Дата документу 06.04.2020 Справа № 336/2625/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 336/2625/19 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/743/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 2 ст. 186 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

6 квітня 2020 року м. Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець р/г Вознесенський Вознесенського району Миколаївської області, громадянин України, одружений, пенсіонер, офіційно не працюючий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,
визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та виправданий у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Запобіжний захід по кримінальному провадженню не обирався.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за наступних обставин.

14 квітня 2019 року приблизно о 8 год. 15 хв. ОСОБА_7 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна, поєднаного із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілої, діючи з корисливих мотивів, знаходячись у приміщенні для сторожів, яке розташоване на території лісоскладу за адресою: м. Запоріжжя, вул. Миколи Краснова, 8-а, наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя та другий удар кулаком правої руки в область голови ОСОБА_10 , які кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, та відкрито викрав з поверхні стола майно, що належало потерпілій ОСОБА_10 , а саме мобільний телефон Huawei Y5, в корпусі золотого кольору, вартістю 1875 гривень, що знаходиться у чохлі-бампері чорного кольору, який матеріальної цінності для потерпілої не представляє, з двома сім-картами мобільних операторів «Водафон» та «Лайфсел», картою пам`яті Adata на 8 Гб чорного кольору, які матеріальної цінності для потерпілої не представляють. Після цього ОСОБА_7 , продовжуючи свій злочинний умисел, утримуючи при собі майно потерпілої, зник з місця скоєння злочину, тим самим спричинивши потерпілій ОСОБА_10 майнову шкоду на загальну суму 1875 гривень.
Такі дії ОСОБА_7 органом досудового розслідування були кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України, а саме як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілого.

Виправдовуючи ОСОБА_7 на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, суд першої інстанції прийшов до висновку, що наданими стороною обвинувачення доказами не доведено наявність у ОСОБА_7 умислу на відкрите викрадення чужого майна, корисливого мотиву та мети подальшого розпорядження і звернення викраденого на свою користь.

Так, суд першої інстанції зазначив, що показання обвинуваченого, потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 спростовують винуватість обвинуваченого, його дії були обумовлені емоційним станом після сварки, поспіхом при збиранні речей та намаганням перешкодити потерпілій поспілкуватись із ОСОБА_12 .

Крім того, відомості про особистість обвинуваченого, а також поведінка останнього, яка полягала в тому, що він не вимикнув мобільний телефон, сім-картки з нього не дістав та жодним чином ним не розпорядився, свідчать про відсутність у нього умислу на викрадення чужого майна та корисливого мотиву.

В апеляційній скарзі прокурор вважає виправдувальний вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що ОСОБА_7 чітко усвідомлював належність мобільного телефону потерпілій ОСОБА_10 .

Крім того, вважає недопустимим посилання суду першої інстанції на позитивні характеристики обвинуваченого як на обставини, що виключають можливість виникнення умислу на відкрите викрадення майна, оскільки така інформація лише містить відомості, що характеризують особу обвинуваченого, та жодним чином не впливає на ознаки вчиненого ним злочину.

Звертає увагу на те, що висновки суду повністю спростовуються показаннями потерпілої ОСОБА_10 та свідка ОСОБА_11 , протоколом затримання ОСОБА_7 та протоколом проведення слідчого експерименту, якими підтверджується факт відкритого викрадення мобільного телефону, оскільки обвинувачений вчиняв дії в умовах очевидності, вони мали відкритий характер для потерпілої та свідка, до того ж, обвинувачений вдався до насильницького впливу на потерпілу, насильство було застосовано як засіб протиправного вилучення майна, і після його викрадення, ОСОБА_7 мав реальну можливість користуватись ним та розпорядитись на власний розсуд.

Просить виправдувальний вирок скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_7 винуватими у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та призначити йому покарання у вигляді 4 років позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК України звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.

Крім того, просить повторно допитати обвинуваченого, потерпілу та свідка ОСОБА_11 , а також повторно дослідити протокол слідчого експерименту за участі потерпілої та відеозапис до нього.

В судовому засіданні апеляційного суду прокурором було підтримано викладене в апеляційній скарзі клопотання про повторне дослідження доказів.

У відповідності до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.

Вислухавши позицію прокурора, обвинуваченого та його захисника з приводу вказаного клопотання, колегія суддів прийняла рішення про відмову в його задоволенні, оскільки підстав для повторного дослідження доказів, визначених у ч. 3 ст. 404 КПК України, прокурор в обґрунтування клопотання не зазначив.

Так, потерпіла та свідки були допитані судом, їх показання викладені у вироку та оцінені судом першої інстанції, прокурор не був обмежений у можливості допитати цих осіб та скористався всіма правами, до того ж, судом без порушень були досліджені наявні в матеріалах кримінального провадження документи, в тому числі і протокол слідчого експерименту, проведеного із потерпілою ОСОБА_10 від 14.04.2019 року із відеозаписом до нього, про що прямо вказано у мотивувальній частині вироку.

Фактів неповного або з порушенням дослідження обставин кримінального провадження судом першої інстанції в клопотанні прокурором не наведено, а доводи клопотання фактично зводяться до його незгоди із висновками суду першої інстанції, викладеними у вироку суду, щодо не доведення вини обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України про що фактично і повідомив прокурор безпосередньо у судовому засіданні апеляційного суду.

Щодо суті апеляційної скарги, то в судовому засіданні апеляційного суду прокурор підтримав апеляційну скаргу та зазначив, що обвинувачений знав про належність телефону потерпілій, вона вимагала його повернути, але він цього з якихось причин не зробив. Крім того, позитивні характеристики обвинуваченого не мають відношення до справи та не впливають на кваліфікацію його дій. На слідчому експерименті потерпіла детально продемонструвала, як саме обвинувачений заволодів її телефоном, вона підтвердила, що вимагала його повернути, але обвинувачений переліз через огорожу та поїхав. Вважав, що обвинуваченого виправдали безпідставно.

Захисника обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та зазначила, що умислу на вчинення грабежу у обвинуваченого не було, він дійсно заволодів мобільним телефоном та хотів його повернути, але йому не дали цього зробити співробітники поліції, які вилучили телефон. Корисливого мотиву не було, а доказів на підтвердження наявності у обвинуваченого бажання збагатитись немає. Дочка обвинуваченого продає мобільні телефони, а сенсорними телефонами він користуватись не вміє, продати телефон потерпілої не намагався. Крім того, потерпіла та свідок у судовому засіданні впевнено сказали, що поведінка обвинуваченого не свідчила про наявність у нього корисливого мотиву, а коли він уходив то нервував, вимогу повернути телефон не чув. Зазначила, що це була образа з боку обвинуваченого, тому він наніс потерпілій тілесні ушкодження та забрав її телефон, але суб`єктивної сторони інкримінованого йому злочину немає.

Обвинувачений ОСОБА_7 в судовому засіданні апеляційного суду підтримав свого адвоката та зазначив, що потерпіла є його родичкою, корисливого мотиву у нього не було, відбулася сварка, і під час сутички мобільний телефон знаходився у нього в руці, тому він випадково поклав його в кишеню. Коли він зрозумів, що телефон знаходиться у нього, він подзвонив потерпілій та хотів його повернути, але був затриманий співробітниками поліції. До того ж, під час події там знаходився ще телефон свідка, і якби він хотів, то забрав би його також.

Заслухавши доповідь судді по справі, прокурора, обвинуваченого та його захисника, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Колегія суддів звертає увагу, що прокурор у своїй апеляційній скарзі оспорює лише висновки суду про відсутність в діях обвинуваченого ОСОБА_7 суб`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України умислу на відкрите викрадення чужого майна, корисливого мотиву та мети подальшого розпорядження і звернення викраденого на свою користь.

З такими доводами апеляційної скарги колегія суддів не погоджується та вважає необґрунтованими з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у його вчиненні.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення, ухвалюється виправдувальний вирок.

У разі визнання особи виправданою, у мотивувальній частині вироку відповідно до ст. 374 КПК України зазначаються: формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд першої інстанції дотримався, і оцінивши надані стороною обвинувачення докази по справі як кожний окремо, так в їх сукупності, обґрунтовано прийшов до висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

При цьому, судом було обґрунтовано свій висновок про необхідність виправдання ОСОБА_7 тим, що обвинувачений вину у вчиненні кримінального правопорушення не визнав, а надані стороною обвинувачення докази, показання потерпілої та свідків не тільки не доводять, а й взагалі спростовують наявність у діях обвинуваченого умислу на відкрите викрадення мобільного телефону потерпілої, корисливого мотиву та корисливої мети.

З таким висновком суду першої інстанції колегія суддів повністю погоджується та вважає, що він ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

За змістом ст. 84 КПК України, доказами у кримінальному провадженні є лише ті фактичні дані, які отримані у передбаченому цим Кодексом порядку. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

У відповідності до п. 1, 2 ч. 1 ст. 91 КПК України доказуванню у кримінальному провадженні підлягають, в тому числі, подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення), винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування всіх обставин кримінального правопорушення та доведеності винуватості особи у вчиненні злочину покладається на сторону обвинувачення.

Виходячи із законодавчого опису ознак складу злочину, передбаченого ст. 186 КК України, з суб`єктивної сторони він характеризується тільки прямим умислом, тобто, особа усвідомлює, що посягає на чужу власність, відкрито вилучає чуже майно, на яке вона не має ніякого права, передбачає спричинення матеріальної шкоди в певному розмірі та бажає спричинити таку шкоду.
Обов`язковими суб`єктивними ознаками грабежу є корисливий мотив спонукання до незаконного збагачення за рахунок чужого майна, а також корислива мета збагатитися самому або незаконно збагатити інших.
Таким чином, в даному кримінальному провадженні обов`язковому встановленню підлягало вирішення питання про те, чи був у обвинуваченого прямий умисел на викрадення майна потерпілої, чи були у нього корисливий мотив та мета незаконного збагачення, оскільки лише факт заволодіння мобільним телефоном не свідчить про наявність в діях ОСОБА_7 всіх обов`язкових елементів грабежу.

Матеріали кримінального провадження та зміст мотивувальної частини оскаржуваного вироку вказують на те, що суд першої інстанції, оцінивши кожний доказ, наданий стороною обвинувачення, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов вірного висновку про необхідність виправдання ОСОБА_7 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України на підставі п. 3 ч. 1 ст. 373 КПК України, оскільки стороною обвинувачення не доведено, що він бажав спричинити матеріальну шкоду потерпілій та збагатитися за рахунок її мобільного телефону.

Так, допитаний в суді першої інстанції обвинувачений ОСОБА_7 з цього приводу показав, що він вирішив зателефонувати ОСОБА_13 з метою з`ясування причин свого звільнення, але у нього закінчились гроші на рахунку мобільного телефону, тому він попросив потерпілу ОСОБА_10 дати йому мобільний телефон, щоб подзвонити ОСОБА_13 , на що ОСОБА_10 погодилась та передала йому свій мобільний телефон. Він зателефонував ОСОБА_13 , яка почала на нього кричати, обзивати та повідомила про звільнення. Після закінчення розмови він повернувся до сторожки та поклав телефон потерпілої на стіл. В подальшому, у нього виник словесний конфлікт з потерпілою та свідком ОСОБА_11 , які на його думку, були причетні до його звільнення. Після цього, він вибіг зі сторожки, але потім вирішив повернутись, щоб забрати свої речі. Між ним, потерпілою та свідком продовжився конфлікт, і коли він забирав свою куртку та взуття, перебуваючи в емоційному стані, він випадково вхопив телефон потерпілої та поклав його до кишені. Зібравши речі, він пішов до воріт, а потерпіла йшла за ним, але він не чув, щоб вона щось казала про телефон. Далі він переліз через паркан та поїхав додому, під`їжджаючи до якого він почув дзвінок, а витягнувши телефон з кишені усвідомив, що взяв телефон потерпілої. Він вирішив доїхати додому, забрати дружину та повернутись на місце роботи, щоб повернути потерпілій мобільний телефон, але не встиг цього зробити.

Додатково з приводу обставин події обвинувачений пояснював, що він не мав наміру викрадати телефон у потерпілої, вхопив його випадково, збираючи свої речі, оскільки нервував та перебував у емоційному стані через звільнення та конфлікт між ним, потерпілою та свідком. Він не намагався вимкнути мобільний телефон, не діставав з нього сім-картку, хоча мав можливість це зробити, до того ж, він має власний телефон та може самостійно придбати собі інший, а його донька займається купівлею-продажем телефонів, тому у нього не було сенсу викрадати майно потерпілої.

Потерпіла ОСОБА_14 в суді першої інстанції показала, що коли їй на телефон зателефонувала ОСОБА_13 , вона запропонувала ОСОБА_7 самому поговорити з ОСОБА_13 . Обвинувачений спілкувався з ОСОБА_13 поза межами сторожки, після чого зайшов до сторожки та поклав її мобільний телефон на стіл. Далі між нею та обвинуваченим виник конфлікт, після чого ОСОБА_7 вибіг зі сторожки, але через деякий час повернувся та почав збирати свої речі. В цей момент знову задзвонив їх телефон, оскільки їй телефонувала ОСОБА_13 , і мабуть саме тоді обвинувачений вхопив її телефон, хоча вона цього не бачила. Вважала, що обвинувачений взяв її телефон не з метою викрадення, а для того, щоб перешкодити їй відповісти на дзвінок ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_11 в суді першої інстанції показала, що ОСОБА_7 прийшов до сторожки та попросив у ОСОБА_10 мобільний телефон, щоб поговорити з ОСОБА_13 , на що потерпіла передала телефон ОСОБА_7 , який спілкувався з ОСОБА_13 . Завершивши розмову, обвинувачений повернувся до сторожки, де між ним та ОСОБА_10 виник конфлікт. Після конфлікту ОСОБА_7 почав вбирати речі, а коли на телефон потерпілої зателефонувала ОСОБА_13 , обвинувачений вхопив телефон та разом з речами вибіг зі сторожки. Вважала, що обвинувачений або випадково взяв телефон, або взяв з метою перешкодити ОСОБА_10 відповісти на дзвінок ОСОБА_13 .

Свідок ОСОБА_15 , яка є дружиною обвинуваченого, в суді першої інстанції показала, що після події ОСОБА_7 їй пояснював, що він побився з потерпілою ОСОБА_10 та випадково вхопив її мобільний телефон.

Підстав не довіряти показанням потерпілої та свідків, які були попереджені про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, а свідки також приведені до присяги, у суду не було, їх показання є логічними та послідовними, вони повністю узгоджуються як між собою, так і з показаннями обвинуваченого та дослідженими судом першої інстанції документами.

Так, з протоколу затримання особи від 14 квітня 2019 року вбачається, що ОСОБА_7 під час затримання пояснив, що телефон потерпілої він взяв помилково, оскільки збирав свої речі та був засмучений (а.с. 43-46).

З протоколу проведенні слідчого експерименту від 14 квітня 2019 року та відеозапису до нього вбачається, як потерпіла ОСОБА_10 детально продемонструвала, що саме відбулося під час конфлікту між нею та ОСОБА_7 . Так, потерпіла пояснювала, що коли їх зателефонувала ОСОБА_13 , вона передала мобільний телефон ОСОБА_7 , який розмовляв з ОСОБА_13 . Після закінчення розмови він поклав її мобільний телефон на стіл. Між нею та ОСОБА_7 виник конфлікт, після якого останній вийшов зі сторожки. Через деякий час він повернувся до сторожки та почав збирати свої речі, куртку та калоші. В цей момент задзвонив її телефон, а обвинувачений вхопив його, поклав до кишені, вийшов зі сторожки та пішов до паркану (а.с. 51-54).

Перевіривши надані в суді першої інстанції показання обвинуваченого, потерпілої та свідків щодо обставин конфлікту та заволодіння мобільним телефоном, а також надані стороною обвинувачення на підтвердження вини ОСОБА_7 документи, колегія суддів приходить до висновку про те, що вони не можуть бути визнані такими, що поза розумних сумнівів доводять вину обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Так, потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні категорично зазначили, що спочатку обвинувачений поза межами сторожки користувався мобільним телефоном потерпілої та розмовляв з ОСОБА_12 , після чого повернувся до сторожки та поклав телефон на стіл, і вже через деякий час, коли ОСОБА_12 почала дзвонити на мобільний телефон потерпілої, обвинувачений ОСОБА_7 вхопив його та вийшов зі сторожки разом зі своїми речами.

До того ж, потерпіла та свідок зазначали про те, що на їх думку, обвинувачений взяв мобільний телефон не з метою викрадення, а саме для того, щоб перешкодити потерпілій відповісти на дзвінок ОСОБА_13 .

Показання цих осіб узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який пояснював, що він не мав наміру викрадати телефон у потерпілої, вхопив його випадково, збираючи свої речі, оскільки нервував та перебував у емоційному стані.

Колегія суддів враховує позицію обвинуваченого ОСОБА_7 , яка полягає в тому, що він, як безпосередньо після вчинення вказаної події (співробітникам поліції під час затримання та своїй дружині свідку ОСОБА_15 ), так і протягом судового розгляду, категорично надавав абсолютно незмінні, стабільні та аналогічні показання з приводу обставин заволодіння мобільним телефоном.

Про відсутність у обвинуваченого умислу на відкрите викрадення мобільного телефону потерпілої також свідчить те, що він, за умови наявності бажання викрасти мобільний телефон, мав реальну можливість зробити це ще в той момент, коли потерпіла особисто надала йому свій телефон для того, щоб він поговорив з ОСОБА_13 , що обвинувачений зробив поза межами сторожки, за відсутності потерпілої та свідка поряд з ним.

Натомість, після закінчення розмови з ОСОБА_13 , обвинувачений повернувся до сторожки та поклав мобільний телефон на стіл, після чого, взагалі вийшов зі сторожки, але вирішив повернутись та забрати свої особисті речі.

На користь доводів сторони обвинувачення про наявність у обвинуваченого корисливого мотиву, окрім іншого, також жодним чином не свідчить той факт, що після залишення місця події обвинувачений не намагався продати або якимось іншим чином реалізувати мобільний телефон з метою отримання матеріальної вигоди, сім-картку з мобільного телефону не витягав, телефон не вимикав.

На думку колегії суддів, показання потерпілої та свідків, а також наявні в матеріалах кримінального провадження документи, не тільки не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому злочину, а й взагалі повністю спростовують наявність у нього корисливого мотиву при заволодінні мобільним телефоном потерпілої.

З урахуванням усього викладеного вище, колегія суддів приходить до висновку, що органом досудового розслідування не надано достатньої сукупності належних та допустимих доказів для доведення вини ОСОБА_7 у відкритому викраденні чужого майна, жодні докази не підтверджують наявність у нього прямого умислу, корисного мотиву та мети, а лише свідчать про той факт, що він вхопив мобільний телефон потерпілої, покинув з ним сторожку та поїхав з місця конфлікту.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції належним чином врахував вимоги ст. 62 Конституції України та ст. 17, ч. 3 ст. 373 КПК України, відповідно до яких обвинувачення не може ґрунтуватись припущеннях, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Доводи апеляційної скарги прокурора з приводу того, що суд першої інстанції належним чином не дослідив показання потерпілої, свідків та документи, повністю спростовуються матеріалами провадження та мотивувальною частиною оскаржуваного вироку, з якої вбачається, що суд виклав оцінку та аналіз досліджених в судовому засіданні доказів, зазначив підстави, з яких приймає одні докази та відкидає інші.

Також колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги з приводу того, що обвинувачений усвідомлював факт належності мобільного телефону саме потерпілій, оскільки хоча обвинувачений цього взагалі не заперечував, але вказана обставина сама по собі не свідчить про наявність у ОСОБА_7 корисливого мотиву, наявність якого є обов`язковою для кваліфікації дій як грабежу.

Не погоджується колегія суддів і з доводами апеляційної скарги прокурора з приводу того, що суд необґрунтовано послався на позитивні характеристики обвинуваченого як на обставини, що виключають можливість виникнення у нього умислу на вчинення злочину, оскільки суд першої інстанції враховував цю інформацію у сукупності з іншими наявними доказами та не обґрунтовував свої висновки про недоведеність винуватості ОСОБА_7 виключно його позитивними характеристиками.
За наведених вище обставин, колегія суддів вважає, що за відсутністю належних, допустимих, достовірних, та у своїй сукупності достатніх доказів, суд першої інстанції прийняв єдине вірне рішення про виправдання обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

Колегія суддів вважає, що порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції, всебічно, повно та об`єктивно розглянути кримінальне провадження і постановити законний та обґрунтований вирок, а також підстав для його скасування, у тому числі, на які посилається прокурор, як у апеляційній скарзі, так і безпосередньо в суді першої інтонації, колегією суддів апеляційної інстанції не встановлено.

Істотних порушень судом норм кримінально-процесуального закону, які були б підставою для скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні прокурора Запорізької місцевої прокуратури № 1 Запорізької області ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 13 січня 2020 року, яким ОСОБА_7 визнаний невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та виправданий у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, залишити без змін.

Ухвала суду набирає законної сили з моменту оголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана протягом трьох місяців з дня її оголошення до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4