Провадження №11-кп/801/72/2020
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
ВІННИЦЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
судді Вінницького апеляційного суду ОСОБА_2 стосовно ухвали Вінницького апеляційного суду від 22 січня 2020 року, постановленої за наслідками розгляду апеляційних скарг прокурора у кримінальному провадженні прокурора Вінницької місцевої прокуратури ОСОБА_3 , представника неповнолітнього потерпілого ОСОБА_4 ОСОБА_5 зі змінами та захисника обвинуваченого ОСОБА_6 адвоката ОСОБА_7 на вирок Вінницького міського суду Вінницької області від 02 жовтня 219 року по обвинуваченню ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч.2 ст.286 КК України
22 січня 2020 рокум. Вінниця
Вважаю за доцільне на підставі ч.3 ст.375 КПК України викласти окрему думку з питань, які не були висвітлені в судовому рішенні, але є важливими в аспекті питання, яке розглядалося, а також зупинитися на прийнятності окремих аргументів і тверджень, які містить ухвала, зокрема стосовно доводів про призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на певний період.
Санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено можливість, з-поміж іншого, призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк до трьох років або без такого.
Обґрунтовуючи підстави призначення обвинуваченому ОСОБА_6 додаткового покарання судом першої інстанції було зазначено, що в Постанові від 08.02.2018 року (справа 361/2704/16-к) Верховний Суд звернув увагу на те, що санкція частини другої статті 286 КК України, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження надає можливість суду як призначати додаткове покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення Закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер застосування і не є обов`язковим для суду.
Також суд першої інстанції зазначив, що в судовому засіданні було встановлено ряд обстави, які пом`якшують покарання обвинуваченого та відсутність обставин, що обтяжують його покарання. Однак суд врахував, що внаслідок ДТП потерпілому ОСОБА_5 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження. При цьому судом не взято до уваги відомості, що характеризують особу обвинуваченого з посиланням на те, що такі докази не були відкриті стороною захисту стороні обвинувачення та потерпілому, а тому за приписами ч.12 ст.290 КПК України не допущені судом в якості доказів.
З такими висновками погодився суд апеляційної інстанції відхиляючи доводи апеляційної скарги захисника в частині зміни вироку суду, а саме виключення з покарання призначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Норми закону України про кримінальну відповідальність
Ст.50 КК України. Поняття покарання та його мета
Покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає у передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого.
Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Покарання не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Стаття 52 КК України. Основні та додаткові покарання
Частина 3. Штраф та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю можуть застосовуватися як основні, так і додаткові покарання.
Стаття 55 КК України. Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю
Частина 1. Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю може бути призначене як основне покарання на строк від двох до п`яти років або як додаткове покарання на строк від одного до трьох років.
Частина 2. Позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю як додаткове покарання може бути призначене й у випадках, коли воно не передбачене в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за умови, що з урахуванням характеру злочину вчиненого за посадою або з заняттям певною діяльністю, особи засудженого та інших обставин справи суд визнає за неможливе збереження за ним права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю.
Стаття 65 КК України. Загальні засади призначення покарання
Частина 1. Суд призначає покарання:
1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин;
2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;
3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Частина 2. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.
Стаття 286 КК України. Порушення прави безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особами, які керують транспортними засобами
Частина 2. Порушення прави безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту особою, яка керує транспортним засобом, якщо воно спричинило смерть потерпілого або заподіяли тяжке тілесне ушкодження, - карається позбавленням волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до трьох років абро без такого.
Аналіз зазначених норм закону про кримінальну відповідальність вказує на те, що при призначенні покарання, в тому числі і додаткового, суд повинен ураховувати конкретні обставини провадження, характер вчиненого злочину, особу засудженого та інші обставин справи та призначати додаткове покарання виключно у випадку, коли визнає за неможливе збереження за ним права займатися певною діяльністю. Таке додаткове покарання має дути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових злочинів та не може мати на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Також необхідно зазначити, що Верховним Судом 01.02.18 у справі №634/609/15-к (провадження 51-658км17) визначено поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві, яка за визначенням охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК) визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст.75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Обгрунтовуючи підстави зміни вироку в частині призначення додаткового покарання, захисником в апеляційній скарзі було зазначено, що приймаючи рішення про призначення додаткового покарання у виді похбавлення права керувати транспортними засобами судом не взяті до уваги всі обставини провадження, зокрема поведінка потерпілого, яка в певній мірі призвела до вчинення злочину, а також не враховано особу винного.
З огляду на таке необхідно зазначити, що суд першої інстанції, врахувавши при призначеннні покарання наслідки дорожньо-транспортної пригоди у вигляді спричинення потерпілому тяжких тілесних ушкоджень, не взяв до уваги що зазначені обставини, які впливають на кваліфікацію дій винної особи, з оглялду на альтернативність призначення додаткового покарання санкцією частини статті, не є визначальним при вирішенні питання про призначення або непризначення додаткового покарання у вигляді позбавлення права керувати транспортними засобами.
Попри наведене, у вироку судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_6 здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїзну частину дороги по розмітці нерегульованого пішоходного переходу в темпі бігу.
Також судом досліджено висновок експерта від 12.02.2019 за №1135/1136/19-21, відповідно до якого в діях пішоходо ОСОБА_4 вбачається невідповідність вимогам п.п.4.10, 4.14 «а», «б» ПДР України, а саме перед виходом на проїзну частину з-за транспортних засобів, що стоять, та будь-яких обєктів, що обмежують оглядовість, пішоходи повинні впевнитись у відсутності транспортних засобів, що наближаються; пішоходам забороняється виходити на проїзну частину, не впевнившись у відсутності небезпеки для себе та інших учасників руху, а також раптово виходити, вибігати на проїзну частину, в тому числі на пішохіний перехід.
Аналогічні положення викладені у висновку експерта від 11.01.2019 року.
В даному випадку незважаючи на ту обставину, що саме невідповідність дій водія ОСОБА_6 п.п.12.4, 18.1 ПДР України стоїть в причинному звязку з наслідками дорожньо-транспортної пригоди, слід врахувати інші обставини провадження, а саме поведінку потерпілого, яка в певній призвела до настання пригоди.
Крім того, судом першої інстанції установлено та зазначено у вступній частині вироку, що обвинувачений ОСОБА_6 є фізичною особою підприємцем. Таке твердження підтверджується долученим до провадження свідоцтвом серії ДК №6595, виданого 31.01.2019 року Держкомітетом телебачення та радіомовлення України. Відповідно до зазначеного свідоцтва, обвинувачений ОСОБА_6 займається видавничою діяльністю та розповсюдженням видавничої продукції. Очевидно така діяльність суб`єкта підприємницької діяльності пов`язана з частими відрядженнями та нерозривно пов`язана з необхідністю керування транспортними засобами.
Вищеперераховані обставини з урахуванням соціального стану обвинуваченого, а саме перебування в зареєстрованому шлюбі, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, дають підстави вважати, що призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами не відповідає загальним засадам призначення покарання, визначених ст.ст.50, 65 КК України, оскільки створює додаткові невиправдані перешкоди для реалізації права на трудову діяльність та утримання сім`ї.
Такі висновки респондуються з положеннями ч.2 ст.8 КПК України, згідно якої принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Так, у справі «Ісмайлов проти Росії» (рішення від 15.10.2008 року) Суд встановив, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи», чого суд першої інстанції не дотримав.
На ці обставини мав би звернути увагу суд апеляційної інстанції, реалізувавши права, визначені ст.ст.407-409 КПК України.
Суддя: