Ухвала
Іменем України
28 травня 2020 року

м. Київ
справа № 642/3579/19

провадження № 51 2488 ск 20
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Валки Валківського району Харківської області, громадянина України, з неповною середньою освітою, офіційно не працюючого, не одруженого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 24 вересня 2015 року Коломацьким районним судом Харківської області до штрафу у розмірі 1360 гривень за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 309 КК,
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК.
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2020 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 років.
Вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.
Ухвалою Харківського апеляційного суду 23 квітня 2020 року вказаний вирок залишено без зміни.
Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винуватим та засуджено за те, що він 30 березня 2019 року близько 11 години 30 хвилин, перебуваючи біля паркану домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 , яке належить потерпілому ОСОБА_5 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, ОСОБА_4 через внутрішній двір сусідського домоволодіння проник на територію внутрішнього двору домоволодіння за адресою: АДРЕСА_2 та від`єднав дренажний насос «Euroaqua WQS-2-2,5» вартістю 1407,20 грн, від тросу та поклав до мішку з тканини білого кольору, який знаходився біля насосу та з мішком, в якому знаходився дренажний насос «Euroaqua WQS-2-2,5» через внутрішній двір сусідського домоволодіння вийшов на вул. Нарвську з місця вчинення кримінального правопорушення зник, чим спричинив потерпілому ОСОБА_5 матеріальний збиток на суму 1407,20 грн.
Крім того, 22 травня 2019 року приблизно об 11 годині 00 хвилин, точний час судом не встановлено, ОСОБА_4 маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, з корисливих мотивів, прибув до території домоволодіння, що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , яке належить ОСОБА_6 , відчинив хвіртку вищевказаного домоволодіння та потрапив до двору домоволодіння, через відсутність частини вхідних дверей незаконно проник у житло, де з коридору таємно викрав майно, а саме: масляний обігрівач у вигляді гармошки марки «Saturn», вартістю - 710 гривень, яке належить потерпілому ОСОБА_6 та з викраденим з місця скоєння кримінального правопорушення зник, чим заподіяв ОСОБА_6 матеріальний збиток на 710 гривень.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації його дій, посилаючись на невідповідність призначеного йому покарання тяжкості вчиненого ним злочину та його особі внаслідок суворості, просить змінити постановлені у кримінальному проваджені судові рішення, застосувати до нього ст. 75 КК та звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що суд не достатньо врахував дані про її особу та ряд пом`якшуючих покарання обставин, зокрема: щире каяття, відшкодування заподіяної шкоди, відсутність претензій з боку потерпілого ОСОБА_5 .

Мотиви суду
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та кримінально-правова оцінка його діянь за ч. 3 ст. 185 КК у касаційній скарзі не оспорюється.

Що ж стосується доводів засудженого про порушення щодо нього загальних засад призначення покарання та звільнення від його відбування, то вони, на думку колегії суддів, є безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. При цьому, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, та не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.
Поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема «особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК України), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК України тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, що суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, дані про його особу, який, раніше неодноразово судимий, однак на шлях виправлення не став, не одружений, офіційно не працює. За відсутності обтяжуючих покарання обставин, судами визнано обставинами, що пом`якшують покарання: щире каяття, відшкодування заподіяної шкоди та відсутність претензій з боку потерпілого ОСОБА_5 .
Тому з урахуванням усіх даних у сукупності, суд призначив реальне покарання у виді позбавлення волі в мінімальних межах санкції ч. 3 ст. 185 КК та не порушив вимог статей 6567 КК, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів.
Доводи, наведенні у касаційній скарзі засудженого про звільнення його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК, аналогічні доводам його апеляційної скарги, які були предметом перевірки судом апеляційної інстанції та обґрунтовано визнанні необґрунтованими, при цьому суд 2-ї інстанції навів в ухвалі переконливі мотиви про відсутність підстав для застосування щодо засудженого положень ст. 75 КК. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого і вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 28 лютого 2020 року та ухвалу Харківського апеляційного суду від 23 квітня 2020 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3