У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 грудня 2020 року м. Київ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ
Київського апеляційного суду в складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Мирне Каланчацького району Херсонської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 10 жовтня 2013 року Білоцерківським міськрайонним судом Київської області за ч. 1 ст. 187 КК України на 3 (три) роки 6 (шість) місяців позбавлення волі;
- 15 листопада 2013 року Солом`янським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 296, ч. 4 ст. 70 КК України на 3 (три) роки 10 (десять) місяців позбавлення волі,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,
за участі прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_5 ,
В С Т А Н О В И Л А :
Вироком Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року ОСОБА_5 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки.

Згідно з вироком суду, 23 вересня 2019 року приблизно о 19 годині 30 хвилин ОСОБА_5 , знаходячись за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_7 , керуючись умислом, спрямованим на нанесення йому тілесних ушкоджень, з особистих неприязних мотивів, наніс потерпілому приблизно два удари кулаками в обличчя, дерев`яною дошкою декілька ударів по руках, стільцем декілька ударів по тулубу, внаслідок чого стілець зламався, та дерев`яною ніжкою цього стільця декілька ударів по тулубу, голові, руках та ногах, в результаті чого спричинив йому відповідно до висновку експерта № 164д від 15 січня 2020 року тілесні ушкодження у виді закритої черепно-мозкової травми у вигляді забійної рани волосистої частини голови, забійної рани завушної ділянки, струсу головного мозку, які відносяться до легких тілесних ушкоджень з короткочасним розладом здоров`я, перелом лівої ліктьової кістки в нижній третині і перелом правої ліктьової кістки в нижній третині, які відносяться до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

Не погоджуючись з вироком суду в частині призначеного покарання, обвинувачений ОСОБА_5 в апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції змінити та призначити йому покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки та на підставі ст. 75 КК України звільнити від його відбування з випробуванням з іспитовим строком 1 (один) рік і покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

В обґрунтування апеляційних вимог обвинувачений просить врахувати: повне визнання ним своєї вини у вчиненні злочину та щире каяття у скоєному; намагання відшкодувати заподіяну шкоду потерпілому, але з урахуванням того, що потерпілий бажає отримати всю матеріальну шкоду, яка становить 200000 гривень, він не має можливості цього зробити; його співпрацю з органами досудового розслідування та активне сприяння у розслідуванні злочину; перебування на його утриманні матері пенсійного віку. Одночасно, обвинувачений просить звернути увагу, що і прокурор, який брав участь в суді першої інстанції, просив суд застосовувати до нього положення ст.ст. 75, 76 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_5 в підтримку доводів і вимог його апеляційної скарги, прокурора ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого та просив залишити вирок суду першої інстанції без змін, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційної скарги та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку про те, що вона задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Кримінальне провадження щодо ОСОБА_5 розглянуто судом першої інстанції в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК України. У зв`язку із цим висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 в умисному заподіянні ОСОБА_7 середньої тяжкості тілесного ушкодження, тобто умисного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, за викладених у вироку обставин, які ніким з учасників судового розгляду не оспорювалися і докази стосовно яких не досліджувалися, апеляційним судом згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України не перевіряються.

За встановлених і викладених судом у вироку фактичних обставин кримінального правопорушення дії ОСОБА_5 правильно кваліфіковані за ч. 1 ст. 122 КК України.

Призначене судом ОСОБА_5 покарання за ч. 1 ст. 122 КК України відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

За приписами ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із загальними засадами призначення покарання, що регламентовані ст. 65 КК України, суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинене кримінальне правопорушення; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

Як вбачається з вироку, на виконання наведених вимог закону, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, який ст. 12 КК України віднесений до нетяжких злочинів, дані про його особу, а саме те, що він раніше судимий за розбій та хуліганство, за місцем проживання характеризується посередньо, офіційно не працевлаштований, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, відсутність в справі відомостей про його родину чи наявність осіб, які знаходяться на його утриманні, а також позицію потерпілого, який зазначив, що обвинувачений не вживав заходів, спрямованих на відшкодування завданих йому збитків.

Обставиною, що пом`якшує покарання ОСОБА_5 , суд правильно визнав його щире каяття у вчиненому.

Обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, є рецидив злочинів.

Зваживши наведені встановлені у кримінальному провадженні обставини у сукупності, що впливають на захід примусу, в тому числі й ті, на які посилається апелянт, суд першої інстанції дійшов висновку про необхідність обрання ОСОБА_5 альтернативного виду покарання з-поміж тих, що передбачені санкцією закону, за яким він визнаний винуватим, а саме у виді обмеження волі на строк 2 (два) роки, чому у вироку наведені належні мотиви та підстави, з яким погоджується і колегія суддів. Фактично у своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_5 не оспорює вид і розмір призначеного йому покарання в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення обвинуваченого від призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з огляду на тяжкість вчиненого ним кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_5 , який раніше судимий за вчинення умисних злочинів до реальної міри покарання, однак після звільнення з місць позбавлення волі належних висновків для себе не зробив і вчинив новий умисний злочин, що свідчить про його стійке небажання стати на шлях виправлення та підвищену суспільну небезпечність його особи.

При цьому, за відсутністю в справі даних про працевлаштування ОСОБА_5 та наявність законних джерел заробітку, як і відомостей про його родину, посилання обвинуваченого в апеляційній скарзі про те, що він утримує матір пенсійного віку, а також про те, що він вживав заходи, спрямовані на відшкодування завданих потерпілому збитків, враховуючи протилежну позицію потерпілого в цій частині, є непереконливими та не спростовують правильності висновків суду першої інстанції стосовно того, що його звільнення від реального відбування покарання на підставі ст. 75 КК України не сприятиме досягненню мети покарання, регламентованої у ст. 50 КК України.

Будь-яких нових обставин, які б залишилися поза увагою суду першої інстанції при визначенні ОСОБА_5 виду і розміру покарання, а також порядку його відбування, обвинуваченим в апеляційній скарзі не наведено. Не встановлено таких і колегією суддів під час апеляційного перегляду кримінального провадження.

Таким чином, приймаючи до уваги, що судом були виконані вимоги ст. ст. 50, 65 КК України, враховані всі обставини, які були доведені в суді та впливають на покарання і порядок його відбування, колегія суддів погоджується із тим, що призначене ОСОБА_5 покарання у виді обмеження волі йому слід відбувати реально в кримінально-виконавчій установі відкритого типу без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення за ним нагляду з обов`язковим залученням до праці, що буде справедливим, необхідним і достатнім для його виправлення та відповідатиме принципам індивідуалізації покарання та його співмірності вчиненому.

За таких підстав апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_5 задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни чи скасування вироку суду першої інстанції, колегією суддів під час апеляційного перегляду кримінального провадження не встановлено.

Враховуючи викладене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_5 залишити без задоволення, а вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 02 жовтня 2020 року стосовно нього без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців.

С У Д Д І:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3