Єдиний унікальний номер 725/6608/19
Номер провадження 1-кп/725/286/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22.10.2020 року м. Чернівці
Першотравневий районний суд м. Чернівці в складі:

головуючої судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

перекладача ОСОБА_4 ,

потерпілих ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

представника потерпілих ОСОБА_7 ,

захисників ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

та обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Чернівці кримінальне провадження внесене в ЄРДР № 0001041 від 03.08.2019 року за обвинуваченням

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , азербайджанця, громадянина України, уродженця м.Тертер, Азербайджанської Республіки, мешканця АДРЕСА_1 , з вищою освітою, не одруженого, раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 37, ч. 1 ст. 119 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачується в тому, що 03.08.2019, біля 15 год. 40 хв. він разом зі своїм батьком ОСОБА_11 , біля будинку АДРЕСА_2 , за ініціативи ОСОБА_5 , зустрілись з останнім для вирішення виниклої між їх родинами конфліктної ситуації, причиною якої було нібито поширення ОСОБА_12 , який є чоловіком рідної сестри ОСОБА_13 - ОСОБА_14 , неправдивої інформації про дочку ОСОБА_15 - ОСОБА_16 .
Під час розмови, яка відбувалась в ході зазначеної зустрічі, вказані особи почули крики ОСОБА_14 , які лунали від будинку АДРЕСА_2 , у зв`язку з чим ОСОБА_17 підбіг до вказаного будинку і біля нього побачив ОСОБА_18 , у якого було наявне поранення в області черевної порожнини, звідки текла кров, при цьому ОСОБА_19 сказала, що вказане тілесне ушкодження було щойно спричинене сином ОСОБА_15 - ОСОБА_20 . Реагуючи на цю ситуацію, та усвідомлюючи, що ОСОБА_20 озброєний ножем та може із його застосуванням спричинити тілесні ушкодження ще комусь із членів його родини та навіть позбавити їх життя, ОСОБА_17 одразу побіг до себе у квартиру АДРЕСА_3 , де з метою подальшого захисту себе та членів своєї родини від можливих протиправних дій ОСОБА_21 , взяв столовий ніж та тримаючи його у руці вибіг на вулицю. Так, вибігши на вулицю, ОСОБА_17 побачив біля будинку №263 по вул. Руській у м. Чернівці значне скупчення людей які галасували, а наблизившись до них він побачив членів своєї родини ОСОБА_13 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 , навпроти яких стояли ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_26 , члени вказаних двох родин між собою сперечались та галасували, при цьому ОСОБА_24 поводив себе агресивно, тримав у руці ножа та кричав до членів родини ОСОБА_17 , що всіх поріже. Тоді, ОСОБА_17 став між членами своєї родини та ОСОБА_20 , зокрема став до останнього обличчям з метою недопущення з його боку можливого нападу на членів своєї родини та з метою захисту їх життя та здоров`я і при цьому аналогічно як і ОСОБА_24 тримав у руці ножа. Сприймаючи дії ОСОБА_17 як дії, пов`язані з можливим нападом на нього, ОСОБА_24 , з метою оборони, тримаючи в руці ножа, почав ним розмахувати та робити випади в бік ОСОБА_17 .
Оцінюючи ситуацію яка склалась, а також те, що ОСОБА_24 вже спричинив ножем тілесні ушкодження ОСОБА_27 , які поставили під загрозу життя останнього, ОСОБА_17 біля 15 год. 55 хв. 03.08.2019 року дійшовши висновку, що ОСОБА_24 має намір ножем, який тримає у руках, завдати йому тілесних ушкоджень чи ще комусь із членів його родини, які знаходились поряд та навіть при цьому позбавити когось життя, тому діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_28 , що на його думку могло б зупинити вчинення останнім подальших протиправних дій, ножем який тримав у правій руці, з метою як на його погляд захисту охоронюваних законом своїх та членів своєї родини прав та інтересів, завдав удару в область грудної клітки ОСОБА_21 , чим спричинив останньому тілесні ушкодження у вигляді рани, розташованої на грудній клітці справа на рівні 3-го міжребір`я по середньо ключичній лінії, яка продовжується у раневий канал, який проходить через: підшкірно-жирову клітковину, міжреберні м`язи, нижній край хрящової частини 3-го ребра, парієнтальну плевру, плевральну порожнину та легеневу тканину нижнього краю верхньої долі правої легені по передній поверхні, яке переходить на середню долю правої легені по передній поверхні, де сліпо закінчується. Після цього, ОСОБА_21 одразу було госпіталізовано до ЛШМД м. Чернівці, де о 17 год.00 хв. 03.08.2019 року настала його смерть. Згідно висновку судово-медичної експертизи трупа ОСОБА_21 №533 від 27.08.2019 року вказані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких за ознакою небезпеки для життя. Згідно цього ж висновку смерть ОСОБА_21 настала від гемарогічного шоку, що розвинувся внаслідок масивної зовнішньої та внутрішньої кровотечі, яка в свою чергу виникла, як ускладнення проникаючого, сліпого, колото-різаного поранення грудної клітки справа з ушкодженням правої легені.
Так, ОСОБА_17 , завдаючи при зазначених вище обставинах удару ножем ОСОБА_28 , невірно оцінив ситуацію яка цьому передувала, припускаючи що ОСОБА_24 мав намір ножем йому чи ще комусь з членів його родини спричинити тілесні ушкодження та можливо таким чином позбавити їх життя, так як в дійсності ОСОБА_24 тримаючи ножа у руках не мав наміру цього робити, а фактично тримав ножа у руках, розмахував ним і поводив себе агресивно лише з метою свого особистого захисту, боячись, що сам ОСОБА_17 та члени його і ОСОБА_29 родини, якому він спричинив тілесні ушкодження можуть наблизитись до нього та вчинити над ним самосуд і при цьому завдати шкоди його життю та здоров`ю. При цьому, в обстановці яка склалась, ОСОБА_17 не усвідомлював, але міг усвідомлювати відсутність реального суспільно-небезпечного посягання з боку ОСОБА_21 , хоча б задавши з цього приводу питання самому ОСОБА_28 чи відійшовши в бік разом з членами своєї родини від останнього і при цьому викликати працівників правоохоронних органів, що б дало змогу іншими методами завадити розвитку події, яка у своєму підсумку призвела до настання смерті ОСОБА_21 .
Такі дії ОСОБА_10 органом досудового розслідування кваліфіковано за ч. 4 ст. 37, ч. 1 ст. 119 КК України як вбивство з необережності.

В ході судового розгляду вказаного кримінального провадження захисником обвинуваченого, адвокатом ОСОБА_9 , було подано на вирішення суду угоду про примирення між потерпілими та обвинуваченим в якій окрім іншого також зазначено, що обвинувачений беззастережно визнає свою вину у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 4 ст. 37, ч. 1 ст. 119 КК України та враховуючи особу винного, наявність обставин, які пом`якшують покарання, відсутність обставин, які обтяжують покарання, враховуючи вимоги ч. 1 ст.69-1 щодо граничного розміру покарання, санкцію ч. 1 ст. 119 КК України, сторони домовились про призначенням обвинуваченому ОСОБА_10 узгодженого покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі та звільнення його від відбування вказаного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 2 (два) роки із покладенням на нього обов`язків згідно з п.п. 2, 3, 4, ч. 1 ст. 76 КК України, а потерпілі ОСОБА_5 , ОСОБА_6 та ОСОБА_30 будь-яких претензій матеріального та морального характеру до обвинуваченого ОСОБА_10 не мають, при цьому ОСОБА_5 та ОСОБА_6 відмовляються від заявлених ними в рамках даного кримінального провадження цивільних позовів.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 474 КПК України, якщо угоди досягнуто під час судового провадження, суд невідкладно зупиняє проведення процесуальних дій і переходить до розгляду угоди.
В судовому засіданні сторони угоди ОСОБА_10 , потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_6 , а також захисники та представник потерпілих просили затвердити угоду, а прокурор заперечував проти її затвердження, посилаючись на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у справі № 439/397/17 від 16 січня 2019 року.
Суд, заслухавши думку присутніх в судовому засіданні учасників судового провадження, перевіривши угоду про примирення між обвинуваченим та потерпілими на відповідність вимогам КПК України, приходить до висновку, що в її затвердженні слід відмовити, виходячи з наступного.
Згідно ч. 7 ст. 474 КПК України, суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо: 1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди; 2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства; 3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб; 4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися; 5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань; 6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.

