Справа № 308/641/17
Провадження № 11-кп/4808/469/20
Категорія ст. 610 КПК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 листопада 2020 року м. Івано-Франківськ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Івано-Франківського апеляційного суду

в складі суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

з участю секретаря ОСОБА_6 ,

розглянувши у приміщенні суду у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою з доповненнями засудженої ОСОБА_7 на ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2017 року про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду Російської Федерації,

за участю прокурора ОСОБА_8 ,

засудженої ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_9 ,

ВСТАНОВИЛА:

Засуджена ОСОБА_7 в апеляційній скарзі посилається на те, що при приведенні у відповідність із законодавством України вироку суду Російської Федерації відносно неї фактично залишився без змін характер і тривалість покарання. Тому просить переглянути ухвалу суду першої інстанції в цій частині. При цьому, просить врахувати фактичний термін відбутого покарання (більше п`яти років), суворість покарання із застосуванням ст. 69 КК України, задовільну поведінку під час відбування покарання в іншій державі, в тому числі добросовісне ставлення до праці, її вік - повних 53 роки, важке матеріальне становище, вчинення злочину вперше. Просить також вирішити питання про застосування відносно неї «Закону Савченко» та зарахувати дні перебування під вартою до постановлення вироку в розрахунку один день за два дні (з 22 травня 2014 року по 17 травня 2015 року).

В доповненнях до апеляційної скарги засуджена ОСОБА_7 зазначає, що Верховним Судом Російської Федерації були порушені її конституційні права. Також вказує, що її засуджено вироком Ленінського районного суду м. Ярославля Російської Федерації від 17 березня 2015 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК РФ, а саме за замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою у великому розмірі, та до неї застосовано ст. 64 КК РФ. В той час, згідно з оскарженою ухвалою вона вважається засудженою за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України, тобто за закінчений замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений організованою групою у особливо великих розмірах, та до неї застосовано ст. 69 КК України. Стверджує, що судом першої інстанції неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність та призначено більш суворе покарання, ніж передбачено відповідною статтею (частиною статті).

В доповненнях до апеляційної скарги захисник ОСОБА_9 в інтересах засудженої ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу суду, перекваліфікувати дії засудженої ОСОБА_7 з ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України, призначити покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 307 КК України у виді 6 років 6 місяців позбавлення волі. Посилається на те, що суд неправильно кваліфікував дії засудженої ОСОБА_10 , не врахував, що їй було призначено покарання із застосуванням ст. 64 КК РФ, а тому до неї повинні бути застосовані положення ст. 69 КК України, та що покарання за замах на злочин відповідно до ч. 3 ст. 68 КК України не може перевищувати 2/3 максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Ухвалою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2017 року задоволено клопотання Міністерства юстиції України, приведено у відповідність із законодавством України вирок Ленінського районного суду м. Ярославля Російської Федерації від 17 березня 2015 року відносно ОСОБА_7 , засудженої за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК Російської Федерації, із застосуванням ст. 64 КК РФ, до покарання у вигляді 8 років 6 місяців позбавленням волі без позбавлення прав займати певні посади або займатися певною діяльністю і без штрафу, з відбуванням покарання у колонії загального режиму, та постановлено вважати її засудженою за ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 307 КК України і призначено їй покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців без конфіскації майна, строк відбуття покарання відповідно до вироку Ленінського районного суду м. Ярославля Російської Федерації від 17 березня 2015 року визначено рахувати з 22 травня 2014 року (з моменту фактичного затримання).

Суд першої інстанції при прийнятті рішення керувався тим, що санкція ст. 228-1 ч. 4 п. «г» КК РФ передбачає покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 10 до 20 років з позбавленням права займати певні посади або займатися певною діяльністю на строк до 20 років або без такого та з штрафом в розмірі до одного мільйона рублів або в розмірі заробітної плати або іншого доходу засудженого за період до 5 років або без такого. Покарання засудженій ОСОБА_7 згідно з вироком суду було призначено із застосуванням ст. 64 КК РФ, тобто призначено покарання нижче від найнижчої межі передбаченого санкцією ч. 4 ст. 228-1 КК РФ. Відповідно до Кримінального кодексу України дії ОСОБА_7 необхідно кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України як закінчений замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб у особливо великих розмірах. За вчинення вказаного кримінального правопорушення, санкцією ч. 3 ст. 307 КК України передбачено покарання у вигляді позбавлення волі строком від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна.

Під час апеляційного розгляду:

- засуджена ОСОБА_7 та її захисник ОСОБА_9 підтримали доводи апеляційної скарги з доповненнями;

- прокурор просив ухвалу суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали клопотання, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги з доповненнями, суд апеляційної інстанції вважає, що вона підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

За змістом ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Право на отримання мотивованого судового рішення є процесуальним елементом права на справедливий суд (ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод). Згідно з усталеною практикою ЄСПЛ, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Неухильне дотримання передбачених законом вимог є неодмінною умовою повного, всебічного й об`єктивного дослідження обставин кримінального провадження, встановлення істини в по ньому й прийняття правильного рішення.

Проте, суд першої інстанції при постановлені судового рішення знехтував вказаними вимогами закону, що призвело до істотного порушення вимог діючого кримінального законодавства.

