого його свідчення не узгоджуються з поясненнями інших свідків, зокрема ОСОБА_17 та ОСОБА_14 , що взагалі ставить під сумнів його присутність при проведенні вказаної слідчої дії.
Свідки ОСОБА_18 та ОСОБА_19 є працівниками правоохоронних органів, які проводили слідчу дію, в результаті якої здобуті докази, які судом визнані недопустимими, є особами зацікавленими в результатах розгляду даного кримінального провадження, а тому щирість їх показань місцевим судом обґрунтовано поставлено під сумнів.
Покази свідка ОСОБА_17 є неінформативними, оскільки вона лише вказувала про обставини проведення обшуку у її домоволодінні, а тому вони ніякої доказової бази щодо обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, не несуть.
Показання свідка ОСОБА_11 не є достатніми та такими, що доводять винуватість ОСОБА_9 у вчиненні кримінального правопорушення , передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, оскільки лише на його показаннях, які в судовому засіданні суду першої інстанції він давав двічі і вони були протилежні за змістом, неможливо постановити обвинувальний вирок щодо ОСОБА_9 , як на цьому наполягав прокурор.
Місцевий суд був позбавлений можливості оглянути в судовому засіданні та вирішити долю речових доказів, зазначених в обвинувальному акті, а тому враховуючи вимоги ст. 290 КПК України, відомості, що несуть ці речові докази, не можуть бути в якості доказів в даному кримінальному провадженні.
Вищевказані обставини узгоджуються з рішенням по справі «Нечипорук і Йонкало проти України» в якому ЄСПЛ зазначив, що докази, отримані в кримінальному провадженні з порушенням встановленого порядку, призводять до його несправедливості в цілому, незалежно від їх доказової сили та того, чи мало їх використання вирішальне значення для засудження обвинуваченого судом.

Також, прокурором не надано розсекречені копії ухвали слідчого судді апеляційного суду Черкаської області від 14.11.2014 №2886 т і постанови № 185 т від 18.11.2014 про проведення контролю за вчиненням злочину по кримінальному провадженню, тобто сторона обвинувачення не вжила необхідних та своєчасних заходів, що спрямовані на розсекречення процесуальних документів, які стали процесуальною підставою для проведення НСРД і яких немає в її розпорядженні , тому в цьому випадку має місце порушення норм ст. 290 КПК України, що узгоджується з правовим висновкомВеликої Палати Верховного Суду від 16.10.2019 року у справі № 640/6847/15-к (провадження № 13-43кс19).
Інших належних, допустимих, достовірних та достатніх доказів, які б доводили винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України, органом досудового розслідування не надано.
У відповідності до ст. 63 Конституції України обвинувачений ОСОБА_9 не несе відповідальності за відмову давати показання або пояснення щодо себе, а тому доводи прокурора про те, що ОСОБА_9 відмовився відповідати на запитання прокурора щодо обставин, зафіксованих на відеозаписі, а суд першої інстанції не оголосив його покази, які він давав під час досудового слідства, є неспроможними.
Свідок ОСОБА_16 про якого вказує апелянт в своїй апеляційній скарзі, є свідком сторони обвинувачення, а тому відповідно до ч.3 ст. 23 КПК України сторона обвинувачення зобов`язана була забезпечити його присутність під час судового розгляду з метою реалізації права сторони захисту на допит перед незалежним та неупередженим судом, але цього не зробила, тому твердження апелянта про те, що даний свідок був безпідставно не допитаний судом, є некоректними.

Під час розгляду справи місцевим судом прокурором в судовому засіданні надано письмові та аудіо докази, а саме: копії угоди про визнання винуватості, укладеної 22.01.2015 між старшим прокурором прокуратури Шполянського району ОСОБА_20 та обвинуваченим ОСОБА_11 ; копії вироку Шполянського районного суду Черкаської області від 05.02.2015, яким було затверджено угоду про визнання винуватості від 22.01.2015; лазерний диск зі звукозаписом судового засідання Шполянського районного суду у справі № 710/216/15-к, провадження № 1кп/710/22/2015 про обвинувачення ОСОБА_11 за ч.1 ст. 309 КК України.
На вищевказані докази прокурор посилався, як на такі, що підтверджують вину обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, та ними, на його думку, встановлені обставини вчинення ОСОБА_9 вказаного кримінального правопорушення, які є вже встановленими судом і доказуванню не підлягають.
Однак колегія суддів погоджується з висновком місцевого суду про те, що зазначені докази не є належними в даному кримінальному провадженні, оскільки, відповідно до ст. 90 КПК України, преюдиціальне значення для суду, який вирішує питання про допустимість доказів, має тільки рішення національного суду або міжнародної судової установи, яке набрало законної сили, і ним встановлено порушення прав людини і основоположних свобод, гарантованих Конституцією України і міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Крім цього, чинний КПК України не звільняє сторону обвинувачення від доказування відповідних обставин у кримінальному провадженні щодо однієї особи в разі наявності судового рішення стосовно іншої особи.

Більше того, інші процесуальні кодекси так само передбачають обмежену преюдиціальність вироку чи ухвали суду, постановлених в кримінальному провадженні.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 23 лютого 2016 року у справі «Навальний і Офіцеров проти Росії» (Navalnyy and Ofitserov v Russia, заяви № 46632/13 і № 28671/14) підкреслив, що обставини, встановлені у провадженні, в якому не беруть участь інші обвинувачені, не повинні мати преюдиціальне значення для їх справ. Статус доказів, використаних в одній справі, повинен залишатися суто відносним, а їх сила обмежуватися даними конкретного провадження.

