Справа №487/5515/19
Провадження №1-кс/487/1272/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03.03.2020 року м. Миколаїв

Слідчий суддя Заводського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 від 29.05.2019 про закриття кримінального провадження №0001557 від 22.06.2018 за ч. 1 ст. 375 КК України,-

ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_3 звернувся до слідчого судді зі скаргою, в якій просив скасувати постанову слідчого ДБР ОСОБА_4 від 29.05.2019р. про закриття кримінального провадження №0001557.
В обгрунтування скарги зазначив, що оскаржувана постанова є незаконною і підлягає скасуванню, оскільки досудове розслідування проведено одностороннє, слідчий неправильно тлумачив ст. 57 КПК України в редакції 1960р., що суперечить її точному змісту. Крім того, його не було повідомлено про зміну підслідності у кримінальному провадженні №0001557, що призвело до порушення його прав та негативно відобразилось на досудовому розслідуванні.
В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав скаргу, надавши пояснення аналогічні її змісту, посилався на те, що слідчий ОСОБА_4 не розглянув його клопотання щодо ініціювання питання про офіційне тлумачення ст. 57 КПК України 1960р., не допитав його у кримінальному провадженні як потерпілого, хоча в протоколі його допиту, що міститься в матеріалах справи, зафіксована вся інформація, яку він бажав повідомити слідчому.
Слідчий Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечував, посилаючись на те, що ОСОБА_3 не навів жодної слідчої дії, яку необхідно виконати у кримінальному провадженні, а все розслідування намагається звести до проведення експертизи в області права з метою отримання висновку, який би його задовольнив.
Заслухавши сторони, дослідивши матеріали кримінального провадження №0001557 від 22.06.2018 за ч. 1 ст. 375 КК України, слідчий суддя приходить до наступного.
Розглядаючи скаргу на постанову про закриття кримінального провадження, слідчий суддя повинен на підставі пояснень заявника, слідчого (прокурора) та матеріалів кримінального провадження встановити, чи вжив слідчий всіх передбачених законом заходів для всебічного, повного і об`єктивного дослідження як обставин зазначених в заяві про скоєння кримінального правопорушення, так і обставин встановлених ним в кримінальному провадженні, і чи наявні передбачені ст.284 КПК України підстави для його закриття.
Прийняття рішення про закриття кримінального провадження можливе лише після дослідження всіх обставин кримінального провадження та безпосереднього дослідження і оцінки слідчим, прокурором показань, речей і документів, які стосуються цього провадження, у їх сукупності.
Відповідно до ст. 9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, дати їм належну оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України кримінальне провадження закривається при встановленні відсутності в діяннях кримінального правопорушення.
Закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися лише після всебічного повного та об`єктивного дослідження усіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів (ст. ст. 2, 284 КПК України).
Відповідно до ст. 110 КПК України постанова про закриття кримінального провадження має бути мотивована, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема в ній має бути викладена суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав та законних інтересів учасників процесу.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, 22.06.2018 на підставі ухвали слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12.06.2018 внесені відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, за заявою ОСОБА_3 від 23.04.2018 про вчинення кримінального правопорушеня суддями, які розглядали стосовно нього кримінальну справу.
В заяві від 23.04.2018 ОСОБА_3 зазначав про вчинення, на його думку, кримінального правопорушення суддею Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 , колегією суддів апеляційного суду Миколаївської області у складі: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , колегією суддів Вищого Спеціалізованого Суду України у складі: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 . В заяві ОСОБА_3 посилався на те, що він визнаний винним у вчиненні злочинів за ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК України, до яких не має відношення. 19.01.2012 апеляційний суд Миколаївської області залишив вирок без змін, 25.01.2013 Вищий Спеціалізований Суд України залишив без змін рішення судів 1 і 2 інстанцій. Вважає, що предметом злочину, передбаченого ст. 375 КК України, є неправосудна постанова про відвід судді ОСОБА_5 , яка винесена з грубим порушенням ст. 57 КПК України 1960 року: відвід, заявлений судді, який одноособово розглядає справу, вирішується постановою голови районного суду. Таким чином, є безумовні підстави для скасування обвинувального вироку, оскільки він ухвалений незаконним складом суду.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що доводи заявника ОСОБА_3 про вчинення суддями злочину, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України, у ході досудового розслідування повністю перевірені.
Так, під час досудового розслідування слідчим допитаний в якості потерпілого ОСОБА_3 .
Також долучені до матеріалів кримінального провадження копії постанови судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 від 30.11.2010р. про відмову у задоволенні заявленого підсудним ОСОБА_3 відводу судді ОСОБА_5 ; копія вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.10.2011р., відповідно до якої ОСОБА_3 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 121, ч. 4 ст. 187 КК України; копію ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 19.01.2012, якою зазначений вирок залишений без змін; ухвалу суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 про залишення без змін вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 03.10.2011 року та ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 19.01.2012р.
Слідчим було встановлено, що під час судового слідства підсудний ОСОБА_3 заявляв відвід судді ОСОБА_5 . За результатами розгляду 30.11.2010 постановою головуючого судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 на підставі ст.ст. 296, 56 та 57 КПК України 1960 року у відводі відмовлено.
