Справа № 199/3135/19
ВИРОК
іменем України

10.04.2020 місто Дніпро

Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження №0002029 від 08.11.2018 відносно:

ОСОБА_3 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Дніпропетровська, громадянина України, освіта вища, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , та непрацездатну матір ОСОБА_5 , 1958 р.н., яка є особою з інвалідністю ІІ групи довічно, працюючого юристом у ТОВ «Кондор-Н», зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

який обвинувачується у вчинені злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

за участю: прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_3 ,
ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 07.11.2018 приблизно о 21:00 годині пішки прибув до будинку АДРЕСА_3 , де на парковці вказаного будинку побачив автомобіль білого кольору марки «Рено Меган», н.з. НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_8 .
Знаходячись біля автомобіля марки «Рено Меган», н.з. НОМЕР_1 , в районі будинку № 89 по пр. Слобожанському в місті Дніпрі між ОСОБА_3 та ОСОБА_8 виник конфлікт, в ході якого у ОСОБА_3 раптово виник злочинний умисел, направлений на заподіяння умисного тілесного ушкодження ОСОБА_8 .
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_3 наказав ОСОБА_8 , який на той час перебував на передньому водійському сидінні, вийти з авто. Не бажаючи продовжувати конфлікт, ОСОБА_8 виконав вимоги ОСОБА_3 та вийшов із свого автомобіля на вулицю. В цей час ОСОБА_3 , знаходячись у вказаному місці у вказаний час, знаходячись на відстані витягнутої руки від ОСОБА_8 , дістав із своєї кишені невстановлений предмет, схожий на ніж, та, утримуючи його в правій руці, з права наліво наніс один удар в область грудної клітини ОСОБА_8 зліва.
Проте, ОСОБА_8 , зробивши крок назад, уник даного удару. В той же час ОСОБА_3 , діючи умисно, розуміючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, знову наблизився до ОСОБА_8 та наніс ще один удар з права наліво невстановленим предметом, схожим на ніж, в область грудної клітини потерпілого зліва. Від отриманого удару ОСОБА_8 відчув різку біль та, схопившись своїми руками за лівий бік, сів на переднє водійське сидіння автомобіля білого кольору марки «Рено Меган», н.з. НОМЕР_1 .
В результаті своїх злочинних дій ОСОБА_3 спричинив потерпілому ОСОБА_8 тілесне ушкодження у вигляді: рубця на рівні 8 міжребер`я ліворуч по середньо-пахвовій лінії (на 17 см ліворуч від умовно серединної лінії тіла, та на 122 см від підошовної поверхні стопи), що є наслідком загоєння проникаючої колото-різаної рани грудної клітини, що починається раною в 8 міжребер`ї ліворуч по середньо-пахвовій лінії з ушкодженням по ходу шкіри, підшкірно-жирової клітини, м`язів, плеври, та проникає в плевральну порожнину, ушкоджує ліву легеню та сліпо закінчується в ній. Виявлене тілесне ушкодження за своїм характером відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння.
Вважаючи свої злочинні дії доведеними до кінця, ОСОБА_3 з місця вчинення злочину зник.
