Справа № 638/4343/19
Провадження № 1-кп/638/642/20
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2020 року Дзержинський районний суд м. Харкова в складі колегії суддів:

головуючого ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю :

прокурора ОСОБА_4

секретаря судового засідання ОСОБА_5

захисника ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9

розглянувши у відкритому підготовчому засіданні в залі суду № 1 в м. Харкові клопотання прокурора ОСОБА_4 про арешт майна, клопотання ОСОБА_7 про вжиття заходів забезпечення позову ,

У С Т А Н О В И В:

До Дзержинського районного суду м. Харкова надійшло клопотання прокурора Харківської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_10 про накладення арешту на: складські приміщення за адресою: АДРЕСА_1 , будинок за адресою: АДРЕСА_2 , квартиру за адресою: АДРЕСА_3 , нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_4 , нежитлові приміщення за адресою: АДРЕСА_5 , що перебувають у володінні ОСОБА_9 .

В обґрунтування клопотання прокурор зазначає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 170 КПК України, суд накладає арешт на майно у вигляді речей, з метою забезпечення збереження речових доказів, відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення, якщо є достатні підстави вважати, що вони відповідають критеріям, зазначеним у частині другій статті 167 цього Кодексу, тобто підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення, доходи від них, або на яке було спрямоване кримінальне правопорушення. Арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порубку на рухоме та нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі. Аршет майна- заборона для особи, на майно якої накладено арешт, іншої особи, у володінні якої перебуває майно, розпоряджатися будь-яким чином таким майном та використовувати його. Наявний ризик вибуття майна з власності обвинуваченої особи, що в подальшому унеможливить реалізацію покарання у вигляді конфіскації майна.

Прокурор також зазначає, що в Московському районному суді м. Харкова судом відкрито провадження по цивільній справі про поділ спільного майна між ОСОБА_11 та ОСОБА_12 .

Колегія суддів, вивчивши доводи клопотання, дослідивши матеріали справи, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись ч. 2 ст. 173 КПК України, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дійшла наступного:

Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Частиною другою вказаної статті передбачено, що арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При цьому, арешт в рамках кримінального провадження накладається на підставі клопотання прокурора або слідчого, погодженого з прокурором. Так п. 2 ст. 171 КПК України містить обов`язкові дані, які повинні бути зазначені в клопотанні про накладання арешту, а саме:

1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна;

2) перелік і види майна, що належить арештувати;

3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном;

4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу.

П. 2 ст. 173 КПК України також встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:

1) правову підставу для арешту майна;

2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);

4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);

5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

1) Оцінюючи правові підстави для арешту майна суд зазначає, що дійсно у Московському районному суді м. Харкова перебуває на розгляді цивільна справа № 643/11791/19 про поділ майна ОСОБА_9 .

Так, колегія суддів зазначає, що у зазначеній цивільній справі із позовною заявою про поділ спільного майна звернулась дружина ОСОБА_9 , оскільки останній не визнає її право на частку у спільному майні.

В матеріалах справи наявний також відзив на позовну заяву про поділ майна із змісту якої вбачається, що ОСОБА_9 позовні вимоги дружини не визнає, заперечує проти поділу майна.

Крім того, слід також зазначити, що навіть у випадку прийняття Московським районним судом м. Харкова рішення по справі № 643/11791/19 про поділ майна ОСОБА_9 та ОСОБА_12 , зазначене не свідчить про приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження зазначеного майна.

Так, відповідно до ст. 60 СК України, майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу).

Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.

У рішенні Конституційного Суду України від 19.09.2012 р. по справі № 17-рп/2012 останній зазначив, що рівність прав і обов`язків у шлюбі та сім`ї включає в себе також їх рівність у майнових відносинах, які регулюються положеннями Сімейного кодексу України та Цивільного кодексу України.

Основою майнових відносин подружжя є положення про те, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу); вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 Кодексу).

Здійснення подружжям права спільної сумісної власності регламентовано статтею 63 Кодексу, згідно з якою дружина та чоловік мають рівні права на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.

Розпоряджання спільним сумісним майном подружжя може відбутися шляхом його поділу, виділення частки. Поділ майна, що є у спільній сумісній власності подружжя, є підставою набуття особистої власності кожним з подружжя.

Таким чином, власність у сім`ї існує у двох правових режимах: спільна сумісна власність подружжя та особиста приватна власність кожного з подружжя. Підставами набуття права спільної сумісної власності подружжя є юридично визначений факт шлюбних відносин або проживання чоловіка і жінки однією сім`єю, а особистої приватної власності кожного з подружжя є, зокрема, поділ, виділ належної частки за законом та спадкування.

Із наведеного вбачається висновок про те, що зазначене майно вже належало кожному із подружжяна праві спільної сумісної власності в силу закону, а використання одним із подружжя свого права на звернення до суду із позовною заявою про поділ майна свідчить про бажання особи, яка звертається до суду, здійснити захистити свого не визнаного або оспорюваного права, зокрема щодо набуття майна у особисту приватну власність шляхом його поділу.

Колегія суддів також звертає увагу, що накладення арешту на майно, право власності на яке оспорюються в іншому судовому процесі створює ризик неможливості здійснення правосуддя незалежним і безстороннім судом, та може привести до невиконання рішення Московського районного суду м. Харкова в майбутньому.

Судом також встановлено, що ОСОБА_7 відмовлено в залученні у справу в якості третьої особи, відповідно до Ухвали Московського районного суду м. Харкова від 06.11.2019 р.

Так, із змісту зазначеної ухвали вбачається, що Московський районний суд м. Харкова, дослідивши заяву про вступ у справу третьої особи, матеріали цивільної справи, вислухавши пояснення учасників справи, прийшов до висновку, що відповідно до статті 356 ЦК України власність двох чи більше осіб із визначенням часток кожного з них у праві власності є спільною частковою власністю.

Згідно із частинами першою і другою статті 358 ЦК України право спільною часткової власності здійснюється співвласниками за їх згодою. Співвласники можуть домовитися про порядок володіння та користування майном, що є їхньою спільною частковою власністю.

Крім того, відповідно до статті 361 ЦК України співвласник має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності.

Згідно ч. 1 ст. 53 ЦПК України треті особи, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору, можуть вступити у справу на стороні позивача або відповідача до закінчення підготовчого провадження у справі або до початку першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження, у разі коли рішення у справі може вплинути на їхні права або обов`язки щодо однієї зі сторін. Їх може бути залучено до участі у справі також за заявою учасників справи.

За таких обставин, оскільки предметом позову ОСОБА_12 в тому числі є частка нежитлових приміщень, що належить ОСОБА_9 на праві спільної часткової власності та останній має право самостійно розпорядитися своєю часткою у праві спільної часткової власності, відповідно рішення суду по даній справі не вплине на права та обов`язки ОСОБА_7 .

З урахуванням викладеного, заява ОСОБА_7 про вступ у справу третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, по справі за позовом ОСОБА_12 до ОСОБА_9 про поділ майна задоволенню не підлягає.

Водночас, суд звертає увагу, що матеріали кримінального провадження № 0000665 внесені до Єдиного реєстру досудового розслідування 19.12.2012 р., про що свідчить відповідний витяг з Єдиного реєстру досудового розслідування.

В той же час, відповідно до матеріалів кримінального провадження, розписка пред`явлена до Дзержинського районного суду м. Харкова в жовтні 2009 р., а отже ОСОБА_9 мав можливість здійснити будь-які дії з майном як до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, так і після.

Проте, зазначених дії обвинуваченим до розгляду вказаного питання в судовому провадженні вчинено не було, ризики щодо можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна в матеріалах справи відсутні.

Щодо задоволення позовних вимог дружини ОСОБА_9 щодо стягнення заборгованості за розпискою в розмірі 189042, 25 доларів США, суд виходить з наступного.

Відповідно до ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

Невиконання зазначеного обов`язку ОСОБА_9 та звернення ОСОБА_12 до суду за захистом своїх порушених прав не свідчить про наявність ризиків, визначених в ст. 170 КПК України.

В той же час, наявність зареєстрованого кримінального провадження та проведення досудового розслідування Новобаварським ВП ГУНП в Харківській області за фактом подання за фіктивною угодою між подружжям ОСОБА_13 з метою уникнення покарання у вигляді конфіскації майна не є доказом фіктивності такої угоди.

Відповідно до ст. 204 ЦК України, правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним.

Вирішуючи питання про розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження , колегія суддів доходить до наступних висновків.

Згідно ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Згідно з ч. 11 ст. 70 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існує обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Відповідно до ч. 1 ст. 321 ЦК України право власності є непорушним.

У відповідності до усталеної практики Європейського Суду з прав людини в контексті вищевказаних положень, володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-II). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, п. п. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", п. п. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", n. 50, Series A N 98).

Відповідно до положень ст. 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав і основоположних свобод, який ратифікований Верховною Радою України 17.07.97 року, кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Від потерпілого ОСОБА_7 до Дзержинського районного суду м. Харкова надійшло клопотання про вжиття заходів забезпечення позову про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, в розмірі 11 447 815 грн, шляхом накладення арешту на належне обвинуваченому майно в межах суми цивільного позову в розмірі 11 447 815 грн.

В матеріал справи наявна позовна заява про відшкодування моральної шкоди, завданої злочином, в якому потерпілий просить визнати його цивільним позивачем у кримінальній справі та стягнути з обвинуваченого моральну шкоду, завдану злочином, в розмірі 11 447 815 грн.

В обґрунтування розміру моральної шкоди наданий висновок експерта (спеціаліста) з питань судової експертизи № 24 від 15.04.2019 р., виконаний на замовлення потерпілого.

В той же час, дослідивши висновок експерта (спеціаліста) з питань судової експертизи № 24 від 15.04.2019 р. ОСОБА_14 , колегія суддів доходить висновку, що зазначений висновок не висновком експерта в розумінні вимог КПК України та ЗУ «Про судову експертизу».

Так, відповідно до ст. 101 КПК України, висновок експерта - це докладний опис проведених експертом досліджень та зроблені за їх результатами висновки, обґрунтовані відповіді на запитання, поставлені особою, яка залучила експерта, або слідчим суддею чи судом, що доручив проведення експертизи.

Відповідно до ст. 69 КПК України, експертом у кримінальному провадженні є особа, яка володіє науковими, технічними або іншими спеціальними знаннями, має право відповідно до Закону України "Про судову експертизу" на проведення експертизи і якій доручено провести дослідження об`єктів, явищ і процесів, що містять відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення, та дати висновок з питань, які виникають під час кримінального провадження і стосуються сфери її знань.

Відповідно до ст. 9 ЗУ «Про судову експертизу», атестовані відповідно до цього Закону судові експерти включаються до державного Реєстру атестованих судових експертів, ведення якого покладається на Міністерство юстиції України.

Особа або орган, які призначають або замовляють судову експертизу, можуть доручити її проведення тим судовим експертам, яких внесено до державного Реєстру атестованих судових експертів, або іншим фахівцям з відповідних галузей знань, якщо інше не встановлено законом.

Відповідно до ст. 10 ЗУ «Про судову експертизу», до проведення судових експертиз, крім тих, що проводяться виключно державними спеціалізованими установами, можуть залучатися також судові експерти, які не є працівниками цих установ, за умови, що вони мають відповідну вищу освіту, освітньо-кваліфікаційний рівень не нижче спеціаліста, пройшли відповідну підготовку в державних спеціалізованих установах Міністерства юстиції України, атестовані та отримали кваліфікацію судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому цим Законом.

Проте, в матеріалах справи відсутнє свідоцтво про присвоєння ОСОБА_14 кваліфікації судового експерта з певної спеціальності у порядку, передбаченому ЗУ «Про судову експертизу».

Крім того, статтею 70 КПК України визначено, що за завідомо неправдивий висновок, відмову без поважних причин від виконання покладених обов`язків у суді, невиконання інших обов`язків експерт несе відповідальність, встановлену законом.

Відповідно до ч. 2 ст. 102 КПК України визначено, що у висновку експерта обов`язково повинно бути зазначено, що його попереджено про відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Проте, у висновку експерта (спеціаліста) з питань судової експертизи № 24 від 15.04.2019 р. ОСОБА_14 , виконаний на замовлення потерпілого, відсутні докази попередження зазначеної особи про кримінальну відповідальність за завідомо неправдивий висновок та відмову без поважних причин від виконання покладених на нього обов`язків.

Таким чином, питання щодо обґрунтованості розміру заявленої шкоди буде предметом розгляду в судовому провадженні при вирішення цивільного позову по суті , а тому стверджувати про те, що визначена потерпілим сума відшкодування є доведеною, на цій стадії провадження підстав не має..

Крім викладеного, відповідно до ч. 3 ст. 171 КПК України, у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.

Визначення питання щодо наявності або відсутності моральної шкоди вирішується під час проведення психологічної експертизи, відповідно Інструкцією про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень (затверджена наказом Міністерства юстиції України № 53/5 від 08.10.1998).

Із наведеного вбачається, що підстави для задоволення клопотання цивільного позивача про вжиття заходів забезпечення цивільного позову, відсутні, оскільки обмеження права власності є неспіврозмірними завданням кримінального провадження, а наявнісьфакту завдання шкоду і розміру цієї шкоди не підтверджена доказами.

Також, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 неодноразово звертався до районних судів м. Харкова із заявами про забезпечення позову до пред`явлення позову щодо ОСОБА_9 , проте жодна з заяв задоволена не була.

Зокрема, згідно листа в.о. голови Жовтневого районного суду м. Харкова від 23.03.2020 № 01-22/95/2020 до суду заяви про забезпечення позову надходили: 04.10.2019 р., справа № 639/7109/19 (провадження 2-з/639/62/19), відмовлено Ухвалою від 08.10.2019 р., 26.11.2019 р., справа № 639/8347/19 (провадження 2-з/639/73/19), Ухвалою від 27.11.2019 заяву повернуто заявнику, 05.12.2019 р., справа №639/8574/19 (провадження 2-з/639/77/19), Ухвалою від 09.12.2019 заяву повернуто заявнику.

Згідно листа голови Дзержинського районного суду м. Харкова № 03-07/1025 від 26.03.2020 р. 23.01.2019 р. до суду надійшла заява представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про забезпечення позову до подання позовної заяви, яку Ухвалою від 25.10.2019 р. заяву повернуто заявнику. 30.10.2019 р. до суду надійшла заява ОСОБА_7 про забезпечення позову до пред`явлення позову, Ухвалою суду від 28.11.2019 р. заяву повернуто заявнику.

Згідно листа голови Комінтернівського районного суду м. Харкова від 23.03.2020/01-21/20151 вих., 26.07.2019 р. надійшла заява представника ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_8 про забезпечення позову до пред`явлення позовної заяви (справа №641/5977/19, провадження № 2-з/641/99/2019), Ухвалою від 29.07.2019 р. заяву повернуто заявнику.

Зазначені дії ОСОБА_7 свідчать про зловживання останнім своїми правами, що призводить до необґрунтованого звернення до судів.

В матеріалах справи наявне клопотання ОСОБА_7 про вжиття заходів забезпечення цивільного позову, в якому останній просить суд вжити додаткові заходи забезпечення цивільного позову шляхом заборони вчинення виконавчих дій по виконанню рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2019 р. по справі №-2093/10 направлених на примусе відчуження майна та арешт.

В обґрунтування зазначеного клопотання потерпілий зазначає, що Постановою Верховного Суду від 12.02.2020 р. скасовано рішення Апеляційного суду Харківської області від 27.07.2017 р. та рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30.06.2010 р. по справі № 2-2093/10 залишено в силі.

Зазначене, на думку потерпілого, свідчить про існування можливості того, що зазначене рішення може бути пред`явлено до виконання.

Дослідивши наявні в матеріалах справи колегія суддів зазначає, що відповідно до ст. 125 Конституції України, Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України.

Відповідно до ст. 129-1 Конституції України, суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

Держава забезпечує виконання судового рішення у визначеному законом порядку.

Контроль за виконанням судового рішення здійснює суд.

В ст. 17 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів» зазначено, що найвищим судом у системі судоустрою є Верховний Суд.

Згідно зі ст. 13 ЗУ «Про судоустрій та статус суддів», судові рішення, що набрали законної сили, є обов`язковими до виконання всіма органами державної влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими та службовими особами, фізичними і юридичними особами та їх об`єднаннями на всій території України. Обов`язковість урахування (преюдиційність) судових рішень для інших судів визначається законом.

Відповідно до ст. 419 ЦПК України, постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття.

Постанова суду касаційної інстанції є остаточною і оскарженню не підлягає.

Із наведеного вбачається, що обов`язковість виконання судового рішення є гарантіє забезпечення верховенства права та дотримання вимог Конституції України, норми якої, є нормами прямої дії.

А отже виконання судового рішення, яке набрало законної сили, законність і обґрунтованість якого перевірена судом апеляційної та касаційної інстанції, не може бути зупинено.

Відповідно, суд не наділений повноваженнями щодо застосування заходів забезпечення позову в вигляді заборони вчинення виконавчих дій по виконанню рішення, яке набрало законної сили.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 61,62,28, 131, 132 170, 171 ,172 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання прокурора ОСОБА_4 про арешт майна , що належить на праві власності ОСОБА_9 , клопотання ОСОБА_7 про вжиття заходів забезпечення позову шляхом накладення арешту на нерухоме майно ОСОБА_9 в межах суми цивільного позову та шляхом заборони вчинення виконавчих дій по виконанню рішення Дзержинського районного суду м. Харкова від 30 червня 2010 року по цивільній справі № 2-2093/10 залишити без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий : ОСОБА_1

Судді : ОСОБА_2

ОСОБА_3