Доводи апелянта про те, що ним 11.01.2019 на адресу апеляційного суду Черкаської області було скеровано запит щодо розсекречення ухвали апеляційного суду 14.11.2014 №2886 т, але жодної відповіді щодо розгляду запиту не отримано, є неприйнятними, оскільки до постановлення оскаржуваного вироку, тобто до 28.11.2019 прокурором не надано належних та допустимих доказів того, що він намагався дізнатися про результати виконання вказаного запиту, чи повторно направляв його, а тому дії прокурора не можна вважати такими, які спрямовані на своєчасне вжиття всіх необхідних та залежних від нього заходів, спрямованих на своєчасне розсекречення процесуальних документів, які стали підставою для НСРД.
Як встановлено апеляційним судом, на досудовому слідстві та в суді першої інстанції дані ухвали апеляційного суду не розсекречені та в матеріалах справи відсутні.
В апеляційній скарзі апелянт вказує, що свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 були понятими при огляді місця події, та були свідками того, як ОСОБА_11 розповідав про придбання подрібненої сухої речовини у громадянина на ім`я ОСОБА_22 за 500 грн. та в подальшому хотів передати чоловіку на ім`я ОСОБА_23 , а свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_15 були понятими під час складанню протоколу добровільної видачі грошових коштів від 21.11.2014, та можуть підтвердити, що ОСОБА_9 вказував про отримання вилучених коштів від ОСОБА_11 за продаж наркотичної речовини.
Однак доводи апелянта в цій частині є безпідставними, оскільки вищевказані особи можуть бути допитані судом лише в частині проведення відповідної слідчої свідками якої вони були, крім того, ОСОБА_9 та ОСОБА_11 були безпосередньо допитані місцевим судом, і їх покази оцінені у відповідності до вимог 94 КПК України.
Згідно вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
За клопотанням учасників судового провадження відповідно до вимог ч.3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Так, прокурор в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду просив повторно дослідити докази у кримінальному провадженні та допитати свідків і обвинуваченого по справі, при цьому, мотивуючи необхідність такого повторного дослідження незгодою з їх оцінкою судом першої інстанції.
Передбачених законом підстав для задоволення клопотання прокурора про повторне дослідження доказів у даній справі колегією суддів не встановлено та відмовлено в його задоволенні, що узгоджується з правовою позицією, викладеною в постанові Верховного Суду від 30.05.2019 № 572/843/17 від 30.05.2019, згідно якої сам по собі факт непогодження з висновками суду першої інстанції не є підставою для повторного дослідження доказів.

Перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора про наявність підстав для скасування виправдувального у зв`язку невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, колегія суддів вважає їх безпідставними та такими, що не можуть слугувати підставою для скасування виправдувального вироку, з ухваленням нового обвинувального вироку, з огляду на наступне.
Відповідно до положень, передбачених ч.1 ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.
Разом з тим, в апеляційній скарзі прокурора не зазначено жодної, з передбачених наведеною вище статтею підстав, які б дозволили дійти висновку про те, що оскаржуване судове рішення не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження.
Враховуючи вищенаведене, колегія суддів дійшла висновку про відсутність правових підстав, передбачених ст. 409, 411, 420 КПК України, для скасування виправдувального вироку суду.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставою для скасування вироку суду, колегією суддів не встановлено.
Згідно з ч.1 п.1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Виходячи із змісту положень ст. 62 Конституції України, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Рим 1950) та ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і постановляється при умові, коли в ході судового розгляду винність особи у вчиненні злочину доведена об`єктивними доказами, одержаними законним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», суд має суворо додержуватись принципу презумпції невинуватості, відповідно до якого неприпустимо покладати на підсудного доведення своєї невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. Згідно правових позицій Верховного Суду України, викладених у Постанові Пленуму № 5 від 29 червня 1990 року «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку», при вирішенні питання про винність чи невинність підсудного обвинувальний ухил є неприпустимим, усі сумніви щодо доведеності обвинувачення, якщо їх неможливо усунути, повинні тлумачитися на користь підсудного. Коли зібрані в справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Колегія суддів враховує, що усталена практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) вказує на необхідність оцінювати докази, керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (Рішення ЄСПЛ від 10.07.2001 року у справі «Авшар проти Туреччини» - п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою (Рішення ЕСПЛ від 14.08.2008 року у справі «Кобець проти України» - п. 43). Також має братися до уваги якість доказів, включаючи те, чи не ставлять обставини, за яких вони були отримані, під сумнів їхню надійність та точність (Рішення ЄСПЛ від 11.07.2013 року у справі «Веренцов проти України» - п. 86, «Яллох проти Німеччини»). У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21.04.2011 р. та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанії» від 06.12.1998 p., «Бочаров проти України» Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою».

З огляду на викладене, дотримуючись принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, встановленого ст. 17 КПК України, колегія суддів не знаходить підстав, зазначених у ст. 420 КПК України, для скасування виправдувального вироку суду першої інстанції і ухвалення нового обвинувального вироку стосовно ОСОБА_9 , а тому апеляційну скаргу прокурора залишає без задоволення, а вирок суду першої інстанції, який є законним, обґрунтованим та вмотивованим - без змін.

Керуючись ст. 405, 407 - 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 28 листопада 2019 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора Городищенського відділу Смілянської місцевої прокуратури ОСОБА_8 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :