Справа № 215/3092/20
У Х В А Л А
Іменем України

17 липня 2020 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м.Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого - слідчого судді ОСОБА_1 , за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність посадових осіб слідчого відділу Тернівського відділення поліції Криворізького відділу поліції Головного управління національної поліції в Дніпропетровській області, щодо невнесення відповідних відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 08 травня 2020 року, -

ВСТАНОВИВ:

27 травня 2020 року до Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшла скарга ОСОБА_3 , у якій він просить зобов`язати слідчого Тернівського відділенні поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області внести відомості за його заявою від 08.05.2020 року про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати досудове розслідування відносно судді Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_4 за ч.1 ст.377, ст..397, ст..398 КК України.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 01 липня 2020 року, матеріали скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого щодо невнесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань, передано до територіально найближчого Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області для здійснення судового розгляду.
13 липня 2020 року до Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області надійшли матеріали справи за скаргою ОСОБА_3 .
В обґрунтування скаржник вказує, що 08 травня 2020 року слідчому ОСОБА_5 подав заяву про злочин, що вчинений суддею Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_4 за статтями 376-1, 397 та 398 та просив слідчого внести про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань та кримінальне провадження передати до Державного бюро розслідування. Однак, всупереч положенням ст.214 КПК України, його заява не зареєстрована в ЄРДР, заявнику не надано копії витягу з ЄРДР.
У судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 , підтримав доводи, викладені у скарзі і поданих ним письмових поясненнях по суті скарги, які долучені до матеріалів справи.
Представники скаржника ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , що діють на підставі довіреності також в судовому засіданні скаргу підтримали, просили ії задовольнити та додатково зазначили, що були свідками обставини, за якою слідчий Тернівського відділенні поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_5 отримав від ОСОБА_3 заяву про кримінальне правопорушення від 08.05.2000 року.
Слідчий, прокурор в судове засідання не з`явилися, повідомлялися про дату та час слухання справи.

Дослідивши матеріали скарги, слідчий суд дійшов висновку про відмову у задоволенні скарги з врахуванням наступних обставин.
Відповідно до ч. 1 ст. 24 КПК України кожному гарантується право на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності прокурора в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого або прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення.
Оцінюючи доводи ОСОБА_3 , що надані ним в обґрунтування поданої скарги та детально викладені у письмових поясненнях, слідчий суддя зазначає наступне.
Згідно ч. 2 ст. 214 КПК України досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.
Відповідно до п. 2 Розділу ІІ Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України № 139 від 06.04.2016, відомості про кримінальне правопорушення, викладені у заяві, повідомленні чи виявлені з іншого джерела повинні відповідати вимогам п. 4 ч. 5 ст. 214 КПК України, зокрема, мати короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення; особа, яка подає заяву чи повідомляє про кримінальне правопорушення, під розпис попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення, крім випадків надходження заяви, повідомлення поштою або іншими засобами зв`язку.
Аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в Єдиному реєстрі досудових розслідувань підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення та можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою такого кримінального правопорушення. Якщо у заяві чи повідомленні таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, що повинні бути обов`язково внесені до ЄРДР. Це слугує гарантією для кожної особи від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.
Підставами вважати, що в заяві чи повідомленні містяться відомості саме про злочин є об`єктивні дані, які дійсно свідчать про наявність ознак злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджує реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину). Якщо у заявах чи повідомленнях таких даних немає, то вони не можуть вважатися такими, які мають бути обов`язково внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

На переконання ОСОБА_3 , ним у заяві від 08.05.2020 року наведено всі вищевказані відомості та дані, а отже заява має бути внесена до ЄРДР.

При цьому, слідчий суддя враховує вимоги ст.19 Конституції України, якою визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Як випливає з положень принципу публічності, закріпленого у ст. 25 КПК України, прокурор, слідчий зобов`язані в межах своєї компетенції розпочати досудове розслідування в кожному випадку безпосереднього виявлення ознак кримінального правопорушення (за виключенням випадків, коли кримінальне провадження може бути розпочате лише на підставі заяви потерпілого) або в разі надходження заяви (повідомлення) про вчинення кримінального правопорушення, а також вжити всіх передбачених законом заходів для встановлення події кримінального правопорушення та особи, яка його вчинила.

Положеннями ст. 214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого ним Кодексом, і саме тому фактичні дані, які вказують на ознаки складу злочину - кримінального правопорушення, мають бути критерієм внесення його до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Визначення приводів і підстав як підстав для початку досудового розслідування також наведено і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України скарг на постанови органів дізнання, слідчого, прокурора про порушення кримінальної справи".

Крім того, при розгляді заяв і звернень щодо суддів про вчинення кримінального правопорушення, органам національної поліції України та прокуратури при вирішенні питання про наявність в діях судді ознак складу злочину і внесенні їх до Єдиного реєстру досудових розслідувань слід брати до уваги і роз`яснення, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року "Про незалежність судової влади", якою визначено, що відповідно до ч. 5 ст. 124 Конституції України судові рішення є обов`язковими до виконання на всій території України і тому вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом, в межах провадження справи, в якій вони ухвалені.

Згідно вимог чинного законодавства, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися поза межами передбаченого законом процесуального контролю.
Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається і суди повинні відмовляти у прийнятті позовів та заяв з таким предметом.
Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.
У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб, повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.
Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).
У пункті 25 Київських рекомендацій ОБСЄ щодо незалежності судової системи в країнах Східної Європи, Південного Кавказу та у Середній Азії (від 23-25 червня 2010 року) зазначено, що процедура прийняття суддів до дисциплінарної відповідальності повинна стосуватися підтверджених випадків порушення правил професійної поведінки, які є значними, неприпустимими та, окрім цього, ганьблять репутацію суддівства. Дисциплінарна відповідальність суддів не може бути наслідком змісту їхніх рішень або вироків, включаючи відмінності в юридичному тлумаченні між судами; наслідком прикладів суддівських помилок чи критики суддів.
Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави вважати, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення щодо діяльності судді, а лише ті з них, які містять достатні відомості про вчинення ним кримінального правопорушення.
Як вбачається з поданої скарги, вона не містить достатніх даних, які б свідчили про наявність в діях судді складу кримінального правопорушення, передбачених КК України зі всіма його складовими.
Твердження ОСОБА_3 щодо неправомірних дій суддею Тернівського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_4 під час розгляду певної цивільної справи, слідчий суддя вважає помилковим та оціночним судженням, є та може бути предметом оскарження в суді апеляційної інстанції та дисциплінарного провадження стосовно судді.
Слідчий суддя також враховує, що згідно зі ст. 129 Конституції України суддя при здійсненні правосуддя, є незалежним та керується принципом верховенства права. Відповідно до ст. 126 Конституції України забороняється вплив на суддю у будь-який спосіб.
Згідно з ч. 1, 6 ст. 48 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» суддя у своїй діяльності щодо здійснення правосуддя є незалежним від будь-якого незаконного впливу, тиску або втручання. Органи державної влади, органи місцевого самоврядування, їх посадові та службові особи, а також фізичні і юридичні особи та їх об`єднання зобов`язані поважати незалежність судді і не посягати на неї.

Будь-який тиск на суд, втручання у здійснення правосуддя прямо порушує норми Конституції України, суперечить Основним принципам незалежності судових органів, схвалених резолюціями 40/32 та 40/146 Генеральної Асамблеї ООН від 29.11.1985 року та 13.12.1985 року щодо гарантування засад незалежності судових органів.
Кримінальне переслідування судді є способом незаконного впливу на суд, намаганням протиправно використовувати суди для відстоювання інтересів певних груп чи осіб не процесуальним шляхом, поза межами процедури оскарження судових рішень, що є прямим порушенням вимог закону щодо незалежності судів та суддів. Така ситуація є загрозою для засад демократичного устрою, забезпечення прав та свобод людини і громадянина через можливе зниження їх рівня захисту судом, адже ухвалення позитивного рішення може бути тільки на користь однієї сторони судового процесу, а інша - завжди буде незадоволена результатом розгляду справи.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom) від 28 травня 1985 року, п. 57, Series A, № 93 право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням.
Виходячи з наведеного, слідчий суддя дійшов висновку про відсутність підстав для внесення до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомостей про вчинення суддею Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області ОСОБА_4 кримінального правопорушення, а отже в задоволенні скарги слід відмовити.
Доходячи до такого висновку, слідчий суддя враховує також усталену практику Європейського суду з прав людини, висновки якого з цього приводу відображені, зокрема, в рішенні по справі «Іванов проти України» (Ivanov v. Ukraine), № 15007/02, пп. 74-75, рішення від 7 грудня 2006 року), відповідно до якого сумлінність за ініціювання слідчих дій або відмову у кримінально-правовому переслідуванні особи повністю покладається на державу.
На підставі вищевикладеного, керуючись ст.ст. 214, 303-307, 318-380 КПК України, слідчий суддя, -

постановив:

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність слідчого Тернівського відділенні поліції Криворізького відділу поліції ГУНП в Дніпропетровській області, щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за заявою від 08 травня 2020 року.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржено встановленому порядком та строк на підставі рішення Другого сенату Конституційного Суду України від 17 червня 2020 року, справа № 3-180/2018(1644/18).

Слідчий суддя ОСОБА_1