судді ОСОБА_1
Постановою колегії суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду від 19 березня 2020 року ухвалу Харківського апеляційного суду
від 26 листопада 2019 року про повернення апеляційної скарги ОСОБА_2 на ухвалу Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2018 року залишено без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_3 без задоволення.
Не можу погодитися з указаним рішенням колегії суддів з наступних мотивів.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Ухвалою Лозівського міськрайонного суду Харківської області
від 18 січня 2018 року за клопотанням Міністерства юстиції України вирок Московського міського суду Російської Федерації від 27 лютого 2017 року щодо ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянки України, приведено у відповідність із законодавством України. Постановлено вважати ОСОБА_2 засудженою: за ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України (далі КК) до позбавлення волі на строк
10 років; за ч. 3 ст. 307 КК до позбавлення волі на строк 12 років; за ч. 3
ст. 15 та ч. 2 ст. 307 КК до позбавлення волі на строк 6 років; за ч. 1 ст. 14 та ч. 3 ст. 307 КК до позбавлення волі на строк 6 років. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів ОСОБА_2 остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 13 років.
Ухвалою Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року залишено без задоволення клопотання засудженої ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2018 року, а її апеляційну скаргу повернуто.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник засудженої ОСОБА_2 адвокат
ОСОБА_3 порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх вимог захисник зазначає, що ОСОБА_2 після прибуття на територію України та отримання ухвали місцевого суду
від 18 січня 2018 року була позбавлена правової допомоги захисника, що перешкодило їй вчасно подати апеляцію на зазначене рішення місцевого суду. Стверджує, що під час розгляду клопотання засудженої про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду в апеляційному суді остання також не була забезпечена захисником, чим порушено її право на захист. Крім того, захисник наводить доводи на обґрунтування своєї позиції щодо незгоди з рішенням місцевого суду про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України.

Мотиви окремої думки
Як видно зі змісту ухвали, апеляційний суд, відмовляючи ОСОБА_2 у поновленні строку на апеляційне оскарження ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня 2018 року, дійшов висновку, що відсутні поважні причини пропуску такого строку. При цьому суд апеляційної інстанції визнав неспроможними доводи засудженої щодо неможливості вчасно подати апеляційну скаргу через юридичну неосвіченість та відсутність своєчасної юридичної допомоги. Апеляційний суд зазначив, що ОСОБА_2 було вручено копію ухвали місцевого суду, а тому їй були відомі порядок і строки апеляційного оскарження судового рішення. Крім того, адміністрацією виправної колонії засудженій було роз`яснено право на оскарження рішення місцевого суду та право на правову допомогу, у тому числі й безоплатну.
Так, ст. 117 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) передбачено, що пропущений процесуальний строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи у разі пропуску його із поважних причин. При цьому поважними причинами пропуску строку на оскарження є ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, пов`язані дійсно з істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення до суду у визначений законом строк.
Як убачається з матеріалів провадження, ОСОБА_2 , засуджена вироком Російської Федерації, який за клопотанням Міністерства юстиції України в порядку ст. 610 КПК було приведено у відповідність із законодавством України, 16 січня 2019 року прибула на територію України до Харківського слідчого ізолятору (а.с. 120). 23 січня 2019 року ОСОБА_2 було вручено копію ухвали Лозівського міськрайонного суду Харківської області від 18 січня
2018 року, про що свідчить її розписка (а.с. 149). Отже, семиденний строк на оскарження зазначеної ухвали місцевого суду для засудженої, яка перебуває під вартою та не викликалась у судове засідання, відповідно до вимог ч.3
ст. 395 КПК обчислюється з 23 січня 2019 року.
Як свідчить технічний запис, у судовому засіданні суду апеляційної інстанції ОСОБА_2 пояснила, що для підготовки та подачі апеляційної скарги вона потребувала правової допомоги, але не мала коштів оплатити послуги адвоката. У слідчому ізоляторі, куди вона спочатку прибула з території Російської Федерації, їй не роз`яснювали її процесуальних прав. Лише у виправній колонії засудженій було роз`яснено право на безоплатну правову допомогу.
З матеріалів справи видно, що ОСОБА_2 прибула для відбування покарання до Державної установи «Качанівська виправна колонія (№54)»
м. Харкова 04 лютого 2019 року (а.с. 125). Отже, з наданих засудженою в суді апеляційної інстанції пояснень убачається, що таке право було їй роз`яснено поза межами строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду.
Матеріали провадження містять заяву, подану ОСОБА_2 до Лозівського міськрайонного суду Харківської області 3 лютого 2019 року, у які вона просила ознайомити її з матеріалами провадження, вказавши, що це їй потрібно для підготовки скарги на судове рішення (а.с.123). Це свідчить про те, що вже тоді засуджена мала намір реалізувати своє право на оскарження судового рішення. Місцевий суд відмовив їй в ознайомленні з матеріалами справи на формальних підставах (а.с.124), пославшись на те, що ухвала від 18 січня
2018 року набрала законної сили 26 січня 2018 року і тоді ж сплинув строк на її оскарження. Проте станом на 26 січня 2018 року ОСОБА_2 перебувала під вартою на території Російської Федерації і копію рішення місцевого суду (як було зазначено вище) отримала лише 23 січня 2019 року.
Частиною 3 ст. 43 КПК передбачено, що засуджений має права обвинуваченого, передбачені статтею 42 цього Кодексу, в обсязі, необхідному для його захисту на відповідній стадії судового провадження.
Матеріали справи не містять даних про те, коли та в якому обсязі
ОСОБА_2 по прибуттю на територію України були роз`яснені процесуальні права, якими вона користується як засуджена, у тому числі її право на безоплатну правову допомогу, а також право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження, зокрема, для оскарження судового рішення.
Наведені обставини мають особливе значення з огляду на вимоги ст. 52 КПК стосовно обов`язкової участі захисника у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів. При цьому ОСОБА_2 була забезпечена захисником лише безпосередньо в суді апеляційної інстанції, вже після надходження до суду її апеляційної скарги та клопотання про поновлення строку на оскарження. Проте дотримання процесуальних прав засудженої з моменту прибуття на територію України, що відповідно могло вплинути на наявність (відсутність) обставин, що унеможливили або ускладнили можливість своєчасного звернення ОСОБА_2 до суду у визначений законом строк, апеляційна інстанція, вирішуючи її клопотання, не перевірила.
Крім того, звертаю увагу на те, що в матеріалах справи не залишилося копій апеляційної скарги з клопотанням ОСОБА_2 про поновлення строку на апеляційне оскарження, долучених матеріалів та конверта, з яких було б видно, коли саме засуджена звернулася до апеляційного суду, які доводи наводила на обґрунтування своїх вимог та які матеріали були додані на їх підтвердження.
Таким чином, висновок апеляційного суду щодо відсутності в
ОСОБА_2 поважних причин пропуску строку на апеляційне оскарження ухвали місцевого суду про приведення вироку Російської Федерації у відповідність із законодавством України та повернення апеляційної скарги є передчасним.
Тому ухвалу Харківського апеляційного суду від 26 листопада 2019 року не можна вважати такою, що відповідає вимогам ст. 370 КПК.
Вважаю, що допущені апеляційним судом порушення в контексті ст. 412 КПК є істотними, а тому ухвала апеляційного суду підлягала скасуванню із призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
Суддя ОСОБА_1