За змістом ст. 471 КПК України в угоді про примирення зазначаються окрім іншого зокрема перелік дій, не пов`язаних з відшкодуванням шкоди, які підозрюваний чи обвинувачений зобов`язані вчинити на користь потерпілого, строк їх вчинення.
Згідно ч. 6 ст. 474 КПК України, суд зобов`язаний переконатися у судовому засіданні, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.
Згідно тексту поданої на затвердження суду угоди, сторони домовились, що обвинувачений ОСОБА_10 разом із підписанням даної угоди зобов`язується подати до Слідчого відділу СУ ГУ НП в Чернівецькій області у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР №0000416 від 18.07.2020 року по факту спричинення 18.08.2020 року смерті його батьку - ОСОБА_11 , де він є потерпілим, а ОСОБА_5 , підозрюваним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.115 КК України, заяву про відсутність будь яких претензій матеріального та морального характеру до ОСОБА_5 , а в подальшому зобов`язується подати аналогічну заяву до суду, в провадженні якого знаходитиметься зазначене кримінальне провадження, із зазначенням, що не бажає подавати цивільного позову до ОСОБА_15 та проситиме суд призначити ОСОБА_5 покарання на розсуд суду. У тому випадку, якщо кваліфікація дій та обвинувачення ОСОБА_5 у вказаному кримінальному провадженні буде за статтею, яка дозволятиме укладати угоди про примирення між потерпілим та обвинуваченим ОСОБА_10 зобов`язується укласти з ОСОБА_5 угоду про примирення на аналогічних умовах.
Таким чином, умовами угоди визначено перелік дій, які обвинувачений зобов`язується вчинити на користь потерпілого ОСОБА_5 , які не пов`язані з обставинами даного кримінального провадження, не є такими, що спрямовані на відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням, а є наслідком взаємних поступок ОСОБА_10 та ОСОБА_5 один одному у зв`язку із здійсненням досудового розслідування та судового розгляду кримінальних проваджень відносно них в рамках яких ОСОБА_5 підозрюється, а ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, санкції яких передбачають можливість позбавлення волі на певний строк.
Враховуючи процесуальну поведінку потерпілого ОСОБА_5 протягом судового розгляду даного кримінального провадження, позицію потерпілих щодо непогодження із правовою кваліфікацією дій ОСОБА_10 в сукупності із визначеними умовами угоди діями, які обвинувачений зобов`язується вчинити на користь потерпілого ОСОБА_5 в рамках кримінального провадження за підозрою останнього у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 115 КПК України, суд ставить під сумнів факт дійсного примирення між потерпілими та обвинуваченим.
Окрім того, у відповідності до вимог ст. 474 КПК України розгляд угоди про примирення проводиться за обов`язкової участі її сторін, натомість в судове засідання не з`явився потерпілий ОСОБА_30 , у зв`язку з чим суд був позбавлений можливості з`ясувати у останнього чи було укладення угоди добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, чим він в повній мірі розуміє зміст угоди та погоджується з її умовами.
За таких обставин, суд приходить до висновку про те, що існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися, що є підставою для відмови в задовленні угоди відповідно до п. 4 ч. 7 ст. 474 КПК України.
Окрім того, п. 4 ч. 5 ст. 474 КПК України передбачено, що перед прийняттям рішення про затвердження угоди про примирення суд під час судового засідання повинен з`ясувати в обвинуваченого, чи цілком він розуміє вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Відповідно до тексту поданої суду для затвердження угоди про примирення сторони погодили обвинуваченому покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі, звільнивши його від відбування вказаного покарання на підставі ст. 75 КК України з випробуванням, встановивши іспитовий строк на 2 (два) роки із покладенням на нього обов`язків згідно з п.п. 2, 3, 4, ч. 1 ст. 76 КК України.
Частинами 2,3 ст. 75 КК України, суд приймає рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням у випадку затвердження угоди про примирення, якщо сторонами угоди узгоджено покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, а також узгоджено звільнення від відбування покарання з випробуванням. У випадках, передбачених частинами першою, другою цієї статті, суд ухвалює звільнити засудженого від відбування призначеного покарання, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового кримінального правопорушення і виконає покладені на нього обов`язки.
Так, в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 не міг пояснити умови звільнення від відбування покарання з іспитовим строком, які визначені в тексті угоди, не був обізнаний з обов`язками відповідно до ст. 76 КК України, які були вказані в тексті угоди про примирення. При цьому в тексті угоди зазначено покладення на обвинуваченого обов`язків згідно п.п. 2, 3, 4, ч. 1 ст. 76 КК України, натомість частиною першою вказаної статті передбачено лише два підпункти зокрема: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.
Враховуючи наведені обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що наявна очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань, оскільки останній не обізнаний з умовами звільнення від відбування покарання з іспитовим строком та обов`язками, які на нього будуть покладені у разі такого звільнення протягом іспитового строку, що є підставою для відмови в затвердженні угоди відповідно до п. 5 ч. 7 ст. 474 КПК України.
