Житомирський апеляційний суд
Справа №274/5018/19 Головуючий у 1-й інст. ОСОБА_1
Категорія ст. 81 КК України Доповідач ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 квітня 2020 року Житомирський апеляційний суд
в складі: головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю: секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі матеріали кримінального провадження № 274/5018/19 за апеляційними скаргами засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 на ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 лютого 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення,-

в с т а н о в и в:

В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання умовно-достроково. Вважає ухвалу суду необґрунтованою, постановленою без повного та всебічного дослідження обставин справи. Зазначає, що приймаючи рішення, суд першої інстанції в достатній мірі не врахував дані, які характеризують його особу, зокрема те, що він повністю визнав свою вину, щиро розкаявся та має позитивну характеристику, а також не звернув увагу на ухвалу Менського районного суду Чернігівської області від 12.02.2018 року, якою щодо нього було застосовано ст.82 КК України, що свідчить про його виправлення. Вказує, що за весь період відбування покарання, жодних виконавчих листів про відшкодування шкоди до установ відбування покарання не надходило, а тому він немає можливості відшкодовувати цивільний позов потерпілої сторони.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_9 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання ОСОБА_8 та звільнити його від відбування покарання умовно-достроково. Вважає ухвалу суду незаконною, необґрунтованою та невмотивованою, постановленою без повного та всебічного дослідження обставин справи. Зазначає, що суд розглянув справу однобічно, упереджено та приймаючи рішення в достатній мірі не врахував дані, які характеризують особу засудженого, зокрема те, що він повністю визнав свою вину у вчиненому злочині, щиро розкаявся, з 30.03.2015 року не має жодного стягнення та характеризується позитивно, працевлаштований за межами установи, до праці ставиться сумлінно, відвідує заходи виховного та профілактичного характеру, а також має 13 заохочень, 9 з яких у вигляді виїзду до близьких родичів, під час яких він жодного разу не порушував визначені законом правила та зобов`язання, не створював якусь небезпеку для оточуючих людей. Крім того, зазначає, що поза увагою суду залишився той факт, що лише у 2019 році ОСОБА_8 мав 6 заохочень, які свідчать про те, що він став на шлях виправлення. Стверджує, що суд дійшов помилкового висновку про наявність у засудженого ОСОБА_8 можливості погасити заборгованість по виконавчому листу за вироком суду щодо нього.

В ухвалі суду зазначено, що засуджений ОСОБА_8 звернувся до суду з клопотанням, в якому просив звільнити його умовно-достроково, оскільки він довів своє виправлення.
Відмовляючи у задоволенні клопотання засудженого, суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_8 засуджений вироком Військового апеляційного суду Центрального регіону від 17 вересня 2009 року за п.7 ч.2 ст.115, ч.1 ст.296, ч. 1 ст.70 КК України на 14 років позбавлення волі.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 26.02.16 року у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 03.05.09 р. до 22.12.09 р..
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 12.02.18 року згідно зі ст. 82 КК України невідбуту частину покарання замінено на 4 роки 6 місяців 23 дні обмеження волі.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29.05.18 р. у строк покарання зараховано час слідування під вартою до виправного центру з 12.02.18 р. до 31.03.18 р.
Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_8 обчислюється для позбавлення волі з 03.05.09 року, а для обмеження волі з 31.03.2018 року. Кінець строку: 22.07.22 року. строку покарання відбув 22.01.2019 року.
Засуджений ОСОБА_8 в місцях позбавлення волі знаходиться з 13 травня 2009 року. За період відбуття покарання в місцях позбавлення волі зарекомендував себе в цілому з посередньої сторони. Допустив 17 порушень вимог режиму відбування покарання, за фактами яких було проведено бесіди виховного характеру та накладено 15 дисциплінарних стягнень. Допущені порушення виразились у порушенні розпорядку дня, порушенні локалізації, невиконанні законних вимог адміністрації, нетактовній поведінці до представників адміністрації. За сумлінну поведінку і ставлення до праці двічі заохочувався адміністрацією установи.
З 31.03.18 року відбував покарання у Ірпінському виправному центрі (№ 132), де характеризувався позитивно, дев`ять разів заохочувався адміністрацією установи. З 03 серпня 2019 року відбуває покарання в Бердичівському виправному центрі (№ 108) та має два заохочення, характеризується позитивно.
З характеристики Бердичівського виправного центру (№ 108) від 17.02.2020 року вбачається, що засуджений ОСОБА_8 порушень встановленого порядку відбування покарання не допускає, дотримується встановлених правил поведінки та розпорядку дня. Заходи виховного та профілактичного характеру відвідує, реагує на них правильно. Працевлаштований за межами установи на контрагентському об`єкті. До праці ставиться сумлінно. Має позов згідно вироку суду на 212 888,73 грн., який відшкодовано на 65 грн., виконавчі листи до установи виконання покарань не надходили.
Враховуючи те, що ОСОБА_8 хоча і відбув строку призначеного судом покарання, однак не характеризується як особа, яка за весь час відбування покарання сумлінною поведінкою та ставленням до праці довела своє виправлення і його звільнення не призведе до появи небезпеки суспільству чи окремим громадянам, суд першої інстанції дійшов висновку про відмову у задоволенні заяви засудженого про звільнення його умовно-достроково від відбування покарання.
Заслухавши доповідача, пояснення засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_7 в підтримання апеляційних скарг, думку прокурора в заперечення апеляційних скарг, перевіривши доводи апеляційних скарг та матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з таких підстав.

