ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/1450/20 Справа № 192/20/20 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 червня 2020 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
засудженого (в режимі
відеоконференції) ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку дистанційного судового провадження в режимі відеоконференції матеріали за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20лютого 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання щодо

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в смт Новгородка, Кіровоградської області, на даний час відбуває покарання в ДУ «Солонянська виправна колонія (№ 21)», засудженого вироком Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2016 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до 4 років 3 місяців позбавлення волі,

В с т а н о в и л а:

Ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20лютого 2020 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_7 про звільнення його від відбування покарання умовно-достроково було відмовлено.
Рішення суду обґрунтовано тим, що засуджений за весь період відбування покарання стягнень за порушення режиму утримання немає, характеризується як посередньо, так і добре, не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не приймає участь в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу, в зв`язку з чим, суд, незважаючи на відсутність в засудженого стягнень, не може визнати поведінку засудженого сумлінною та не вбачає підстав для визнання засудженого таким, що належно ставиться до праці, оскільки наявні у засудженого заохочення мають разовий, а не систематичний характер і є недостатніми для оцінки ставлення до праці засудженого, як належне.

Засуджений ОСОБА_7 не погодився з даним рішенням суду. В своїй апеляційній скарзі просить ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20лютого 2020 року скасувати, постановити нову ухвалу, якою звільнити його умовно-достроково від відбування покарання, оскільки має хворобу, а саме ВІЧ-інфекцію, відбув 2/3 частини покарання, поведінка його посередня, працює у їдальні та має три заохочення.

Засуджений в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу і з підстав, викладених в ній, просив її задовольнити.
Прокурор заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважав ухвалу суду законною та обґрунтованою і просив залишити її без змін, а скаргу без задоволення.
В судових дебатах сторони підтримали такі ж позиції.

Дослідивши надані матеріали, перевіривши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції належним чином дотримався вказаних вимог кримінального процесуального закону, а доводи апелянта про наявність підстав для застосування в данному випадку умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, апеляційний суд вважає безпідставними.
Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно зі ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.
Згідно з матеріалами провадження та технічної фіксації судового розгляду, суд першої інстанції повно, всебічно та об`єктивно розглянув клопотання засудженого, дослідив необхідні матеріали провадження і прийшов до обґрунтованих висновків, що засуджений не довів своє виправлення, тому не може бути звільнений умовно-достроково.
Зі змісту частини другої статті 50 КК України слідує, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, що відбувають покарання у виді обмеження волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.
Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Таким чином, з вищенаведеної статті вбачається, що головною передумовою для звільнення особи умовно-достроково є не формальний сплив певного строку покарання, а факт виправлення засудженої особи, яке вона довела своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці за весь час відбування покарання, а також досягнення цілей покарання.
Як слідує із роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування вказаної норми закону України про кримінальну відповідальність, які містяться в постанові Пленуму Верховного Суду України від 26.04.2002 року № 2 «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливі лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого.
З матеріалів провадження видно, що ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, наразі відбуває покарання, призначене вироком Центрально-Міського районного суду м.Кривого Рогу Дніпропетровської області від 05 квітня 2016 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України у вигляді 4 років 3 місяців позбавлення волі. Початок строку: 02.02.2017 року, кінець строку: 02.05.2021 року.
В місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_7 перебуває з 06.02.2017 року. Під час утримання в Установі виконання покарань №3 м. Кривого Рогу характеризувався посередньо, заохочень не мав, порушень режиму утримання не допускав.
З 22.01.2018 року по 06.06.2019 року перебував у Дніпропетровській виправній колонії №89, характеризувався задовільно, стягнень не мав, мав два заохочення.
З 06.06.2019 року відбуває покарання в ДУ «Солонянська виправна колонія №21». На даний час відбув 2/3 частини строку покарання, за час відбування покарання характеризується задовільно, працевлаштований в їдальні установи, дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом з метою уникнення покарання, не приймає участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не приймає участь в роботі самодіяльних організацій, в реалізації програм диференційованого виховного впливу, до виконання передбачених законом вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість та байдужість, безвідповідально ставиться до виконання робіт із благоустрою установи, не вбачає суспільної необхідності у їх виконанні. Згідно довідки про заохочення та стягнення має лише три заохочення, стягнень за порушення режиму утримання немає.
20.03.2018 року комісією установи засудженому ОСОБА_7 відмовлено у застосуванні заміни невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до ст. 82 КК України як особі, що не стала на шлях виправлення.
05.07.2019 року комісією установи відмовлено у застосуванні зміни умов тримання відповідно до ст.ст. 100,101 КВК України відмовлено, як особі, що не стає на шлях виправлення.
23.09.2019 року комісією установи відмовлено у застосуванні заміни невідбутої частини покарання більш м`яким відповідно до ст. 82 КК України як особі, що не стала на шлях виправлення.
20.12.2019 року комісією установи відмовлено у застосуванні умовно-дострокового звільнення від покарання відповідно до ст. 81 КК України, як такому, що не довів своє виправлення.
Таким чином, доводи апелянта про те, що він досяг прогресу у напрямку виправлення та зазнав змін, спростовуються вищевикладеним.
Умовно-достроковому звільненню підлягають ті засуджені, які протягом всього, а не певного періоду часу, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довели своє виправлення і для цього дані беруться в їх сукупності.
Таким чином, відсутні фактичні обставини, які б свідчили, що ОСОБА_7 своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Враховуючи вищенаведене, апеляційний суд доходить висновку, що твердження апелянта про те, що він довів своє виправлення і готовий до правослухняної поведінки без відбування покарання є голослівними, оскільки матеріали провадження свідчать про недосягнення такої мети покарання як виправлення засудженого та запобігання вчиненню нових злочинів.
Оскільки умовно-дострокове звільнення застосовується у кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, апеляційний суд дійшов висновку, що для досягнення цілей покарання умовно-дострокове звільнення в даному випадку є передчасним.
Таким чином, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність підстав для звільнення ОСОБА_7 від подальшого відбування покарання умовно-достроково і вважає ухвалу суду законною та обґрунтованою, підстав для її зміни чи скасування апеляційним судом не встановлено.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А :
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 - залишити без задоволення.
Ухвалу Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 20лютого 2020 року про відмову в задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання щодо ОСОБА_7 - залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4