Окрім того, суд вважає, що умови угоди про примирення суперечать інтересам суспільства, що згідно п.2 ч. 7 ст. 474 КПК України також є підставою для відмови в затвердженні угоди, виходячи з наступного.
Статтями 55-59 КПК України юридично закріплено статус потерпілого - учасника кримінального провадження, наділяючи його певними процесуальними правами та обов`язками саме як учасника процесу. При цьому, ч.6 ст. 55 КПК України передбачено правонаступництво у кримінальному провадженні, відповідно до якої, якщо внаслідок кримінального правопорушення настала смерть особи або особа перебуває у стані, який унеможливлює подання нею відповідної заяви, положення частин першої - третьої цієї статті поширюються на близьких родичів чи членів сім`ї такої особи. Потерпілим визнається одна особа з числа близьких родичів чи членів сім`ї, яка подала заяву про залучення її до провадження як потерпілого, а за відповідним клопотанням - потерпілими може бути визнано кілька осіб.
Таким чином, КПК України передбачено юридичну фікцію, відповідно до якої інша особа визнається власне потерпілим, хоча їй безпосередньо не заподіяна шкода в результаті вчинення кримінального правопорушення. Водночас КПК України закріплює перехід до такої особи не тільки прав потерпілого, а й перехід самого процесуального статусу потерпілого.
З огляду на вищезазначені положення КПК України та на практику розгляду справ, де настала смерть потерпілого і потерпілим визнано близького родича, суд, враховуючи позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у справі № 439/397/17 від 16 січня 2019 року приходить до наступних висновків.
Право на примирення - це особисте право потерпілого, воно не може бути ніким присвоєне та не може бути нікому делеговане. Таке право є природним правом людини, нерозривно пов`язаним з нею, та похідним від інших прав людини, зокрема права на життя. Використання права на примирення іншими особами (в тому числі визнаними потерпілими від кримінального правопорушення у кримінально-процесуальному сенсі) є неможливим, оскільки таке право тісно пов`язане з особою, яка безпосередньо постраждала внаслідок вчинення щодо неї кримінального правопорушення. Під час примирення лише сам потерпілий може виражати свою волю, а не інші особи, які є його представниками або правонаступниками.
Потерпілий у кримінальному процесі має власні процесуальні права, проте він не наділяється правом примирюватися чи не примирюватися з винним замість безпосередньої жертви кримінального правопорушення, якій заподіяно смерть, під час вирішення питання про укладення угоди про примирення між сторонами.
Протилежний підхід означав би, що до близьких осіб потерпілого, який помер, та які були визнані потерпілими у кримінальному провадженні, переходять не лише права потерпілого, але і його воля (волевиявлення), що є неправильним, оскільки суперечить змісту як закону України про кримінальну відповідальність, так і змісту кримінального процесуального закону.
Якщо внаслідок вчинення кримінального правопорушення потерпілому заподіяна смерть, то ніхто інший не може висловити його волю під час вирішення питань, пов`язаних із відшкодуванням шкоди у вигляді смерті як підстави для примирення сторін.
Таким чином, з урахуванням висновків Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 16.01.2019 року у справі № 439/397/17, смерть як припинення існування одного з правомочних суб`єктів кримінально-правових відносин з примирення винного з потерпілим унеможливлює здійснення такого примирення. Разом з цим, невизнання за потерпілим - учасником кримінального процесу права на примирення не означає втрати ним права на відшкодування завданих збитків. Будь-яка шкода, заподіяна кримінальним правопорушенням, може і повинна бути компенсована своєчасно та в повному обсязі безвідносно до того, відбулося чи не відбулося примирення, і це може вплинути на подальші кримінально-правові наслідки при призначенні покарання та на умови його відбування, в тому числі зі звільненням від його відбування.
Враховуючи наведені вище обставини в їх сукупності, суд приходить до висновку, що в затвердженні угоди про примирення укладеної 20 жовтня 2020 року між потерпілими ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_31 та обвинуваченим ОСОБА_10 слід відмовити з підстав передбачених п.п. 2, 4,5 ч. 7 ст. 474 КПК України.
На підставі вище викладеного та керуючись ст.ст.369, 372, 376, 392, 468, 471, 473, 474, КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:
Відмовити в затвердженні угоди про примирення, укладеної 20 жовтня 2020 року між потерпілими ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_31 та обвинуваченим ОСОБА_10 у кримінальному провадженні внесеному в ЄРДР №0001041 від 03.08.2019 року за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 37, ч. 1 ст. 119 КК України.

Роз`яснити сторонам кримінального провадження, що відповідно до ч. 8 ст. 474 КПК України повторне звернення з угодою в одному кримінальному провадженні не допускається.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя Першотравневого
районного суду м.Чернівці ОСОБА_1