За приписами п. 2 ч. 1 ст. 372 КПК України у мотивувальній частині ухвали зазначається: суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається; встановлені судом обставини із посиланням на докази, а також мотиви неврахування окремих доказів; мотиви, з яких суд виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався.

Згідно з ч. ч. 1, 2 ст. 602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний на території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України. У разі відсутності міжнародного договору положення цієї глави можуть бути застосовані при вирішенні питання про передачу засудженої особи для подальшого відбування покарання.

За змістом ч. ч. 3, 4 ст. 610 КПК України під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави. При визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, при цьому якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України.

Відповідно до ч. 1 ст. 614 КПК України визнання та виконання в Україні вироків міжнародних судових установ, а також прийняття осіб, засуджених такими судами до позбавлення волі, здійснюються згідно з правилами цього Кодексу на підставі міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно з ст. 9 Конституції України чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Україна приєднана до Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року.

Перевіривши доводи засудженої ОСОБА_7 та її захисника ОСОБА_9 , суд апеляційної інстанції позбавлений можливості зробити висновок про те, що суд першої інстанції правильно оцінив зазначене у клопотанні Міністерства юстиції України та долучені до нього докази, прийняв обґрунтоване рішення про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду Російської Федерації.

ОСОБА_7 засуджена вироком Ленінського районного суду м. Ярославля Російської Федерації від 17 березня 2015 року за вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК РФ, а саме за вчинення замаху на незаконний збут наркотичних засобів групою осіб за попередньою змовою у великому розмірі.

Суд першої інстанції при прийнятті оскарженого рішення, визначаючи норми Кримінального кодексу України, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, у вчиненні якого ОСОБА_7 визнано винуватою вироком суду Російської Федерації, кваліфікував її дії за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України як закінчений замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений за попередньою змовою групою осіб у особливо великих розмірах.

Проте, мотиви, з яких виходив суд першої інстанції кваліфікуючи дії ОСОБА_7 саме таким чином, відсутні. Зокрема, ч. 1 ст. 307 КК України передбачено кримінальну відповідальність, крім іншого, за незаконний збут наркотичних засобів , ч. 2 ст. 307 КК України за ті самі дії, вчинені, в тому числі, за попередньою змовою групою осіб, або якщо предметом таких дій були наркотичні засоби, у великих розмірах, а ч. 3 ст. 307 КК України, за дії передбачені частинами першою або другою цієї статті, вчинені, в тому числі, організованою групою, а також якщо предметом таких дій були наркотичні засоби в особливо великих розмірах.

Правильність визначення статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, відіграє важливу роль при вирішенні клопотання про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду іноземної держави, оскільки при визначенні виду та строку покарання враховуються положення Кримінального кодексу України, що передбачають кримінальну відповідальність за злочин, у зв`язку з яким ухвалено вирок.

Вироком Ленінського районного суду м. Ярославля Російської Федерації від 17 березня 2015 року за ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК РФ ОСОБА_7 призначено покарання, із застосуванням ст. 64 КК РФ, у виді 8 років 6 місяців позбавленням волі без позбавлення прав займати певні посади або займатися певною діяльністю і без штрафу, з відбуванням покарання у колонії загального режиму.

При цьому, ч. 4 ст. 228-1 КК РФ передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк від десяти до дванадцяти років з позбавленням права займати певні посади або займатися певною діяльністю на відповідний строк або без такого, зі штрафом у встановленому розмірі або без такого. А ст. 64 КК України визначає умови призначення більш м якого покарання, ніж передбачено за такий злочин.

Ухвалою суду першої інстанції ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 307 КК України призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у вигляді позбавлення волі строком на 8 років 6 місяців без конфіскації майна.

Частиною 3 ст. 307 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від дев`яти до дванадцяти років з конфіскацією майна. Згідно з ч. 3 ст. 68 КК України за вчинення замаху на кримінальне правопорушення строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу. А положення ст. 69 КК України визначають порядок призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.

Однак, зміст оскарженого рішення не містить оцінки зазначених обставин, що не дає підстав для висновку про їх належну перевірку.

Також, в ухвалі суду першої інстанції не наведено посилань на норми та відомості щодо відбування покарання.

Оскількисуд апеляційної інстанції через допущені судом першої інстанції істотні порушення вимог кримінального процесуального закону позбавлений можливості перевірити правильність висновків суду першої інстанції, вважає, що, виходячи з загальних засад кримінального провадження, ухвала суду підлягає скасуванню з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції.

Відповідно до п. 6 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати ухвалу і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Виходячи зі змісту рішення Європейського суду з прав людини у справі «Васильєв проти України» (заява № 11370/02) від 21 червня 2007 року «повноваження судів вищої інстанції переглядати справи повинне використовуватись для виправлення судових помилок та неправильності у здійсненні правосуддя, а не для проведення нового розгляду справи.

При новому розгляді суду першої інстанції здійснити судове провадження згідно з вимогами розділу 4 КПК України в іншому складі суду, належним чином перевірити обставини, на які викладені у клопотанні, повно й всебічно дослідити долучені докази, та ухвалити законне, обґрунтоване, вмотивоване та справедливе рішення.

Керуючись ст. ст. 376, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу з доповненнями засудженої ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 23 травня 2017 року про приведення у відповідність із законодавством України вироку суду Російської Федерації відносно громадянки України ОСОБА_7 скасуватита призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4

ОСОБА_5