Номер провадження: 11-сс/813/447/20
Номер справи місцевого суду: 495/1353/20 1-кс/495/657/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30.03.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючий - суддя ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Білгород Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на ухвалу слідчого судді Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2020 року про арешт майна у кримінальному проваджені №0000396, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України,-

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2020 року частково задоволено клопотання слідчого СВ Білгород Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Білгород Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000396, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та накладено арешт надвадцять металевих бочок ємністю 180 літрів, три пластикові каністри ємністю по 25 літрів та насос для відкачування.

Своє рішення про накладення арешту на майно слідчий суддя мотивував тим, що слідчим доведена необхідність про накладення арешту на майно вилучене під час обшуку в автомобілі IVECO TURBO DAILY 35-12 з державним реєстраційним знаком НОМЕР_1 , однак не доведено і необґрунтовано необхідність накладення арешту на зазначений автомобіль, в тому числі з посиланням на те, що він належить особі, яка не має жодного процесуального статусу у вказаному кримінальному провадженні.
Крім того, слідчий суддя відмовив у накладенні арешту на інші речі, вилучені під час обшуку автомобілю IVECO TURBO DAILY 35-12 з державним реєстраційним знаком НОМЕР_1 та зразки, здобуті слідчим під час цього обшуку, яка проведена без втручання у право власності особи, оскільки підстави для накладення арешту відсутні, так як їх зберігання передбачено відповідним порядком і збереження їх можливе без накладення арешту.

Зміст вимог апеляційної скарги.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, прокурорОСОБА_5 подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на необґрунтованість та не вмотивованість, просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою задовольнити клопотання слідчого у частині накладення арешту на автомобіль IVECO TURBO DAILY 35-12, номер шасі НОМЕР_2 , білого кольору з державним реєстраційним знаком НОМЕР_1 , будівельні рукавички помаранчевого кольору та чоловічі штани синього кольору.
Свої вимоги обґрунтовує тим, що вилучене майно є знаряддям вчинення кримінального правопорушення, може містити відомості про обставини вчинення злочину та мають значення речових доказів, оскільки самі по собі або у сукупності з іншими доказами мають суттєве значення для встановлення обставин у кримінальному проваджені.

В судове засідання апеляційного суду прокурор, будучи належним чином повідомленим про дату, час та місце розгляду апеляційної скарги не прибув, надав до апеляційного суду заяву, в якій просив провести розгляд скарги за його відсутність

Зважаючи на наведені обставини, враховуючи положення ч.4 ст.405 КПК України, апеляційний суд вважав за можливим та необхідним провести розгляд за відсутності учасників провадження та у відповідності до вимог ч.4 ст.107 КПК України, фіксування за допомогою технічних засобів кримінального провадження не здійснювати.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши: суддю-доповідача, прийнявши до уваги викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора; вивчивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви апеляційного суду.
Згідно з вимогами ст.404 КПК України, рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційних скарг.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Згідно з п.1 ч. 3 ст. 132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Згідно з ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Як вбачається з матеріалів провадження та клопотання слідчого, в рамках кримінального провадження №0000396, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, а саме за фактом викрадення з охоронюваної території СВК «Мрія» в с.Семенівка Білгород-Дністровського району Одеської області дизельного палива в кількості 4500 літрів, на підставі ухвали слідчого судді у період часу з 17:15 годин по 18:15 годин було проведено обшук автомобіля IVECO TURBO DAILY 35-12, номер шасі НОМЕР_2 , білого кольору з державним реєстраційним знаком НОМЕР_1 і виявлено та вилучено наступне майно: змив з рульового колеса, осип ґрунту з водійського килимка та з підлоги багажного відділення, чотири недопалки від цигарок «Собраніє», порожню пачку з під цигарок «Собраніє», сліди структури матеріалу з внутрішньої сторони скла на водійських дверцятах, будівельні рукавички, помаранчевого кольору, чоловічі спортивні штани синього кольору, змив речовини на марлевій серветці, ймовірно паливно-мастильного матеріалу, двадцять металевих бочок ємністю 180 літрів, три пластикові каністри ємністю по 25 літрів та насос для відкачування. Крім цього також вилучено вищевказаний автомобіль.

Вилучені предмети у цей же день, на підставі постанови слідчого приєднані до кримінального провадження в якості речових доказів.

У відповідності до ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Крім цього у клопотанні слідчого не зазначені наведені у ст.171 КПК України підстави та мета накладення арешту, не долучено до клопотання документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні дані, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном та не вказано, яке саме відношення має вилучене майно до вчиненого правопорушення.

