ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 552/6083/14-к Номер провадження 11-кп/814/22/20Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2020 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем ОСОБА_5 ,
з участю:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава матеріали кримінального провадження № 0001442 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_9 із змінами та доповненнями та прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 14 лютого 2017 року щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, місце проживання: АДРЕСА_1 , раніше судимий:
- 10.09.2014 року Полтавським районним судом Полтавської області за ч.1 ст. 296 КК України до 3 місяців арешту;
- 25.12.2014 року Київським районним судом м. Полтави за ч.1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Гора Полтавського району та області, громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, неодруженого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-

в с т а н о в и л а :

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини

Вироком Київського районного суду м. Полтави від 14 лютого 2017 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п. 1, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України, та призначено покарання:

за ч. 4 ст. 187 КК України - 11 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна;

за п.п. 1, 6, 12 ч.2 ст.115 КК України довічне позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ч. 4 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, більш суворим покаранням за цим вироком поглинуто покарання призначене вироком Київського районного суду м. Полтави від 25.12.2014 року, та остаточно призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

ОСОБА_10 визнано винуватим у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст.115 КК України, та призначено покарання:

за ч. 4 ст. 187 КК України - 10 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна;

за п.п. 1, 6, 12 ч. 2 ст. 115 КК України 15 років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначено покарання у виді п`ятнадцяти років позбавлення волі з конфіскацією усього належного йому майна.

Запобіжний захід ОСОБА_9 продовжено у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Строк відбуття покарання визначено рахувати з моменту його затримання із 27.07.2014 року.

Запобіжний захід ОСОБА_10 продовжено у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Строк відбуття покарання визначено рахувати з моменту його затримання із 27.07.2014 року.

Відповідно до ч.5 ст.72 КК України зарахувано в строк відбуття покарання ОСОБА_10 перебування його під вартою в період з 27.07.2014 року до набрання вироком законної сили з розрахунку 1 день попереднього ув`язнення на 2 дні позбавлення волі.

Вирішено питання про речові докази.

Згідно з вироком суду , приблизно у середині липня 2014 року ОСОБА_9 та ОСОБА_10 домовилися між собою здійснити напад на ОСОБА_11 , з метою заволодіння належним останньому особистим майном з корисливих спонукань, та на ОСОБА_12 , з метою заволодіти у неї ключем від квартири ОСОБА_11 , щоб в такий спосіб мати безперешкодний доступ до майна останнього.

Так, 25.07.2014 року ОСОБА_9 у магазині «Брусничка», що по вул. Ватутіна в м. Полтава, придбав упаковку гумових перчаток та 26.07.2014 року виготовив 2 кляпи з тканини розміром 12,5 см. х 6,5 см., відрізки тканини для фіксування кляпів та 6 відрізків мотузки. ОСОБА_10 , в свою чергу, виготовив із в`язаних шапок 2 маски.

Після чого, 26.07.2014 року близько 12 години ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , за попередньою змовою між собою, реалізуючи свій злочинний умисел, з корисливих мотивів, з метою заволодіння насильницьким шляхом майном ОСОБА_12 , 1949 року народження, яка є рідною бабусею ОСОБА_9 , будучи готовими до будь-яких наслідків, взявши з собою заздалегідь виготовлені 2 кляпи з тканини та відрізки мотузки, вдягнувши маски та гумові перчатки, шляхом вільного доступу проникли через вхідні двері до квартири АДРЕСА_3 , де мешкала ОСОБА_12 , яка є особою похилого віку, та перебуваючи у кімнаті її квартири здійснили напад на останню, під час якого завдали потерпілій ОСОБА_12 не менше 2 ударів руками стиснутими в кулаки у ділянку голови та не менше 10 ударів руками стиснутими в кулаки по верхнім кінцівкам, після чого ОСОБА_9 за допомогою ОСОБА_10 , який утримував потерпілу, з метою подолання її опору, засунув ОСОБА_12 до рота кляп, яким повністю закрив отвір дихальних шляхів, та обв`язав кляп мотузкою навколо голови потерпілої. В подальшому ОСОБА_9 разом з ОСОБА_10 зв`язали руки та ноги ОСОБА_12 мотузкою, позбавивши таким чином потерпілу можливості рухатися, та обмотали її голову простирадлом та предметами одягу. В результаті зазначених злочинних дій ОСОБА_9 та ОСОБА_10 потерпіла ОСОБА_12 була позбавлена можливості дихати та від спричинених насильницьких дій та тілесних ушкоджень померла на місці події.

Після цього ОСОБА_9 та ОСОБА_10 заволоділи особистим майном ОСОБА_12 , а саме: ключами, від квартири АДРЕСА_4 , де проживав ОСОБА_11 , що знаходилися у кишені халату потерпілої, в який вона була одягнута, з метою доступу до майна ОСОБА_11 . Після чого вийшли з квартири та на замок замкнули за собою вхідні двері.

У подальшому, 26.07.2014 року близько 12 год. 30 хв. ОСОБА_9 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , продовжуючи свої злочинні дії направлені на заволодіння чужим майном насильницьким шляхом, взявши з собою заздалегідь виготовлений кляп з тканини, відрізок мотузки, та дерев`яну ніжку від кухонного стільця, відчинили ключами, якими заволоділи у потерпілої ОСОБА_12 , вхідні двері та незаконно проникли до кв. АДРЕСА_4 , де проживав ОСОБА_11 , 1944 року народження, та перебуваючи в коридорі його квартири, здійснили напад на останнього, завдавши не менше 2 ударів руками стиснутими в кулаки у ділянку голови та не менше 4 ударів руками стиснутими в кулаки та ногами по тулубу та верхнім кінцівкам потерпілого ОСОБА_11 , від чого останній впав на підлогу.

Після подолання опору, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 засунули до рота потерпілого ОСОБА_11 кляп, яким повністю закрили отвір дихальних шляхів, чим позбавили його можливості дихати, та зв`язали руки ОСОБА_11 мотузкою, позбавили потерпілого можливості рухатися, тим самим спричинивши потерпілому тілесні ушкодження, від яких останній помер на місці події.

Після цього ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , перебуваючи у квартирі ОСОБА_11 , заволоділи майном останнього, а саме: коштами в сумі 102 грн., телевізором «Самсунг» вартістю 2 590 грн. та мобільним телефоном «Нокіа 1616-2» вартістю 131,2 грн. з сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» вартістю 10 грн., на рахунку якої було 30 грн., яким розпорядилися на власний розсуд.

Вимоги апеляційних скарг і узагальнені доводи осіб, які їх подали

В апеляційній скарзі із доповненнями та уточненнями обвинувачений ОСОБА_9 просить вирок суду скасувати, постановити новий яким визнати його винним у скоєнні інкримінованих кримінальних правопорушень та призначити покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

В обгрунтування апеляції посилається на те , що під час судового розгляду були допущені істотні порушення вимог КПК , докази у справі на які послався суд є недопустимими.

Посилається також на те , що він вину визнавав з самого початку і надавав стабільні покази.

Просить зважити при вирішенні питання про пом`якшення покарання , що він не мав умислу на позбавлення життя потерпілих , щиро розкаявся у вчиненому , активно сприяв розкриттю злочину.

В апеляційній скарзі прокурор відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 просить вирок Київського районного суду м. Полтави від 14.02.2017 року стосовно ОСОБА_9 та ОСОБА_10 скасувати у зв`язку із призначенням покаранням ОСОБА_10 , яке не відповідає ступеню тяжкості кримінального покарання обвинуваченого через м`якість та ухвалити новий вирок, яким засудити його за ч.4 ст. 187 КК України до 11 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна; за п.п. 1,6,12 ч. 2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна; на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

В обґрунтування зазначає, що при призначенні ОСОБА_10 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого п.п.1,6,12 ч.2 ст. 115 КК України суд не в повній мірі врахував особливу тяжкість і підвищену суспільну небезпечність даного злочину, особу обвинуваченого, кількість вбитих осіб, а також особливо зухвалий характер дій обвинувачених, а також думку потерпілих, які наполягали на максимальній мірі покарання, як для ОСОБА_9 так і для ОСОБА_10 .

Обвинувачений ОСОБА_10 подав заперечення на апеляційну скаргу прокурора.

Мотиви суду

Заслухавши суддю доповідача , пояснення сторін на підтримання та спростування доводів апеляційних скарг , проаналізувавши матеріали кримінального провадження , перевіривши доводи апеляційних скарги , колегія суддів приходить до таких висновків.

Згідно ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним , обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження , передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин , які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення , в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Висновки суду першої інстанції щодо доведення винуватості обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 у скоєнні злочину за який вони засуджені за обставин викладених у вироку , є обгрунтованими , відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами , які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог статті 94 КПК України.

При цьому фактичні обставини по справі , правильність кваліфікації та призначене покарання , обвинуваченим ОСОБА_10 та його адвокатом , не оспорюються.

Мотивуючи своє рішення про доведеність вини обвинувачених суд першої інстанції послався на показання свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , протоколи огляду місця події , протоколи огляду , висновки судово-медичних експертиз , висновки судово-імунулогічних експертиз , висновки трасологічних експертиз , висновки експертів щодо вартості майна.

Зокрема із показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 суд встановив , що останні бачили обвинувачених в під`їзді будинку потерпілих в день скоєння злочину.

Із показань свідка ОСОБА_15 суд встановив , що останній придбав у ОСОБА_9 телевізор «Самсунг».

За результатами огляду місця події судом було встановлено факт вбивства потерпілих ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які перебували із зв`язаними руками та ногами , кляпом у роті та заматоною тканевими речами головою.

Із протоколу огляду місця події від 27.07.2014 року суд встановив , що свідок ОСОБА_15 під час огляду добровільно видав монітор марки «Самсунг» та аркуш паперу « який має зміст свідоцтво про народження ОСОБА_9 ».

Із протоколу огляду місця події від 27.07.2014 року суд встановив, що за участі ОСОБА_9 із підвального приміщення вилучено 1 пару гумових рукавиць.

Із висновків судово-медичних та судово-імунулогічних експертиз суд встановив тілесні ушкодження , що були спричинені потерпілим , їх ступінь тяжкості , причину смерті механічна асфіксія від закриття дихальних шляхів стороннім тілом , відповідність свідчень обвинувачених під час проведення слідчих експериментів та відтворення обстановки та обставин події злочину об`єктивним судово-медичним даним отриманим в ході СМЕ , належність крові , що була вилучена на місці події потерпілим , належність слідів поту , що був на знаряддях злочину обвинуваченим .

Обґрунтував суд першої інстанції також і свій висновок щодо версії обвинувачених про відсутність умислу на вбивство потерпілих.

Самі обвинувачені не оспорюють факту настання смерті потерпілих від їх дій , хоча і викладають події в іншому світлі, ніж сторона обвинувачення.

Навівши зазначені докази суд прийшов до висновку про наявність в діях обвинувачених складів злочину передбачених: ст.187 ч.4 КК України як розбій , тобто напад , з метою заволодіння чужим майном , поєднаний із насильством , небезпечним для життя та здоров`я особи , яка зазнала нападу , вчинений за попередньою змовою групою осіб , поєднаний із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень ; за п.п.1,6,12 ч.2 ст.115 КК України як вбивство , тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині , кваліфікуючими ознаками вбивство двох осіб , з корисливих мотивів , вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Із вказаним висновком суду присяжних погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Натомість доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 із наступними змінами та уточненнями , колегія суддів вважає непереконливими.

При цьому колегія суддів повторно наголошує на тому , що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Отже всі доводи в обґрунтування вимог апеляційної скарги мають бути повно викладені в апеляційній скарзі. Посилання , наприклад адвоката , під час виступу в обгрунтування доводів апеляційної скарги обвинуваченого на обставини , які не зазначені в тексті апеляційної скарги , не можуть розцінюватись , як доповнення до цієї апеляційної скарги.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги із доповненнями обвинуваченого ОСОБА_9 про відсутність умислу на позбавлення життя потерпілих , відсутність ознаки вчинення злочину групою осіб , недопустимість доказів у справі , колегія суддів виходить із такого.

