Справа № 372/1765/19
Провадження № 1-кп/359/168/2020
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 вересня 2020 Бориспільський міськрайонний суд Київської області у складі колегії суддів:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі судового засідання ОСОБА_4 ,

за участі:

прокурора ОСОБА_5 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

розглянувши з технічною відеофіксацією у судовому засіданні в залі суду м. Борисполя обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0001192 від 26.12.2018 за обвинуваченням ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України,

встановив:
Під час судового засідання було встановлено, що ухвалою головуючого судді від 15.07.2020, запобіжний захід у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_6 , за клопотанням прокурора продовжено на 60 днів, який закінчується 13.09.2020, а судовий розгляд до цієї дати завершити неможливо, оскільки повний порядок розгляду кримінального провадження триває.

За наведеного вище, прокурор Бориспільської місцевої прокуратури надала письмове клопотання про продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою ОСОБА_6 .

Прокурор просила суд продовжити строк дії запобіжного заходу обвинуваченому, оскільки наявні ризики ст. 177 КПК України, продовжують існувати, та не виконання обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам - п.1 ч. 1 ст. 177 КПК України, переховуватися від суду та прокурора. Обвинувачений вчинив особливо тяжкий злочин, за яке йому загрожує покарання у виді 15 років, дає підстави вважати, що він може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності. Також, обвинувачений не перебуває в зареєстрованому шлюбі, утриманців не має, а тому відсутність стійких соціальних зв`язків підвищує ризик переховування обвинуваченого від суду.

Вказаний ризик прямо підтверджується кримінальною поведінкою обвинуваченого, оскільки після скоєння злочину та завдання тілесних ушкоджень, ним не вжито заходів на надання необхідної допомоги. Натомість, обвинувачений залишив місце події та переховувався від органів досудового розслідування з метою уникнення від кримінальної відповідальності.

При цьому прокурор зауважила, що інші, більш м`які запобіжні заходи не можуть запобігти вказаним ризикам.

Потерпіла просила обрати відносно обвинуваченого запобіжний захід у вигляді домашнього арешту.

Обвинувачений при вирішенні питання продовження строку запобіжного заходу заперечував. Вважає, що застосування до нього домашнього арешту цілком забезпечить його належну поведінку, оскільки переховуватися від суду він не має наміру.

Захисник зауважив, що обвинувачений не має на меті переховуватися від суду. Попередня поведінка ОСОБА_6 говорить про інше, та зовсім ніяким чином не може свідчити про відсутність підстав застосування до обвинуваченого більш м`якого запобіжного заходу не пов`язаного із триманням під вартою.

У відповідності до вимог ч. 3 ст. 331 КПК України до спливу строку тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Доцільність продовження тримання обвинуваченого під вартою визначається судом з урахуванням обставин, викладених в ст.ст.177, 178 цього Кодексу.

Так, згідно з п. 1 ч. 1 ч. 2 ст. 177 КПК України метою застосування запобіжного заходу є запобігання спробам обвинуваченого переховуватися від суду, перешкоджати кримінальному провадженню. Підставою застосування запобіжного заходу є наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити ці дії.

За п. 2, п. 4 та п. 5 ст. 178 цього Кодексу суд зобов`язаний оцінити тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; міцність соціальних зв`язків обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини; наявність або відсутність у обвинуваченого постійного місця роботи.

Встановлено, що ризики, які слугували підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу у виді тримання під вартою, не перестали існувати. З огляду на ці обставини у суду є підозри, що після звільнення обвинуваченого з-під варти, він буде переховуватись від суду та прокурора, перешкоджати кримінальному провадженню.

Належні докази можливості зміни обвинуваченому запобіжного заходу на інший, не пов`язаний з триманням під вартою. суду не надано.

З цього приводу, суд також враховує, що у ОСОБА_6 відсутні міцні соціальні зв`язки, офіційно не працевлаштований, не одружений та у останнього відсутні можливості матеріального забезпечення, що свідчить про ймовірність вчинення ним нових кримінальних правопорушень.
Таким чином, суд немає підстав, визначених КПК України, для застосування іншого більш м`якого виду запобіжного заходу, оскільки указані вище ризики не змінилися та продовжують існувати і на даний час.

Як роз`яснив Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ в п.17 листа №511-550/0/4-13 від 04.04.2013, розумність тримання під вартою не може оцінюватись абстрактно. Вона має оцінюватись в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи та причин, про які йдеться у рішеннях національних судів. Тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).

Встановлено, що забезпечення кримінального судочинства та правопорядку становить суспільний інтерес, який має превалююче значення та виправдовує обрання, у цьому зв`язку, обвинуваченому запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти наведеним вище ризикам, з урахуванням встановлених судом обставин та особу обвинуваченого.

Суд вважає, що тримання під вартою в даному випадку не виходить за межі розумного строку оскільки розгляд кримінального провадження тільки розпочато, триває стадія судового слідства, що не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки суспільний інтерес, який не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає над принципом поваги до особистої свободи.

З огляду на це суд вважає доцільним продовжити ОСОБА_6 запобіжний захід у виді тримання під вартою строком на 60 днів.

У судовому засіданні потерпілою ОСОБА_8 заявлено клопотання щодо скасування арешту автомобіля. Так, потерпіла наголосила, що 27.12.2018 слідчим суддею Обухівського районного суду Київської області у кримінальному провадженні №0001192 від 26.12.2018, відносно ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, було постановлено ухвалу про задоволення клопотання слідчого про накладення арешту на майно, яке належить її брату ОСОБА_6 , а саме автомобіль марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 . Даний автомобіль був придбаний та ввезений в Україну із Європи, а тому офіційних документів у неї немає. Потерпіла вважає, що ухвала слідчого судді обмежує її конституційні права оскільки даний автомобіль жодним чином не містить на собі сліди та ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, що інкримінують ОСОБА_6 .

Враховуючи вище значене та норми ст. 170 КПК України потерпіла просила суд скасувати накладений арешт на автомобіль «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 .

Прокурор Бориспільської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_5 заперечувала проти задоволення даного клопотання потерпілої у зв`язку з відсутності право власності потерпілої на вказаний автомобіль.

Обвинувачений та захисник просили задовольнити вказане клопотання.

Ознайомившись із клопотанням, заслухавши пояснення учасників судового процесу, суд дійшов до такого висновку.

Згідно із ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Частина 3. ст. 170 КПК України говорить, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до ст. 98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

В розумінні даної норми автомобіль «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , не є речовим доказом, так як не є знаряддям вчинення злочину, не містить на собі сліди злочину, не є об`єктом правопорушення, був придбаний задовго до подій, що інкримінуються ОСОБА_6 у кримінальному провадженні №0001192 внесеного до ЄРДР 26.12.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 115, ч. 1 ст. 263 КК України.

Частиною 1 ст. 174 КПК України передбачено, що арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.

Відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.1997, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Статтею 41 Конституції України передбачено, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право власності є непорушним.

У відповідності до сталої практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції», заява N 31107/96, п. 58, ЕСНК 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49-62, від 10.05.2007). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (серед інших джерел, рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Зегіез А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти.

Під час розгляду клопотання встановлено, що автомобіль «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 належить на праві користування ОСОБА_6 та який був придбаний до подій, які інкримінуються обвинуваченому ОСОБА_6 , тобто його використання під час кримінальних правопорушень повністю спростовується матеріалами справи.

Зі змісту ухвали вбачається, що арешт накладався з метою збереження речових доказів та забезпечення арешту майна та попередження настання негативних наслідків.

Таким чином, суд вважає, що у органу досудового розслідування було достатньо часу для огляду транспортного засобу та фіксації відомостей про нього у відповідних процесуальних протоколах, а формальне визнання того чи іншого предмету речовим доказом в кримінальному провадженні не може виправдовувати безпідставне обмеження конституційного права свободи власності потерпілої.

Враховуючи вищезазначене, суд у відповідності до вимог чинного законодавства, з метою забезпечення збереження речових доказів, та забезпечення спів розмірності права власника на майно прийшов до переконання скасувати арешт на автомобіль марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , накладений ухвалою слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 27.12.2018.

Керуючись ст.ст. 331, ч. 2 ст. 376 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:
Клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_6 , задовольнити.

Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , строк тримання під вартою в Державній установі «Київський слідчий ізолятор» Міністерства юстиції України до 24 год. 31.10.2020.

Клопотання потерпілої ОСОБА_8 щодо скасування арешту автомобіля, задовольнити.

Арешт автомобіля марки «Daewoo Lanos», реєстраційний номер НОМЕР_1 , номер кузова НОМЕР_2 , накладений на підставі ухвали слідчого судді Обухівського районного суду Київської області від 27.12.2018 ( справа № 372/4165/18, провадження №1- кс/ 1716/18), скасувати.

Ухвала може бути оскаржена до Київського апеляційного суду через Бориспільський міськрайонний суд на протязі 7 діб з дня проголошення ухвали суду.

Повний текст ухвали буде оголошено о 08:30 04.09.2020.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді: ОСОБА_2

ОСОБА_3