Разом з тим, до клопотання слідчим долучено: копію витягу з ЄРДР у кримінальному провадженні №0000396; копію протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення; копію ухвали про надання дозволу на проведення обшуку автомобіля IVECO TURBO DAILY 35-12, номер шасі НОМЕР_2 , білого кольору з державним реєстраційним знаком НОМЕР_1 , копію протоколу проведення обшуку від 03.03.2020 року, постанову про приєднання до кримінального провадження речового доказу (а.с. 5-12).
Будь яких інших документів на обґрунтування необхідності накладення арешту на зазначений автомобіль та вилучене майно матеріали клопотання не містять.
З тексту оскаржуваної ухвали вбачається, що приймаючи рішення за результатами розгляду клопотання, слідчий суддя формально врахував обставини, викладені в клопотанні слідчого, не обґрунтував яким критеріям відповідають ці речі, крім зазначення положень ст. 98 КПК України, які є підставою для прийняття рішення про накладення арешту на майно, та не звернув уваги на невідповідність клопотання слідчого про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України і не надав відповідної правової оцінки даному клопотанню, а саме відсутності у ньому даних на підтвердження належності майна певній особі та інших матеріалів на обгрунтування поданого клопотання та прийняв передчасне та необґрунтоване рішення.

Водночас апеляційний суд погоджується з висновками слідчого судді щодо відсутності правових підстав, які свідчили про необхідність накладення арешту на вилучені в автомобілі експериментальні зразки та інші матеріальні речі, можливість збереження яких визначена діючим законодавством.

Разом з тим, на думку апеляційного суду є незрозумілим рішення слідчого судді про накладення арешту лише на частину заявленого у клопотанні майна, з урахуванням того, що воно вилучено в зазначеному автомобілі та могло переміщуватися у ньому, що в даному випадку може вказувати на те, що усе вилучене майно, і в тому числі автомобіль, могли бути пристосовані та використані як засіб та знаряддя правопорушення, в тому числі з огляду на те, що це майно визнано речовим доказом та, як стверджує орган досудового розслідування, має важливе значення для всебічного, повного i об`єктивного дослідження обставин справи у даному кримінальному проваджені.

При цьому колегія суддів вважає, що вирішення питання про накладення арешту на інші речі, в тому числі рукавиці та спортивні брюки, які належать певній особі, офіційні дані щодо якої не зазначено у клопотанні слідчого, повинно бути предметом розгляду слідчим суддею, оскільки у даному випадку вирішення такого питання у разі накладення арешту, порушує право особи володіння та користування таким майном.

Окрім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що норми п. 4 та п. 5 ч. 5 ст. 173 КПК України передбачають, що у своїй ухвалі про накладення арешту на майно слідчий суддя зазначає, крім іншого, також заборону, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі її передбачення та вказівку на таке майно та порядок виконання ухвали.

Як вбачається зі змісту резолютивної частини ухвали (а.с. 16-18), слідчий суддя вищевказаної вимоги кримінального процесуального закону не дотримався та не зазначив конкретний спосіб виконання ухвали про накладення арешту та спосіб обтяження майна, припустившись таким чином ще одного істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке завадило йому прийняти законне та обґрунтоване рішення.

Висновки апеляційного суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає ухвалу слідчого судді незаконною та необґрунтованою та приходить до висновку про те, що при розгляді клопотання та постановленні ухвали були допущені істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які унеможливлювали прийняття законного та обґрунтованого рішення, які у відповідності до вимог ст. 409 та 412 КПК України є підставою для скасування ухвали слідчого судді.

Крім того, встановлені апеляційним судом обставини вказують на невідповідність клопотання слідчого вимогам ч. 2 ст. 171 КПК України.

Частина 3 статті 172 КПК України передбачає, що слідчий суддя, суд, встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог статті 171 цього Кодексу, повертає його прокурору для усунення недоліків, про що постановляє ухвалу.

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду при прийнятті до розгляду клопотання прокурора про накладення арешту на майно не звернув уваги на його невідповідність вимогам ст. 171 КПК України та не виконав приписів ч. 3 ст. 172 КПК України, згідно яких встановивши, що клопотання про арешт майна подано без додержання вимог ст. 171 цього Кодексу, своєю ухвалою повертає клопотання прокурору для усунення недоліків.

З урахуванням наведеного, приймаючи до уваги невідповідність клопотання слідчого вимогам ст.171 КПК України, яка не була усунута слідчим суддею районного суду в порядку ч.3 ст.172 КПК України, апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню, з прийняттям нової ухвали про повернення клопотання прокурору для усунення недоліків, з підстав його невідповідності вимогам ст.171 КПК України.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 409, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Білгород Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_5 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Білгород Дністровського міськрайонного суду Одеської області від 04.03.2020 року про арешт майна у кримінальному проваджені №0000396, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, - скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання слідчого СВ Білгород Дністровського ВП ГУНП в Одеській області ОСОБА_6 , погоджене прокурором Білгород Дністровської місцевої прокуратури ОСОБА_5 про арешт майна у кримінальному провадженні №0000396, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03.03.2020 року, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, повернути прокурору процесуальному керівнику у даному кримінальному провадженні для усунення недоліків клопотання протягом 72 годин з моменту отримання копії ухвали апеляційного суду.
Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4