Умисні дії обвинуваченого ОСОБА_3 , які виразились в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, тобто умисні тілесні ушкодження, які є небезпечними для життя в момент заподіяння, кваліфікуються за ознаками складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 показав, що до даної події він особисто потерпілого ОСОБА_8 не знав. 07.11.2018 приблизно о 21:00 годині він знаходився біля будинку № 89 по пр. Слобожанському та в цей момент йому зателефонував його знайомий ОСОБА_9 , який попросив допомоги йому у зв`язку з тим, що його, начебто, били. Він прийшов на парковку для авто, де перебував ОСОБА_9 , та побачив там раніше незнайомого потерпілого ОСОБА_8 , який знаходився в автомобілі марки «Рено Меган». Враховуючи прохання ОСОБА_9 про допомогу, він підійшов до ОСОБА_8 та почав з ним розмовляти. Між ними відбувся конфлікт, в ході якого вони почали кричати один на одного та штовхатися. При ньому ножа не було, а предметом, схожим на ніж, зазначеним в обвинувальному акті, була пластикова картка з лезом, схожим на канцелярський ніж, який був в його кармані. Коли ОСОБА_8 вийшов з салону автомобіля конфлікт між ними продовжувався та в цей момент він заподіяв потерпілому вищевказаним предметом колото-різану рану. В той же час він не зрозумів, що заподіяв потерпілому тяжке тілесне ушкодження, а тому пішов з парковки. ОСОБА_3 зазначив, що він щиро кається у вчиненому, жалкує з приводу спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження та просив вибачення у потерпілого. При цьому, ОСОБА_3 зазначив, що в момент конфлікту з потерпілим та спричинення йому тілесного ушкодження він в стані алкогольного сп`яніння не перебував, ударів кулаками в кількості не менше десяти в область голови та тулубу потерпілого ОСОБА_8 , який сидів в салоні автомобілі, не наносив.

Допитавши обвинуваченого ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_8 , свідка ОСОБА_9 , дослідивши письмові матеріали кримінального провадження, суд дійшов висновку про винність обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених вище.
Так, будучи допитаним в судовому засіданні, потерпілий ОСОБА_8 показав, що 07.11.2018 приблизно о 21:00 годині він перебував в салоні автомобіля марки «Рено Меган», н.з. НОМЕР_1 , на парковці біля будинку № 89 по пр. Слобожанському у місті Дніпрі. До нього підійшов раніше незнайомий ОСОБА_3 та між ними виник конфлікт, в ході якого ОСОБА_3 спричинив йому колото-різану рану грудної клітини. В той же час він не відразу зрозумів, що йому нанесено таке тілесне ушкодження, оскільки видимих ушкоджень не було, а кров пішла лише через 20 хвилин після конфлікту. Також потерпілий зазначив, що коли він сів до салону автомобіля ОСОБА_3 через відкриті двері автомобіля жодних ударів кулаками обох рук, як про це зазначено в обвинувальному акті, в кількості не менше десяти в область його голови та тулубу не наносив. Крім того, потерпілий ОСОБА_8 зазначив, що він не бачив жодних ознак алкогольного сп`яніння у ОСОБА_3 , а тому не підтверджує факт перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння. Потерпілий заявив, що претензій матеріального або морального характеру до обвинуваченого він не має, оскільки родичі обвинуваченого та сам ОСОБА_3 відшкодували йому витрати на лікування та заподіяну моральну шкоду в повному обсязі, у зв`язку з чим потерпілий просив суд не призначати обвинуваченому суворе покарання, вважав можливим виправлення ОСОБА_3 без ізоляції від суспільства.

Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні показав, що 07.11.2018 три чоловіки, які перебували з потерпілим ОСОБА_8 на парковці біля будинку № 89 по пр. Слобожанському почали висловлювати на його адресу нецензурну лайку та погрожувати. Саме з потерпілим ОСОБА_8 у нього конфлікту не було, оскільки агресія йшла від його друзів, які перебували з потерпілим в салоні його автомобіля. Він зателефонував своєму знайомому ОСОБА_3 та попросив у нього допомоги, щоб він перебував з ним поруч. Але, коли ОСОБА_3 прийшов на парковку, друзі потерпілого роз`їхалися, залишився лише ОСОБА_8 . Як саме почався конфлікт між ОСОБА_3 та потерпілим він не пам`ятає, але під час конфлікту він намагався їх розбороняти, оскільки ОСОБА_3 невірно сприйняв інформацію, повідомлену ним по телефону, враховуючи, що саме потерпілий не вів себе агресивно по відношенню до нього, що робили інші чоловіки. В якийсь момент він побачив, що ОСОБА_8 взявся за лівий бік. Він наклонився, підняв светр, де побачив на його тілі поріз, з якого йшла кров.

У відповідності до протоколу огляду місця події з фото-таблицею від 07.11.2018 встановлено та оглянуто місце події, яким є ділянка місцевості парковка для автомобілів біля будинку № 89 по пр. Слобожанському в місті Дніпрі, де знаходиться автомобіль марки «Рено Меган», н.з. НОМЕР_1 . Під час огляду виявлено та вилучено: 3 сліди пальців рук на 3 л/с; змиви з ручки водійських дверей на марлевий тампон; змив речовини бурого кольору з поверхні задніх дверей зліва на 1 марлевий тампон; три вологі серветки зі слідами речовини бурого кольору з поверхні асфальту біля вищевказаного автомобіля.

Згідно протоколу пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 08.11.2018, встановлено, що потерпілий ОСОБА_8 серед пред`явлених йому 4 фотознімків на фото під № 1 впізнав ОСОБА_3 , як молодого чоловіка, який спричинив йому тілесні ушкодження на пр. Слобожанський, 89.
Як слідує з протоколу проведення слідчого експерименту за участю потерпілого ОСОБА_8 від 19.03.2019, останній розповів про події, які мали місце 07.11.2018, детально показавши механізм нанесення йому поранення предметом, схожим на ніж, який був у ОСОБА_3 .
Відповідно до висновку експерта № 952е від 28.03.2019, складеного за результатами проведення судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_8 , встановлено, що у ОСОБА_8 виявлене тілесне ушкодження у вигляді: рубця на рівні 8 міжребер`я ліворуч по середньо-пахвовій лінії (на 17 см ліворуч від умовно серединної лінії тіла та на 122 см від підошовної поверхні стопи), що є наслідком загоєння проникаючої колото-різаної рани грудної клітини, що починається раною в 8 міжребер`ї ліворуч по середньо-пахвовій лінії з ушкодженням по ходу шкіри, підшкірно-жирової клітини, м`язів, плеври, проникає в плевральну порожнину, ушкоджує ліву легеню та сліпо закінчується в ній. Дане тілесне ушкодження є колото-різаною раною, яка спричинена від однієї механічної дії гострим предметом, який володів колюче-ріжучими властивостями, яким могло бути лезо ножа або інший предмет з аналогічними властивостями. Враховуючи характер та локалізацію виявленого тілесного ушкодження, можливо вказати, що воно спричинено незадовго до надходження на стаціонарне лікування в 6 МКЛ (07.11.2018), тобто і в термін на який вказує обстежений та вказано в ухвалі. За своїм характером виявлене тілесне ушкодження відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, як небезпечних для життя в момент заподіяння, згідно пункту 2.1.3 «й» «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених наказом МОЗ України від 17.01.1995 № 6. Враховуючи характер та локалізацію виявленого тілесного ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітини, можливо вказати, що воно не суперечить механізму його утворення, на який вказує ОСОБА_8 в ході проведення слідчого експерименту за його участю від 19.03.2019. В той же час при огляді потерпілого, а також при аналізі медичної документації будь-яких даних про наявність тілесних ушкоджень в області голови, спини та правого плеча не виявлено.
Статтею 370 КПК України передбачено, що обґрунтованим є таке рішення, що ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Суд вважає, що вина обвинуваченого ОСОБА_3 підтверджена показами самого обвинуваченого, які він дав в судовому засіданні, показами потерпілого, свідка, допитаного в судовому засіданні, письмовими доказами, зібраними стороною обвинувачення під час досудового розслідування та дослідженими в суді.
Оцінюючи докази за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, суд вважає, що докази, які покладені в основу даного вироку, є належними, допустимими, достовірними, а в сукупності та їх взаємозв`язку достатніми для прийняття рішення про визнання обвинуваченого ОСОБА_3 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.
В той же час відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
В рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 Європейський суд з прав людини вказує, що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків.
Вважаючи достатньо забезпеченими в ході судового розгляду процесуальні права сторони захисту та сторони обвинувачення на надання ними доказів на підтвердження та спростування висунутого обвинувачення, суд виходить із принципів реалізації права особи на справедливий суд, яке закріплено в ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, за яким винуватість особи у вчиненні злочину має бути доведена поза розумним сумнівом.
Правова позиція Європейського суду з прав людини щодо цього відображена, зокрема, у п. 43 рішення від 14.02.2008 у справі «Кобець проти України», де Суд зазначив, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм «поза розумним сумнівом». Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і взаємоузгоджених.
Європейський суд з прав людини у рішенні «Перес проти Франції» від 12.02.2004 вказав, що дія статті 6 Конвенції (право на справедливий суд) полягає і в тому, щоб серед іншого зобов`язати суд провести належне дослідження зауважень, доводів і доказів, представлених сторонами по справі, неупереджено вирішуючи питання про їх належність до справи.
Внутрішнє переконання суду при оцінці доказів повинне ґрунтуватись на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності. При цьому не повинна мати місце наперед визначена упередженість, тенденційність при оцінці доказів, безпідставне, необґрунтоване відкидання доказів, які свідчать про невинуватість особи.
Згідно ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, отриманих незаконним шляхом (недопустимих доказах).
Відповідно до ст. 86 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий в порядку встановленому КПК України. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.
Зокрема, стороною обвинувачення в якості доказу долучено протокол проведення слідчого експерименту від 10.11.2018 за участю свідка ОСОБА_9 . Дослідивши зміст даного протоколу та відеозапис, на якому зафіксовано процес проведення даного слідчого експерименту, який визнаний в якості речового доказу, встановлено, що під час проведення слідчого експерименту були відсутні поняті, які зазначені в змісті протоколу проведення слідчого експерименту, про що підтвердив і сам свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні.
У відповідності до ч. 6 ст. 240 КПК України про проведення слідчого експерименту слідчий, прокурор складає протокол згідно з вимогами цього Кодексу.
Як слідує з ч. 7 ст. 223 КПК України слідчий, прокурор зобов`язаний запросити не менше двох незаінтересованих осіб (понятих) для пред`явлення особи, трупа чи речі для впізнання, огляду трупа, в тому числі пов`язаного з ексгумацією, слідчого експерименту, освідування особи. Винятками є випадки застосування безперервного відеозапису ходу проведення відповідної слідчої (розшукової) дії. Поняті можуть бути запрошені для участі в інших процесуальних діях, якщо слідчий, прокурор вважатиме це за доцільне.
Зі змісту протоколу проведення слідчого експерименту від 10.11.2018 за участю свідка ОСОБА_9 слідує, що слідчий запросив для проведення слідчого експерименту двох понятих.
В той же час відеозапис проведення даної слідчої дії, як і покази свідка ОСОБА_9 в суді, свідчать про протилежне, а саме: про те, що жодних понятих при проведенні слідчого експерименту за участі свідка не було, безперервного відеозапису ходу проведення даної слідчої дії не здійснено, оскільки на ньому не зафіксовано встановлення осіб понятих та роз`яснення їм прав та обов`язків згідно зі ст.ст. 11, 13, 15, 223 КПК України, не зафіксовано повідомлення про застосування технічного засобу фіксації слідчої дії, якого саме та особи, яка його здійснює, учасникам слідчої дії не роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 66 КПК України.
Таким чином, слідчий експеримент від 10.11.2018 за участі свідка ОСОБА_9 проведений з порушенням вимог ст.ст. 104, 223, 240 КПК України, а тому суд визнає протокол проведення слідчого експерименту як недопустимий доказ по даному кримінальному провадженню.
Відповідно до змісту обвинувального акта ОСОБА_3 інкриміновано вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати у справі № 643/20474/15-к, про що свідчить постанова від 11.02.2020, дійшов висновку, що норми кримінального процесуального законодавства не передбачають необхідності доведення факту перебування особи у стані алкогольного сп`яніння якимось певним видом доказів. Зазначені обставини підлягають доказуванню і оцінці, виходячи з положень статей 84, 92, 94 КПК України.
