№ 336/620/19
Пр. 1-кп/336/166/2020
В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 листопада 2020 року Шевченківський районний суд м. Запорожжя у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

з участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника адвоката ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Запоріжжі кримінальне провадження відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, непрацевлаштованого, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживає в АДРЕСА_2 , що не має судимостей,

- за обвинуваченням за ч. 2 ст. 345 КК України,

В С Т А Н О В И В:

Обвинувачений вчинив злочин проти авторитету органів державної влади за таких обставин.

Близько 12 години 25 хвилин 7 січня 2019 року обвинувачений в квартирі АДРЕСА_3 навмисно застосував насильство по відношенню по потерпілої ОСОБА_6 , яка є співробітником поліції та виконувала в означеному житлі службові обов`язки з охорони правопорядку під час розв`язання конфлікту власника житла ОСОБА_5 та орендарів квартири ОСОБА_7 і ОСОБА_8 , що виразилось в нанесенні потерпілій одного удару кулаком правої руки в праву частину обличчя. Описані дії обвинуваченого спричинили потерпілій тілесні ушкодження у вигляді синцю з набряком м`яких тканин в правій виличній ділянці з розповсюдженням на очноямкову ділянку, а також синців в ділянці шиї, які у сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений повністю визнав винуватість у вчиненні незаконних дій проти здоров`я працівника правоохоронного органу за вказаних в обвинуваченні обставин.

Щодо обставин інкримінованого йому кримінально караного діяння пояснив, що у зазначений в обвинуваченні час відвідав належне йому житло з метою перевірити його стан, оскільки в ньому на підставі договору оренди проживають сторонні особи. Виявивши серйозні пошкодження належного йому майна, пред`явив квартирантам з цього приводу претензії, які вони не визнали та заявили про свою непричетність до виявлених ушкоджень. Небажання визнавати свою провину без протиставляння його викриттю будь-яких доказів ще більше розлютило його. Не заперечує проти того, що припустився неприйнятної та агресивної поведінки, що і зумовило виклик правоохоронців. Нанесення удару не заперечує, заявивши, що для нього в той момент не мало значення, хто є об`єктом його насильства, оскільки через образу, що охопила його, він ледь керував своїми діями. Коли він вгамувався і усвідомив, що наніс умисний удар жінці, йому стало соромно та шкода, що так сталося.

У вчиненні злочину щиро розкаявся. Пояснив, що повністю усвідомив протиправність та згубність проступку і щиро жалкує про те, що сталося.

Зі згоди учасників кримінального провадження в силу ч. 3 ст. 349 КПК України інші докази щодо обставин, які ніким не оспорюються, при з`ясуванні обставин справи не досліджувалися, при цьому суд з`ясував, чи правильно розуміють учасники провадження ці обставини, чи добровільна їх позиція, а також роз`яснив наслідки дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України і переконався в правильності усвідомлення ними цих наслідків.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 2 ст. 345 КК України як умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При призначенні покарання суд у відповідності до ст. 65 КК України виходить із ступеня тяжкості вчиненого діяння, особи винного, обставин, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Як випливає із змісту ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

За змістом роз`яснення п. 1 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержувати вимог ст. 65 КК стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

З наведених положень закону про кримінальну відповідальність і роз`яснень постанови Пленуму Верховного Суду України випливає, що в усякому випадку призначення покарання суди повинні враховувати перелічені в законі обставини і керуватись лише загальними засадами призначення покарання (ст. 65 КК), призначаючи покарання конкретній особі за конкретне кримінальне правопорушення, максимально індивідуалізуючи покарання, а визначення міри покарання, що може бути призначене обвинуваченому, та потреби у його відбуванні, є важливою вимогою принципового характеру, якою передбачається, що кримінальна відповідальність персоніфікована: вона настає лише щодо певної особи, яка вчинила злочин.

З урахуванням наведених положень законодавства при призначенні покарання суд враховує, що ОСОБА_5 , який не має судимостей, скоїв нетяжкий злочин.

Суд бере до уваги і пом`якшуючі покарання обставини, такі, як: щире каяття, активне сприяння суду у встановленні фактичних обставин справи.

Обтяжуючих покарання ОСОБА_5 обставин судом не встановлено.

Сукупність згаданих пом`якшуючих обставин, відсутність обтяжуючих обставин, відомості про особу винного, який має постійне місце проживання, де позитивно характеризується, має сім`ю, яку створив з жінкою, з якою перебуває у фактичних шлюбних стосунках, де виховується двоє неповнолітніх дітей, які походять від обвинуваченого, дає суду підстави для призначення самого м`якого виду покарання, передбаченого санкцією статті обвинувачення, у виді обмеження волі в мінімальному розмірі, встановленому Загальною частиною Кримінального кодексу України, що, на думку суду, не зашкодить реалізації цілей покарання, якими, як зазначено, є не лише кара, а й виправлення обвинуваченого.

З описаних міркувань виходить суд, дійшовши висновку про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

Цивільний позов у кримінальному провадженні в силу ст. 326 КПК України підлягає залишенню без розгляду через неявку до суду цивільного позивача.

Залишення цивільного позову без розгляду в кримінальному провадженні не є перешкодою для цивільного позивача звернутися за захистом свого права в порядку цивільного судочинства.

У зв`язку з тим, що учасники кримінального провадження не клопочуться про обрання запобіжного заходу, строк дії якого на момент вирішення справи сплив, враховуючи належну процесуальну поведінку обвинуваченого, суд не знаходить підстав для застосування запобіжного заходу до набрання вироком законної сили

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд

У Х В А Л И В:

ОСОБА_5 визнати винуватим у вчиненні злочину, що передбачений ч. 2 ст. 345 КК України, та призначити покарання у вигляді одного року обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України від відбування покарання звільнити, якщо обвинувачений протягом іспитового строку тривалістю в один рік не скоїть нового злочину і виконає покладені на нього в силу ст. 76 КК України обов`язки періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноваженому органу з питань пробації про зміну місця проживання, навчання та роботи.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили не застосовувати.

На вирок суду може бути подана апеляція до Запорізького апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1