Номер провадження: 11-кп/813/2079/20
Номер справи місцевого суду: 496/3558/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.10.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючий суддя ОСОБА_2
судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Біляївського районного суду Одеської області, від 03.09.2020, про продовження строку тримання під вартою стосовно:
ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в с. Калинівка Джанкойського р-ну АР Крим, громадянина України, не працевлаштований, має середню освіту, неодружений, має малолітню дитину 2016 року народження, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні №0000299, внесеному до ЄРДР 19.05.2019,

встановив:

Зміст оскарженого судового рішення.
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеси, від 11.09.2020, задоволено клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою стосовно
ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України у кримінальному провадженні №0000299, внесеному до ЄРДР 19.05.2019.
Зазначеною ухвалою обвинуваченому був продовжений строк тримання під вартою в ДУ «Одеський слідчий ізолятор» на 60 днів.
Строк дії ухвали визначено до 01.11.2020 включно.
Рішення суду мотивоване тим, що не відпали і не зменшились ризики, передбачені ст. 177 КПК України.

Вимоги апеляційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала.
На вказану ухвалу ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій вказує на те, що зазначені в оскарженій ухвалі ризики не відповідають правильному та об`єктивному рішенню в частині ст. 177 КПК України.
Звертає увагу суду на те, що:
потерпіла знаходилася на денному стаціонарі лише три дні, а також в матеріалах справи відсутнє підтвердження остання купувала ліки, в судовому засіданні заявляла, що слів та дій направлених на неї з метою вбивства з його боку не було, а тому йому не можуть інкримінувати ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки завдані тілесні ушкодження експерт відніс до категорії середньої тяжкості і не було загрози життю;
він не судимий, не був притягнутий до кримінальної та адміністративної відповідальності;
потерпіла є його цивільною дружиною, вони разом з останньою проживають в одному домоволодінні та мають спільну неповнолітню дитину;
хворіє тяжкою хворобою, лікування якої неможливо забезпечити в умовах слідчого ізолятора;
має реєстрацію в Одеській області, за місцем проживання характеризується позитивно.
У зв`язку з викладеним обвинувачений ОСОБА_8 просить скасувати ухвалу Біляївського районного суду Одеської області, від 03.09.2020, і постановити нову ухвалу, якою змінити застосований запобіжний захід та застосувати до нього запобіжний захід у вигляді цілодобового домашнього арешту.
Позиції учасників судового розгляду.
Обвинувачений ОСОБА_8 та захисник підтримали доводи апеляційної скарги та просили її задовольнити,
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги.
Мотиви апеляційного суду.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали провадження та доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до таких висновків.
Відповідно до ч. 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим
ст. 177 КПК України.
Згідно ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою має право подати прокурор, слідчий за погодженням з прокурором не пізніше ніж за п`ять днів до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою. Клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у статті 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Відповідно до ст. 331 КПК України КК України, незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
До спливу двомісячного строку з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 КПК України. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовую, змінює запобіжний захід у виді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.
На думку апеляційного суду, розглядаючи питання про продовження строку тримання під вартою, суд першої інстанції виконав вимоги ст.ст. 199, 331 КПК України, та прийняв обґрунтоване рішення про продовження строку тримання під вартою обвинуваченого з таких підстав.
Як вбачається з матеріалів провадження, зокрема, копії обвинувального акту
(а.с. 2-6), на розгляді в Біляївського районного суду Одеської області, знаходиться кримінальне провадження №0000299, внесене до ЄРДР 19.05.2019, за обвинуваченням ОСОБА_8 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Мотивуючи неможливість застосування до обвинуваченого ОСОБА_8 більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, апеляційний суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що встановлені ризики не зменшились та не перестали існувати.
Апеляційний суд вважає, що тяжкість злочину, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_8 , існування ризиків можливого переховування обвинуваченого від суду, незаконного впливу на свідків, експертів тощо, вчинення іншого кримінального правопорушення, а також тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому в разі визнання його винним, виправдовують продовження строку дії найжорсткішого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та дають апеляційному суду підстави дійти висновку про обґрунтованість рішення районного суду, щодо наявності по справі реальних ознак справжнього суспільного інтересу, який, навіть з урахуванням презумпції невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи обвинуваченого.
ІІ. Щодо доводів апеляційної скарги про те, ризики не відповідають правильному та об`єктивному рішенню в частині ст. 177 КПК України.
Оцінюючи доведеність наявності у кримінальному провадженні заявлених ризиків, апеляційний суд враховує такі обставини.
Згідно з ч. 1 ст. 178 КПК України, при вирішенні питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, слідчий суддя, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі:
1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;
2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується;
3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого;
4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців;
5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання;
6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого;
7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого;
8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого;
9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше;
10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення;
11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини;
12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.
З оскарженої ухвали вбачається, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України.
Зважаючи на обставини вчинення інкримінованого ОСОБА_8 злочину, його характеру, тяжкості, а також можливої міри покарання, яка може йому бути призначена у разі визнання винним, апеляційний суд вважає, що рішення суду першої інстанції прийняте з урахуванням положень ст.ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки, виходячи з вищевикладеного, є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, зокрема, переховування обвинуваченого від суду. Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку щодо наявності ризику того, що обвинувачений може переховуватись від суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.
Перебуваючи на свободі, обвинувачений ОСОБА_8 може незаконно впливати на потерпілу, свідків, погрозами, підкупом чи умовляннями схиляючи їх до надання неправдивих показань з метою уникнення кримінальної відповідальності. Зазначений ризик обумовлений тим, що обвинувачений зареєстрований та проживає за однією адресою з потерпілою, а саме, АДРЕСА_1 .
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку, щодо наявності ризику того, що обвинувачений може вчинити інше кримінальне правопорушення. Оскільки, ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, а також відсутні відомості про джерела його існування, вказані обставини свідчать про існування у кримінальному провадженні ризику вчинення обвинуваченим іншого кримінального правопорушення у зв`язку з відсутністю засобів для існування.
Щодо доводів апеляційної скарги, що обвинувачений має цивільну дружину, власну неповнолітню дитину, має зареєстроване місце проживання, а також позитивну характеристику, апеляційний суд вважає, що такі обставини хоча і знижують встановлені судом ризики, однак не усувають їх існування.
В матеріалах кримінального провадження не знайшли свого відображення твердження щодо наявності у обвинуваченого тяжкого захворювання, а тому, апеляційний суд визнає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.
Матеріали справи не містять інших даних про обставини, які б унеможливлювали перебування обвинуваченого під вартою.
Обставин, передбачених ч. 2 ст. 183 КПК України, які є перешкодою для продовження строку тримання обвинуваченого під вартою, як судом першої інстанції, так і апеляційним судом не встановлено.
До того ж, стороною захисту не надано будь-яких документів, які б свідчили про неможливість перебування обвинуваченого ОСОБА_8 під вартою за станом здоров`я в умовах слідчого ізолятору.
З огляду на викладене, апеляційний суд вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчиненого злочину, судом першої інстанції прийняте законне та обґрунтоване рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на даний час неможливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставинита забезпечити належну поведінку обвинуваченого та виконання ним своїх процесуальних обов`язків, у зв`язку з чим апеляційний суд визнає доводи апеляційної скарги в цій частині необґрунтованими.

Щодо твердження обвинуваченого стосовно того, потерпіла знаходилася на денному стаціонарі лише три дні, а також в матеріалах справи відсутнє підтвердження остання купувала ліки, в судовому засіданні заявляла, що слів та дій направлених на неї з метою вбивства з його боку не було, а тому йому не можуть інкримінувати ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, оскільки завдані тілесні ушкодження експерт відніс до категорії середньої тяжкості і не було загрози життю, апеляційний суд вважає безпідставними, з огляду на таке.
Апеляційний виходить з того, що на цій стадії кримінального провадження, судом лише вирішується питання про наявність ризиків для продовження відповідного запобіжного заходу, а тому, суд не може давати оцінку допустимості та належності доказів, оскільки така оцінка має бути надана під час судового розгляду по суті пред`явленого обвинувачення.
Слід зазначити, що відповідно до положень ч. 2 ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили, та всі доказі в даному кримінальному провадженні підлягають ретельній перевірці з подальшою їх оцінкою, відповідно до положень ч.1 ст. 94 КПК України.
Висновки апеляційного суду.
Приймаючи до уваги вищевикладене, апеляційний суд вважає, що висновок суду про необхідність продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відповідає вимогам кримінального процесуального закону, ґрунтується на матеріалах справи, а також обставин та характеру вчиненого злочину дають достатні підстави вважати, що на даний час дійсно існують зазначені ризики, які виправдовують подальше тримання підозрюваного під вартою. Застосування до підозрюваного більш м`якого запобіжного заходу неможливе, оскільки він не зможе запобігти наявним ризикам, передбаченим ч. 1 ст. 177 КПК України, які об`єктивно продовжують існувати з огляду на зазначені апеляційним судом обставини.
Апеляційним судом не встановлено обставин, які могли би бути підставою для скасування оскарженого судового рішення.
Відповідно до положень п. 1) ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.
Керуючись статями 176, 177, 178, 183, 194, 196, 370-372, 404, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Біляївського районного суду Одеської області, від 03.09.2020, про продовження строку тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 129, ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 115 КК України, у кримінальному провадженні №0000299, внесеному до ЄРДР 19.05.2019, залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_9 ОСОБА_10