У зв`язку з цим суд зазначає, що внутрішнє переконання суду при оцінці доказів повинне ґрунтуватись на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин кримінального провадження в їх сукупності. При цьому не повинна мати місце наперед визначена упередженість, тенденційність при оцінці доказів, безпідставне, необґрунтоване відкидання доказів, які свідчать про невинуватість особи.
Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні заперечив його перебування в стані алкогольного сп`яніння 07.11.2018 приблизно о 21:00 годині біля будинку АДРЕСА_3 та спричинення в такому стані тілесного ушкодження потерпілому.
Покази обвинуваченого ОСОБА_3 в цій частині повністю узгоджуються з показами потерпілого ОСОБА_8 , який на питання прокурора в судовому засіданні, заперечив факт перебування ОСОБА_3 у нетверезому стані.
Таким чином, стороною обвинувачення на підтвердження факту вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 злочину в стані алкогольного сп`яніння не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, в тому числі висновків експертів або письмових доказів, враховуючи і те, що сторона обвинувачення відмовилася від допиту будь-яких свідків у даному кримінальному провадженні, а свідок ОСОБА_9 допитаний за клопотанням сторони захисту.
На підставі викладеного суд при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, виходячи з викладеного вище, не зазначив про вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 злочину в стані алкогольного сп`яніння.
Крім того, під час судового розгляду не знайшло свого підтвердження і формулювання обвинувачення в частині того, що: «Не зупиняючись на досягнутому ОСОБА_3 підбіг до сидячого в автомобілі ОСОБА_8 та через відкриті двері наніс не менше десяти ударів кулаками обох рук в область голови та тулубу останнього, чим спричинив потерпілому фізичний біль».
Даний висновок суду ґрунтується, в першу чергу, на показах потерпілого ОСОБА_8 , які він дав безпосередньо суду, в яких він заперечив факт нанесення йому ОСОБА_3 через відкриті двері не менше десяти ударів кулаками обох рук в область голови та тулубу.
Такі покази потерпілого ОСОБА_8 узгоджуються з показами обвинуваченого ОСОБА_3 , який зазначив, що не наносив потерпілому ударів кулаками в кількості не менше десяти в область голови та тулубу, в той саме час, коли потерпілий знову сів в салон автомобіля.
Дані покази потерпілого ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_3 також підтверджуються і вищеописаними показами свідка ОСОБА_9 , а також узгоджуються і з висновком експерта № 952е від 28.03.2019, складеного за результатами проведення судово-медичної експертизи потерпілого ОСОБА_8 , яким встановлено, що у ОСОБА_8 виявлена лише колото-різана рана, яка спричинена від однієї механічної дії гострим предметом. При огляді потерпілого, а також при аналізі медичної документації будь-яких даних про наявність тілесних ушкоджень в області голови, спини та правого плеча потерпілого судово-медичним експертом не виявлено.
За таких обставин суд при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, виходячи з викладеного вище, не зазначив про нанесення обвинуваченим ОСОБА_3 сидячому в автомобілі ОСОБА_8 через відкриті двері не менше десяти ударів кулаками обох рук в область голови та тулубу останнього та про спричинення, у зв`язку з цим, потерпілому фізичного болю.
Призначаючи вид і міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд виходить з вимог ст. 50 КК України, відповідно до якої покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Суд призначає покарання: у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених ч. 2 ст. 53 КК України; відповідно до положень Загальної частини КК України.
У відповідності до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Так, суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 вчинив умисний злочин, який згідно ст. 12 КК України є тяжким злочином. Суд враховує, що ОСОБА_3 раніше не судимий, має вищу освіту, одружений, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває.
Обвинувачений має на утриманні малолітню доньку ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та хвору, непрацездатну матір ОСОБА_5 , 1958 р.н., яка є особою з інвалідністю ІІ групи довічно, яка згідно наданих медичних документів страждає рядом тяжких захворювань, в тому числі і через отримання тілесних ушкоджень в дорожньо-транспортній пригоді, позбавлена можливості самостійно пересуватись та потребує постійного догляду, який згідно характеристики надає її син ОСОБА_3 . При цьому, слід зазначити, що цивільний чоловік матері обвинуваченого також є пенсіонером, страждає на тяжкі захворювання, знаходиться під медичним наглядом терапевта та кардіолога.
За місцем проживання обвинувачений ОСОБА_3 характеризується виключно позитивно, як комунікабельний та ввічливий, відповідальний громадянин, скарг або нарікань від сусідів не має. За місцем роботи обвинувачений характеризується як відповідальний працівник, у спілкуванні доброзичливий та стриманий, згубних навичок не має.
Обвинувачений ОСОБА_3 по даному кримінальному провадженню перебував під вартою з 27.02.2019 по 20.05.2019.
Під час перебування в Державній установі «Дніпровська установа виконання покарань (№ 4)» обвинуваченому ОСОБА_3 відповідно до медичної довідки медичної частини № 4 філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях від 10.04.2019 встановлено діагноз: «ІХС (ішемічна хвороба серця): стабільна стенокардія, ІІ ФК. Постінфарктний кардіосклероз. Гіпертонічна хвороба ІІІ. АГ 2. Ризик 4. СН І. Астено-невротичний синдром». ОСОБА_3 заявляв скарги на часті напади систолічної болі в ділянці серця, напади серцебиття, почуття нехватки повітря, запаморочення. Постійно приймає ліки (аторем, магнікор). Спадковість по серцево-судинним захворюванням обтяжлива: у батька гіпертонічна хвороба, інфаркт міокарда, гостра раптова смерть (відповідно до копії свідоцтва про смерть батько обвинуваченого ОСОБА_3 ОСОБА_10 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 ). Відповідно до консиліуму лікарів у складі зав. відділення Дніпропетровської багатопрофільної лікарні № 4 Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, лікаря терапевта Дніпропетровської багатопрофільної лікарні, лікаря Дніпровської медичної частини № 4 Філії Державної установи «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» у Дніпропетровській та Донецькій областях, лікаря кардіолога закладу МОЗ «Дніпропетровське клінічне об`єднання швидкої медичної допомоги» обвинувачений ОСОБА_3 має нестабільну стенокардію, гіпертонічну хворобу ІІІ ступеня, потребує лікування у кардіолога та прийому медичних препаратів.
Суд також враховує і інші відомості про наявність вищевказаних серцево-судинних хвороб та інших хвороб у обвинуваченого ОСОБА_3 , що підтверджується випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 12816, відповідно до якого ОСОБА_3 перебував на стаціонарному лікуванні в кардіологічному відділенні міської лікарні № 9 з 30.11.2017 по 12.12.2017; випискою про ультразвукове дослідження внутрішніх органів; консультативним висновком № 12974 від 11.07.2019 Державної установи «Національний інститут серцево-судинної хірургії імені М.М. Амосова».
Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_3 фактично визнав вину у спричиненні потерпілому тяжкого тілесного ушкодження, щиросердно розкаявся у вчиненому. ОСОБА_3 та його родина зробили все можливе від себе, аби компенсувати потерпілому витрати на лікування та відшкодування заподіяної моральної шкоди, про що свідчать розписки потерпілого ОСОБА_8 про отримання коштів в сумі 2500 доларів США в рахунок погашення матеріальних збитків та моральної шкоди та отримання ним 30000 гривень в рахунок компенсації витрат на лікування.
Обвинувачений ОСОБА_3 публічно в судовому засіданні попросив у потерпілого вибачення за скоєне, заявив, що він до вчиненого ним діяння ставиться негативно, зробив для себе відповідні висновки.
Суд, призначаючи покарання, також приймає до уваги ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, враховує його наслідки, а саме: завдання тяжкого тілесного ушкодження потерпілому та враховує і ту обставину, що після вчинення злочину родиною обвинуваченого та самим ОСОБА_3 були вжиті заходи щодо відшкодування потерпілому завданої шкоди.
Суд також враховує і думку потерпілого ОСОБА_8 , який в судовому засіданні просив суд призначити не суворе покарання обвинуваченому, не пов`язане з його ізоляцією від суспільства.
Таким чином, обставинами, які пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд визнає: 1) щире каяття обвинуваченим у вчиненому, що підтверджується як показами обвинуваченого, в яких він висловлював жаль з приводу вчиненого, його співчуття потерпілому, так і його активними діями по відшкодуванню потерпілому матеріальної та моральної шкоди в добровільному порядку; 2) добровільне та позасудове відшкодування потерпілому матеріальної та моральної шкоди; 3) знаходження на утриманні ОСОБА_3 малолітньої доньки та хворої матері, яка є особою з інвалідністю.
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , судом не встановлено.
Незважаючи на те, що відповідно до змісту обвинувального акта як обставину, яка обтяжує покарання обвинуваченому, зазначено: вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, суд на підставі ч. 2 ст. 67 КК України не визнає цю обставину, як такою, що обтяжує покарання, оскільки стороною обвинувачення на підтвердження факту вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 злочину в стані алкогольного сп`яніння не надано суду будь-яких належних та допустимих доказів, в тому числі висновків експертів або письмових доказів, та судом при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним, обставина про вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 злочину в стані алкогольного сп`яніння не встановлена.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання, суд також враховує позиції Європейського суду з прав людини, викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09.06.2005), «Фрізен проти Росії» (рішення від 24.03.2005), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16.10.2008) Суд вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
З урахуванням вищевикладеного суд вважає за можливе призначити обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі, строк якого слід визначити в межах мінімального строку, зазначеного в санкції ч. 1 ст. 121 КК України.
Згідно ч. 6 ст. 368 КПК України, обираючи і застосовуючи норму закону України про кримінальну відповідальність до суспільно небезпечних діянь при ухваленні вироку, суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Так, суд приймає до уваги висновок Верховного Суду, викладений у постанові № 163/225/15-к від 25.10.2018, відповідно до якого щире розкаяння та відсутність претензій з боку потерпілого можуть бути підставою для звільнення від відбування покарання з іспитовим строком.
Таким чином, оскільки обвинуваченому ОСОБА_3 призначається покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи, що обвинувачений вперше вчинив тяжкий злочин, щиро розкаявся у вчиненому, відшкодував потерпілому завдану матеріальну та моральну шкоду, приймаючи до уваги відсутність претензій з боку потерпілого та його думку щодо можливості призначення обвинуваченому покарання, не пов`язаного з його реальним відбуттям, враховуючи особу ОСОБА_3 , який не представляє небезпеки для суспільства, зважаючи і на те, що покарання за своєю метою повинно також створити умови для виправлення і ресоціалізації особи, суд вважає можливим виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 без реального відбування покарання у виді позбавлення волі, встановивши обвинуваченому на підставі ст. 75 КК України іспитовий строк, з покладанням обов`язків, передбачених п.п. 1), 2) ч. 1, п. 2) ч. 3 ст. 76 КК України.
Це покарання, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів.
Питання про долю речових доказів суд вирішує у відповідності до приписів ч. 9 ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 369, 371-374 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_3 від відбування покарання з випробуванням, встановивши обвинуваченому іспитовий строк на три роки, якщо він протягом визначеного іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.
На підставі п.п. 1), 2) ч. 1, п. 2) ч. 3 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_3 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_3 у вигляді домашнього арешту вважати скасованим.

Речовий доказ: диск з відеозаписом зберігати в матеріалах кримінального провадження.

На вирок можуть бути подані апеляційні скарги протягом 30 днів з дня його проголошення до Дніпровського апеляційного суду через Амур-Нижньодніпровський районний суд міста Дніпропетровська.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення апеляційним судом.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору.

Суддя: ОСОБА_1