Так, приймаючи рішення про відмову в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, суд першої інстанції діяв у відповідності до положень ст. 81 КК України та ст.ст. 537, 539 КПК України, відповідним чином мотивувавши свої висновки.

Як вбачається з матеріалів провадження, ОСОБА_8 засуджений вироком Військового апеляційного суду Центрального регіону від 17 вересня 2009 року за п.7 ч.2 ст.115, ч.1 ст.296, ч.1 ст.70 КК України на 14 років позбавлення волі.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 26.02.2016 року у строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 03.05.2009 р. до 22.12.2009 р.
Ухвалою Менського районного суду Чернігівської області від 12.02.2018 року згідно зі ст. 82 КК України невідбуту частину покарання замінено на 4 роки 6 місяців 23 дні обмеження волі.
Ухвалою Ірпінського міського суду Київської області від 29.05.2018 р. у строк покарання зараховано час слідування під вартою до виправного центру з 12.02.2018 р. до 31.03.2018 р.
Початок строку відбування покарання засудженому ОСОБА_8 обчислюється для позбавлення волі з 03.05.2009 року, а для обмеження волі з 31.03.2018 року. Кінець строку: 22.07.2022 року. строку покарання відбув 22.01.2019 року.
Відповідно до вимог ч.2 ст. 81 КК України, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Наведене є обов`язковою передумовою для умовно-дострокового звільнення, поряд із передбаченими у ч.3 ст. 81 КК України строками фактичного відбуття покарання засудженим.

Порядок дострокового звільнення від відбування покарання встановлено ст. 154 КВК України. Відповідно до даного порядку, стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 КК України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна не відбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань надсилає подання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством.

Наведені норми закону вказують на те, що саме адміністрація установи виконання покарань повинна дійти висновку про те, що особа, яка відбуває покарання, довела своє виправлення.