Відповідно до п.22 Постанови ПВСУ» Про судову практику в справах про злочини проти життя і здоров`я особи» від 07 лютого 2003 року № 2 , питання про умисел має вирішуватись виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння , зокрема , враховувати спосіб , знаряддя злочину , кількість , характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень , причини припинення злочинних дій , поведінку винного і потерпілого , що передували події , їхні стосунки. Якщо винний діяв з умислом на вбивство , тривалість часу , що минув з моменту заподіяння ушкоджень до настання смерті потерпілого , для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Вбивство , яке було наслідком дії особи , котра хоча й не ставила собі за мету позбавлення життя , але байдуже ставилася до такого наслідку , можливість якого вона свідомо допускала , має кваліфікуватися як вбивство.

Як встановлено судом першої інстанції обидва потерпілих були людьми похилого віку. Обвинувачені з метою подолання опору обох потерпілих , в кожному із випадків , обирали однаковий спосіб подолання опору . Наносили удари в голову , тулуб , по кінцівках , вставляли кляпа в рот , накидали на голову простирадло у випадку із потерпілою ОСОБА_12 , , зв`язували мотузкою і вже після цього заволодівали майном. В кожному із випадків обвинувачені не вчиняли спроб хоча б після заволодіння майном , розв`язати людей похилого віку з тим щоб вони могли прийти до тями , що свідчить про те , що вони байдуже ставились до наслідків своїх дій.

При цьому колегія суддів звертає увагу , що обвинувачені були обізнані про вік потерпілих , оскільки одна із них була рідною бабусею обвинуваченого ОСОБА_9 .

Обвинувачені є дорослими , обізнаними у життєвих питаннях , дієздатними людьми.

Вести при таких обставинах мову , що обвинувачені не припускали настання смерті потерпілих , є вочевидь неправильним.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку , що хоча обвинувачені можливо і не ставили собі за мету позбавлення життя потерпілих , але оскільки вони байдуже ставилися до настання смерті , в їх діях наявний умисел і їх дії мають кваліфікуватися як умисне вбивство.

Що стосується доводів апеляційної скарги ОСОБА_9 про те , що відсутня кваліфікуюча ознака вчинення злочину групою осіб , колегія суддів не може з ними погодитись через таке.

Як встановлено судом , і це фактично не заперечується і самими обвинуваченими , всі їх дії щодо застосування фізичного насильства щодо потерпілих були злагодженими , доповнювали один одного і такими , що в кінцевому результаті призвели до тяжких наслідків.

На користь цього свідчить також і той факт , що і автором апеляції не заперечується того факту , що вони спільно йшли пограбувати , тобто у них була попередня домовленість.

Фактів , що під час вчинення злочину мав місце ексцес виконавця і насильство застосовувалось з боку лише одного із обвинувачених , судовим розглядом не встановлено і не наведено таких доводів і автором апеляції.

Що стосується недопустимості доказів , на що звертає увагу автор апеляції , колегія суддів наголошує на такому.

Згідно зі ст.ст.85,86 КПК України доказ визначається допустимим , якщо він отриманий у порядку , встановленому діючим кримінальним процесуальним Кодексом , і належним , якщо він прямо чи непрямо підтверджує існування чи відсутність обставин , що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні , та інших обставин , які мають значення для кримінального провадження , а також достовірність чи недостовірність , можливість чи неможливість використання інших доказів.

Як вбачається із матеріалів провадження та змісту вироку , «слідчий експеримент» , на незаконності якого наголошує обвинувачений , був проведений із дотриманням вимог КПК. Та обставина , що суд першої інстанції не задовольнив клопотання про допит понятих , не свідчить про незаконність слідчої дії. До того ж навіть і в самій апеляції обвинувачений ОСОБА_9 не вказує в чому ж саме полягає незаконність цієї слідчої дії.

Не є обгрунтованими на переконання колегії суддів також і доводи автора апеляції щодо необхідності призначення повторної судово-психіатричної експертизи , оскільки таких підстав в ході судового розгляду не встановлено.

Не може колегія суддів погодитись також і з доводами обвинуваченого , що огляд з його участю від 27.07.2014 року , під час якого були вилучені «перчатки» , був проведений із порушенням вимог КПК.

Так , як вбачається із перебігу подій , що зафіксовані в матеріалах провадження , вказаний огляд проводився на наступний день після скоєння злочину , обвинувачений вже був затриманий за підозрою у вчиненні особливо тяжкого злочину і вочевидь є зрозумілим , що він перебував у кайданках. Та обставина , що захисник обвинуваченому був наданий о 15-й годині цього дня не перетворює доказ на недопустимий.

Не є обгрунтованими також і посилання адвоката під час виступу на підтримання доводів апеляційної скарги, про проведення досудового розслідування неповноважними особами.

Із матеріалів провадження вбачається , що досудове слідство проведено особами , які мали процесуальні повноваження і в тому числі на підставі доручень.

Що стосується невнесення відомостей про особу , яка здійснювала досудове розслідування до ЄРДР , на , що вказує адвокат , то колегія суддів звертає увагу , що реєстр є лише електронною базою даних, відповідно до якої здійснюється збирання, зберігання, захист, облік, пошук, узагальнення даних, зазначених у пункті 1 Глави 2 Розділу І Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 69 від 17липня 2012 року, які використовуються для формування звітності, а також надання інформації про відомості, внесені до реєстру та, згідно з частиною 2 статті 84 КПК України, витяг з ЄРДР не є процесуальним джерелом доказів.

Отже колегія суддів відхиляє всі доводи обвинуваченого ОСОБА_9 та його захисника щодо його невинуватості у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.115 КК України за відповідними кваліфікуючими ознаками.

Прийшовши до переконання про наявність в діях обвинувачених складу особливо тяжких злочинів суд призначив обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 покарання яке відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину , даним про особу обвинувачених.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 щодо суворості призначеного йому покарання та прокурора щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання , колегія суддів вважає непереконливими.

Відповідно до вимог статей 50,65 КК особі , яка вчинила злочин , має бути призначене покарання , необхідне і достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості , співмірності та індивідуалізації , покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій , їх небезпечності та даним про особу винного.

Покарання є заходом примусу , що застосовується від імені держави за вироком суду до особи , визнаної винною у вчиненні злочині , і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Суд індивідуалізує покарання , необхідне і достатнє для виправлення засуджених , а також для запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими , так і іншими особами . Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину та особі правопорушника випливає з статті 61 Конституції України , відповідно до якої юридична відповідальність особи має індивідуальний характер , а також з принципу правової держави , з суті конституційних прав та свобод людини і громадянина.
Відповідно до статті 414 КПК України невідповідним тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання , яке хоч і не виходить за межі , встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність , але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Як вбачається із змісту вироку призначаючи обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі суд врахував крім ступеню тяжкості вчиненого злочину , його посередню характеристику, те , що він ніде не працював , що саме він був ініціатором вчинення злочину щодо особи похилого віку і прийшов до переконання , що тільки покарання у виді довічного позбавлення волі відповідає його меті .

Із вказаним висновком щодо виду покарання погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Колегія суддів також наголошує , що під час апеляційного розгляду обвинуваченим ОСОБА_9 та його захисником не було наведено жодних переконливих аргументів , які б змусили колегію суддів апеляційного суду змінити свою позицію щодо міри покарання.

Зокрема колегія суддів вважає , що обвинувачений ОСОБА_9 як під час розгляду справи судом першої інстанції так і під час апеляційного розгляду не виявив жодних ознак щирого каяття у вчиненому злочині.

За таких обставин, підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_9 покарання вочевидь несправедливим , як про це наголошується в його апеляції , колегія суддів не знаходить. Обране йому покарання відповідає ступеню тяжкості вчиненого злочину , даним про його особу і є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння інших злочинів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_9 та мотиви його адвоката в судовому засіданні не спростовують зазначених висновків.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора з приводу м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання , колегія суддів виходить із такого.

Так якщо звернутись до апеляційної скарги прокурора то все мотивування щодо м`якості призначеного обвинуваченому ОСОБА_10 покарання , зводиться до формального посилання на тяжкість вчиненого злочину , кількість вбитих осіб , поведінку обвинуваченого ОСОБА_10 і як наслідок, його стійку антисуспільну спрямованість , думку потерпілих.

Натомість як вбачається із змісту вироку суду першої інстанції , який постановлений судом присяжних , призначаючи обвинуваченому ОСОБА_10 покарання у виді 15 років позбавлення волі ,суд врахував той факт , що він вперше притягується до кримінальної відповідальності , позитивно характеризується , мав постійне місце роботи до затримання.

У контексті доводів апеляційної скарги прокурора щодо необхідності призначення саме довічного позбавлення волі , колегія суддів звертає увагу на таке.

Згідно статті 64 Кримінального кодексу України довічне позбавлення волі встановлюється за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених цим Кодексом, якщо суд не вважає за можливе застосовувати позбавлення волі на певний строк.

Виходячи із тлумачення зазначеної норми колегія судів вважає , що обставиною, яка зумовлює призначення довічного позбавлення волі й водночас указує на неможливість досягнення мети покарання шляхом застосування покарання у виді позбавлення волі на певний строк, є винятково високий ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину й особи злочинця . Вона визначається сукупністю усіх зібраних у справі даних, що стосуються вчиненого злочину, особи винного й обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Як було встановлено судом першої інстанції , хоча про це прямо і не зазначено у вироку при мотивуванні призначення покарання ОСОБА_10 , ініціатором вчинення злочинних дій був саме обвинувачений ОСОБА_9 . Саме він запропонував вчинити злочин , обрав об`єкти злочинної діяльності, оскільки добре їх знав , обміркував спосіб вчинення злочину і фактично ним же вчинялись і всі основні дії.

Колегія суддів у цьому питанні наголошує на тому , що це ніяким чином не змінює правової кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 .

Водночас вказані обставини , на переконання колегії суддів , мають бути враховані при призначенні покарання і такого найтяжчого його виду, як довічне позбавлення волі.

Отже колегія суддів вважає , що прокурором в апеляційній скарзі не спростовано висновків суду першої інстанції і не наведено того переконливого обґрунтування підстав вважати призначене обвинуваченому ОСОБА_10 покарання вочевидь несправедливим через його м`якість і доцільності призначення йому покарання у виді довічного позбавлення волі.

Покарання у виді 15 років позбавлення волі , яке було призначене ОСОБА_10 судом присяжних , яке є максимальним строковим покаранням , є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження скоєння нових злочинів. Воно в повній мірі буде відповідати й меті призначення покарання.

На переконання колегії суддів у питанні призначення покарання за вчинений злочин групою осіб , немаловажне значення має і індивідуалізація покарання кожного із співучасників. При цьому суд не може підходити формально до цього питання виходячи лише із наслідків вчиненого злочину групою осіб.

У цьому контексті варто звернути увагу , що призначаючи на відміну від обвинуваченого ОСОБА_10 , тому ж таки обвинуваченому ОСОБА_9 покарання у виді довічного позбавлення волі , суд врахував в тому числі і той факт , що він двічі притягнутий до кримінальної відповідальності за вчинення інших злочинів і в тому числі корисливих , що якраз і свідчить про той факт , що він є виключно небезпечною особою на відміну від обвинуваченого ОСОБА_10 і саме до нього , виходячи із принципу індивідуалізації покарання , має бути застосоване довічне позбавлення волі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону , які були б допущені судом першої інстанції , колегією суддів не встановлено.

Вирок суду відповідає приписам статті 373 КПК України є законним , обґрунтованим і вмотивованим.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку , що апеляційні скарги із доповненнями обвинуваченого ОСОБА_9 та прокурора у кримінальному провадженні слід залишити без задоволення , а вирок суду щодо обвинувачених без змін.

Відповідно до положень ст.72 ч.5 КК України в ред. закону № 838-VІІІ від 26.11.2015 року обвинуваченому ОСОБА_9 має бути зараховано в строк покарання час перебування під вартою з моменту затримання до набрання вироком законної сили із розрахунку 1 день перебування під вартою за два дні позбавлення волі.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст.376,404,405,407,419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

Апеляційні скарги із змінами та доповненнями обвинуваченого ОСОБА_9 , прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_6 залишити без задоволення , а вирок Київського районного суду м. Полтави від 14 лютого 2017 року щодо обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_9 без змін;

Відповідно до положень ст.72 ч.5 КК України в ред. закону № 838-VІІІ від 26.11.2015 року обвинуваченому ОСОБА_9 зарахувати в строк покарання час перебування під вартою з 27.07.2014 року по 12.05.2015 та з 23.06.2016 по 02.11.2020 року із розрахунку 1 день перебування під вартою за два дні позбавлення волі;

Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її оголошення, а особами, що перебувають під вартою - в той же строк з моменту отримання копії судового рішення

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3