З ухвали апеляційного суду Миколаївської області від 19.01.2012 встановлено, що в апеляційних скаргах засуджені ОСОБА_3 , ОСОБА_12 та захисник ОСОБА_3 - адвокат ОСОБА_13 посилалися на порушення, допущені під час досудового розслідування, а також на неправильну, на їх думку, оцінку доказів судом першої інстанції. Доводи щодо розгляду справи неуповноваженим, як на думку ОСОБА_3 , складом суду через порушення ст. 57 КПК України 1960 року в апеляційних скаргах засуджені ОСОБА_3 , ОСОБА_12 та захисник ОСОБА_13 не викладали, і під час апеляційного розгляду вони не перевірялись. Аналогічним чином вказані доводи не зазначались у касаційній скарзі та не перевірялись під час судового розгляду.
29.05.2019 року слідчий Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 виніс постанову про закриття кримінального провадження №0001557 від 22.06.2018 у зв`язку з відсутністю в діянні судді Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 , суддів апеляційного суду Миколаївської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також суддів Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 375 КК України.
Аналізуючи обставини кримінального провадження, суд приходить до висновку, що відсутні підстави вважати, що суддею Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 , суддями апеляційного суду Миколаївської області ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , а також суддями Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 вчинено злочин, передбачений ч.1 ст. 375 КК України.
Суд вважає, що заява про злочин ОСОБА_3 фактично направлена на перегляд вироку суду, що набрав законної сили, та за яким його визнано винуватим у вчиненні злочинів, у заяві ОСОБА_3 фактично підтвердив свою незгоду з рішеннями судів.
Частиною 2 ст. 21КПК України передбачено, що вирок і ухвала суду, що набрали законної сили, в порядку, визначеному КПК України, є обов`язковими і підлягають безумовному виконанню на всій території України.
Європейський суд з прав людини у рішеннях від 3 квітня 2008 року в справі «Пономарьов проти України» та від 29 жовтня 2015 року в справі «Устименко проти України» неодноразово наголошував, що одним з основних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, згідно з яким жодна зі сторін не має права домагатися перегляду остаточного і обов`язкового рішення лише з метою повторного слухання справи і постановлення нового рішення. Відхід від цього принципу можливий лише коли він зумовлений особливостями і непереборними обставинами.
Частина 1 ст. 375 КК України передбачає відповідальність за постановлення суддею (суддями) завідомо неправосудного вироку, рішення, ухвали або постанови.
Судовий акт, як предмет цього злочину, має бути неправосудним, тобто таким, який не відповідає вимогам законності та обґрунтованості. Його неправосудність може полягати у неправильному застосуванні норм матеріального чи процесуального закону або у невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Суб`єктивна сторона злочину за ч. 1 ст. 375 КК характеризується лише прямим умислом, бо особа діє завідомо, тобто усвідомлює, що постановляє неправосудний судовий акт і бажає цього.
Статтею 57 КПК України 1960 року в редакції, яка діяла на час розгляду заяви ОСОБА_3 про відвід (30.11.2010р.), визначений наступний порядок вирішення заявленого відводу.
Так, у разі заявлення відводу судді або народному засідателю суд повинен вислухати особу, якій заявлено відвід, якщо вона бажає дати пояснення, а також думку учасників судового розгляду.
Заява про відвід вирішується в нарадчій кімнаті ухвалою суду, що розглядає справу. Заява про відвід кільком суддям або всьому складу суду вирішується простою більшістю голосів.
Саме в такій редакції ст. 57 КПК України 1960 року і була застосована суддею Ленінського районного суду м. Миколаєва ОСОБА_5 під час розгляду заяви ОСОБА_3 про відвід.
Незгода ОСОБА_3 з судовим рішенням не може свідчити про винесення завідомо неправосудного рішення.
Запропоноване ОСОБА_3 тлумачення зазначеної норми закону, на власний розсуд, не може вважатися добросовісним, явно суперечить принципу верховенства права.
Відповідно до ч. 5 ст. 40 КПК України слідчий, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог КПК України є самостійним у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється. Таким чином слідчий самостійно визначає порядок слідчих дій, необхідних для встановлення події злочину.
Доводи ОСОБА_3 про те, що слідчим не було призначено правової експертизи, як на підставу для скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження, суд не приймає до уваги, відповідно до ч. 2 ст. 242 КПК України не допускається проведення експертизи для з`ясування питань права. В данному випадку слідчий здатен самостійно встановити всі обставини у справі, надати їм належну правову оцінку.
Заперечення ОСОБА_3 в судовому засіданні з приводу недопиту його слідчим ОСОБА_4 також до уваги не приймаються, в матеріалах справи наявний протокол допиту ОСОБА_3 в якості потерпілого слідчим ОСОБА_14 , ОСОБА_3 в судовому засдіанні підтвердив, що повідомив слідчому всі обставини за його заявою про злочин.
Крім того, у скарзі ОСОБА_3 відсутні посилання на конкретні докази, які не були дослідженні в ході досудового розслідування та не були враховані при прийнятті зазначених рішень слідчим.
На підставі наведеного, суд вважає, що у ході досудового розслідування проведені усі необхідні слідчі дії для встановлення об`єктивних обставин кримінального провадження, подальше проведення досудового розслідування є недоцільним, а тому скарга ОСОБА_3 про скасування постанови слідчого про закриття кримінального провадження задоволенню не підлягає.
Керуючись ст. ст. 303-307, 309, 376 КПК України,-

УХВАЛИВ:
Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Першого слідчого відділу Слідчого управління Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого у місті Миколаєві, ОСОБА_4 від 29.05.2019 про закриття кримінального провадження №0001557 від 22.06.2018 за ч. 1 ст. 375 КК України.

Ухвала може бути оскаржена до Миколаївського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Повний текст ухвали оголошений 05.03.2020р. о 10.40 год.

Слідчий суддя ОСОБА_1