Проте, згідно характеристики засудженого ОСОБА_8 , останній в місцях позбавлення волі знаходиться з 13 травня 2009 року. За період відбуття покарання в місцях позбавлення волі зарекомендував себе в цілому з посередньої сторони. Допустив 17 порушень вимог режиму відбування покарання, за фактами яких було проведено бесіди виховного характеру та накладено 15 дисциплінарних стягнень. Допущені порушення виразились у порушенні розпорядку дня, порушенні локалізації, невиконанні законних вимог адміністрації, нетактовній поведінці до представників адміністрації. За сумлінну поведінку і ставлення до праці двічі заохочувався адміністрацією установи.
З 31.03.2018 року відбував покарання у Ірпінському виправному центрі (№ 132), де характеризувався позитивно, дев`ять разів заохочувався адміністрацією установи. З 03 серпня 2019 року відбуває покарання в Бердичівському виправному центрі (№ 108) та має два заохочення, характеризується позитивно.
З характеристики Бердичівського виправного центру (№ 108) від 17.02.2020 року вбачається, що засуджений ОСОБА_8 порушень встановленого порядку відбування покарання не допускає, дотримується встановлених правил поведінки та розпорядку дня. Заходи виховного та профілактичного характеру відвідує, реагує на них правильно. Працевлаштований за межами установи на контрагентському об`єкті. До праці ставиться сумлінно. Має позов згідно вироку суду на 212888,73 грн., який відшкодовано на 65 грн., виконавчі листи до установи виконання покарань не надходили (а.п. 127-128).
Проаналізувавши вищенаведене, апеляційний суд вважає, що наведені дані про особу ОСОБА_8 не дозволяють зробити висновок про сумлінну поведінку засудженого, яка б вказувала на доведення виправлення засудженого та не можуть слугувати підставою для застосування щодо останнього положень ст. 81 КК України.

З огляду на вищенаведене, апеляційний суд погоджується з рішенням місцевого суду про залишення вказаного клопотання засудженого ОСОБА_8 без задоволення.

Також, апеляційний суд відмічає, що для умовно-дострокового звільнення засудженого необхідно враховувати його поведінку за весь період відбування покарання.
Твердження апелянтів про те, що засуджений ОСОБА_8 став на шлях виправлення, колегія суддів вважає необґрунтованим, оскільки з матеріалів провадження вбачається, що на даний час не досягнуто виправного та превентивного впливу на засудженого, що є основними цілями застосування до особи покарання, та змін його особи, які роблять його безпечним для суспільства, характеризують його схильність до правомірної поведінки, поваги до правил і традицій людського співжиття.
Про вищенаведене свідчить і висновок місцевого суду про те, що наявність заохочень у виправному центрі протягом останніх місяців вказує, що засуджений став на шлях виправлення, але враховуючи інші характеристики поведінки (17 порушень вимог режиму відбування покарання, що виразилися у порушенні розпорядку дня, порушенні локалізації, невиконанні законних вимог адміністрації, нетактовній поведінці до представників адміністрації; завдані своїми злочинними діями збитки не відшкодовує) на даний час відсутні достатні дані, які свідчать про те, що засуджений вже повноцінно, стабільно довів своє виправлення і його звільнення не призведе до появи небезпеки суспільству чи окремим громадянам.
Колегія суддів враховує, що поведінка засудженого, яка вказує на його виправлення, має бути стабільною в ході всього строку відбування покарання, а не лише перед моментом виникнення права на певну пільгу. Посилання в апеляційних скаргах на те, що засуджений ОСОБА_8 став на шлях виправлення, колегія суддів не вбачає такими, які істотно впливають на рішення щодо умовно-дострокового звільнення.
Вказання апелянтами на наявність ухвали Менського районного суду Чернігівської області від 12.02.2018 року, якою щодо засудженого ОСОБА_8 було застосовано положення ст. 82 КК України, не може слугувати безумовною підставою для застосування умовно-дострокового звільнення останнього від відбування покарання.

Зазначення апелянтами про неможливість відшкодування засудженим ОСОБА_8 цивільного позову, оскільки жодних виконавчих листів про відшкодування шкоди до установ відбування покарання не надходило, не спростовує висновків суду, оскільки апелянтами не надано доказів того, що засуджений вчиняв будь-які дії щодо погашення завданих збитків, знаючи при цьому, про наявність цивільного позову.
Таким чином, незважаючи на наявність формальної підстави для умовно-дострокового звільнення, зокрема факту відбуття певної частини призначеного судом строку покарання, відсутньою є фактична підстава, а саме стала тенденція засудженого до виправлення.
На підставі викладеного, ухвалу суду щодо ОСОБА_8 не можна визнати незаконною, а тому підстав для її скасування немає.
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, апеляційний суд, -

п о с т а н о в и в :

Апеляційні скарги засудженого ОСОБА_8 та його захисника ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 17 лютого 2020 року, якою відмовлено у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_8 про умовно-дострокове звільнення без зміни.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді: