ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Апеляційне провадження № 11сс/818/864/20 Головуючий 1ї інстанції ОСОБА_1
Справа № 953/2820/20 Доповідач ОСОБА_2
Категорія : у порядку КПК України

У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого - ОСОБА_2
суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4
за участю секретаря - ОСОБА_5
прокурора - ОСОБА_6
представника власника
майна - адвоката ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові матеріали за апеляційними скаргами
адвоката ОСОБА_7 , як представника ОСОБА_8 ,

адвоката ОСОБА_9 , як представника ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11

на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_12 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000037 від 15.01.2020, за ознаками ч. 3 ст. 191 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_12 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000037 від 15.01.2020, за ознаками ч. 3 ст. 191 КК України.

Не погодившись з вказаним рішенням суду, адвокат ОСОБА_7 в інтересах ОСОБА_8 , адвокат ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_10 і ОСОБА_11 звернулись з апеляційними скаргами на вказане рішення слідчого судді

В своїй скарзі адвокат ОСОБА_7 просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити прокурору в поновленні строку на зверненні до суду і накладенні арешту на майно. В обґрунтування апеляційних вимог адвокат посилається на пропуск прокурором строку на звернення з клопотання без поважних причин. Вважає останнім строком для звернення останню хвилину робочого дня 13 березня 2020 о 16-45 годині, п`ятниці, а прокурор звернувся 24.03.2020. Посилання на відпустку прокурора є непідтвердженими. У даному кримінальному провадженні визначено групу прокурорів, кожен з яких наділений рівними повноваженнями, в тому числі і шляхом звернення до суду щ процесуальними документами. За час проведення обшуку за адресою: АДРЕСА_1 допущено ряд процесуальних порушень. Були присутні поняті, особу яких не встановлено. Вилучено документи, серед яких є датовані з 1998 по 2018 роки, хоча за строком виникнення подій меті проведеного обшуку відповідає лише 6 документів. Також серед вилученого майна наявний технічний пристрій, який виконував у приміщенні охоронювану функцію та здійснював запис подій на носій інформації безпосередньо в офісному приміщенні. Вказаний відеореєстратор на зазначений в ухвалі суду та не містить на собі сліди вчинення будь-яких господарських операцій, а отже не може бути доказом. Більш того, вказаний пристрій фіксував і хід обшуку від 24.02.2020 та був вилучений після того, як оперуповноважені співробітники дізналися, що він підключений до електромережі та здійснює поточний час події. З цього приводу були внесені зауваження до протоколу обшуку. З вилучених комп`ютерів не було зкопійовано інформацію. Арешт майна фактично припиняє підприємницьку діяльність особи, яка не є учасником кримінального провадження та не має в ньому будь-якого процесуального статусу. Також вважає, що прокурором взагалі не доведено факт вчинення злочину, оскільки наведений фактаж подій має ознаки цивільно-правових відносин та факт їх дослідження органом досудового розслідування є неприпустимим.

Адвокат ОСОБА_9 в своїй апеляційній скарзі просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою відмовити прокурору у задоволенні клопотання про арешт майна. В обґрунтування апеляційний вимог посилається на пропуск прокурором строку для звернення до суду з клопотанням про арешт майна без поважних причин. Вважає останнім строком для звернення прокурора з клопотанням 13 березня 2020, 16-45 година, проте, прокурор звернувся 24.03.2020. Посилання на відпустку прокурора є непідтвердженими. Вважає відсутніми підстави для арешту майна документів ПрАТ «УСТД», оскільки в ухвалі Київського районного суду м. Харкова від 20.02.2020 року було чітко визначено перелік можливого вилученого майна, де відсутні жодне посилання щодо документів ПрАТ «УСТД». Вилучені документи ПКФ «Христина ЛТД», «Солдат2020» та інші, не підпадають під період 9 місяців 2019 року, тобто період з 1 січня 2019 по вересень 2019 року, а тому вилучені незаконно. Загроза зміни, знищення або відчуження вилучено майна не доведена та необгрунтована. Вказаний арешт перешкоджає підприємницькій діяльності підприємства. Флеш-накопичувачі містять спеціальні електронні ключи та підписи, які використовуються безпосередньо у роботі бухгалтера. Під час проведення обшуку були залучені до участі у слідчі дії працівники спеціального підрозділу, яких не внесли до протоколу. Тому вважає, що рішення суду є незаконним та упередженим.

ОСОБА_11 в своїй апеляційній скарзі просить скасувати ухвалу та постановити нову, якою відмовити прокурору в задоволенні клопотання про арешт майна. В обґрунтування апеляційних вимог посилається на порушення судом норм кримінального процесуального закону. Вважає, що судом безпідставно поновлено прокурору строк для звернення до суду з клопотанням про арешт майна, оскільки останнім строком для звернення прокурора з клопотанням є 13 березня 2020, 16-45 година, а звернувся прокурор 24.03.2020. Підстави для арешту майна відсутні, оскільки прокурором не доведено необхідності вилучення майна і взагалі відсутня аргументація стосовно того, які відомості містяться у вилучених в нього документах та мобільному телефоні, що можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Визнання арештованого майна речовим доказом не може слугувати підставою для арешту майна. Зазначив, що у нього вилучені особисті документи, які не мають жодного відношення до господарських відносин між ПКФ «Христина ЛТД», у виді ТОВ та ТОВ «Солдат-2020», оскільки вилучені документи датовані за десять років до події, вказаної в ухвалі про надання дозволу на обшук. Вважає, що правовідносини між двома господарюючими суб`єктами носять цивільно-господарський правовий характер, що виключає можливість кримінального провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення. На цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у його, як власника, права та інтереси.

Інші учасники судового процесу в судове засідання не з`явились, були належним чином повідомлені про дату та час розгляду справи, адвокат ОСОБА_9 та ОСОБА_11 надали заяви про розгляд справи за їх відсутністю.

Враховуючи вимоги ч. 2 ст. 422 та ч. 4 ст. 405 КПК України, думки апелянтів, колегія суддів постановила рішення щодо проведення апеляційного перегляду ухвали слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року за відсутності осіб, які не з`явились, оскільки неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

Вислухавши доповідь судді, пояснення прокурора та представника власника майна адвоката ОСОБА_7 , перевіривши представлені матеріали судового провадження, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що слідчим відділом Прокуратури Харківській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000037 від 15.01.2020 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України.

24 березня 2020 р. до Київського районного суду м. Харкова надійшло вказане клопотання прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_12 по кримінальному провадженню № 0000037 від 15.01.2020 року, в якому вона просила накласти арешт на тимчасово вилучене майно: вилучене в ході проведення обшуку за місцем фактичного мешкання бухгалтера ТОВ "ПКФ "Христина, ЛТД" ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , за адресою: АДРЕСА_2 відповідно до списку, зазначеного в клопотанні; майно, вилучене в ході проведення обшуку в домоволодінні, яке належить директору ТОВ "ПКФ "Христина, ЛТД" ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , що розташоване за адресою: АДРЕСА_3 відповідно до списку, зазначеного в клопотанні; майно, вилучене в ході проведення обшуку в офісному приміщенні ТОВ "ПКФ "Христина, ЛТД", що розташоване в квартирі 41-Д будинку 5 по проспекту Незалежності в м. Харкові, в ході якого вилучене належне ТОВ "ПКФ "Христина, ЛТД" майно відповідно до списку, зазначеного в клопотанні; майно, вилучене в ході проведення обшуку за місцем мешкання директора ТОВ «Солдат 2020» ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , в будинку за адресою: АДРЕСА_4 , в ході якого вилучене належне останній майно відповідно до списку, зазначеного в клопотанні. В обгрунтування клопотання прокурор зазначив, що під час досудового розслідування встановлено, що протягом 2019-2020 років директор ТОВ «ПФК Христина, ЛТД» ОСОБА_8 , діючи умисно із корисливих спонукань без згоди та відома засновників вказаного підприємства, зловживаючи своїм службовим становищем, шляхом укладання фіктивних договорів з ТОВ «Солдат 2020», незаконно заволодів майном підприємства «ПФК Христина, ЛТД» у великих розмірах, а саме нежитловими приміщеннями, які є основними засобами підприємства. Вилучена документація містить в собі інформацію про вчинене кримінальне правопорушення, вилучена комп`ютерна техніка також містять в собі інформацію про вчинене кримінальне правопорушення, в тому числі видалену інформацію, яку можливо отримати лише шляхом проведення судової комп`ютерно-технічної експертизи та доказову інформацію, щодо вчинення кримінального правопорушення, оскільки використовувались під час його вчинення і зберігають в собі інформацію щодо здійснених телефонних дзвінків, смс-повідомлень, графічних файлів, які пересилалися, а також інформацію щодо переписки засобами мережі Інтернет. Вилучені під час обшуку предмети та документи визнані речовими доказами у кримінальному провадженні. Прокурор просив накласти арешт на вказане майно з метою забезпечення збереження речових доказів.

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Харківської області ОСОБА_12 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000037 від 15.01.2020, за ознаками ч. 3 ст. 191 КК України.

Приймаючи рішення про задоволення клопотання, суд першої інстанції таке рішення мотивував тим, що прокурором доведено наявність підстав вважати, що було вчинено кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 191 КК України. Слідчий суддя вважав, що вилучене майно, що було тимчасово вилучене під час проведення 24.02.2020 та 25.02.2020 обшуків, може містити відомості про факти чи обставини, що встановлюються під час кримінального провадження і відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України та може бути речовими доказами, з метою забезпечення збереження доказової інформації на майні, слідчий суддя дійшов висновку про задоволення клопотання прокурора та накладення арешту. При цьому, слідчий суддя задовольнив клопотання прокурора ОСОБА_12 про поновлення процесуального строку на звернення до суду з клопотанням про арешт вилученого в ході проведених обшуків майна, визнав причини пропуску строку поважними.

Колегія суддів погоджується з таким висновком слідчого судді, оскільки він ґрунтується на вимогах чинного законодавства.

Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України», де зазначається «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Згідно положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватись і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 року у справі "Смирнов проти Росії" було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина. Також, у рішенні Європейського суду з прав людини від 23 січня 2014 року у справі "East/West Alliance Limited" проти України" судом наголошено на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Першого протоколу до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно бути законним (див.також рішення у справі "Іатрідіс проти Греції"). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див.рішення у справі " Лемуан проти Франції", від 22 вересня 1994 року та "Кушоглу проти Болгарії" від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див. Рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льон рот проти Швеції"). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див. Рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства").
Відповідно до положень статті 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Згідно ч.2 ст.170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч. 11 ст. 170 КПК України, заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Згідно ч.3 ст.170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Відповідно до положень ч.1 ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Виходячи з матеріалів вказаного провадження, є підстави вважати, що тимчасово вилучене майно відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України, оскільки може містити відомості про факти чи обставини, що встановлюються під час кримінального провадження щодо вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 191 КК України. Тому, не застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна може в подальшому перешкодити кримінальному провадженню, оскільки існує ризик того, що у разі не накладення арешту існує можливість відчужити, змінити, переробити, зіпсувати, передати вказане майно іншим особам до закінчення досудового розслідування. Вимоги клопотання, на цій стадії досудового розслідування, виправдовують втручання у права і інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, що чітко узгоджується з нормами ст. 170 КПК України.

З урахуванням вказаних обставин та з метою уникнення негативних наслідків, які можуть перешкодити проведенню всебічного та повного досудового розслідування, з метою запобігання можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення чи відчуження майна в даному кримінальному провадженні, суд дійшов вірного висновку про наявність правових підстав до арешту майна, враховуючи можливість використання його як доказу у даному кримінальному провадженні, наслідки арешту майна, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Доводи апелянтів щодо пропуску прокурором строку на звернення з клопотанням про арешт майна не можуть бути підставою для відмови у задоволенні клопотання про арешт майна, оскільки ця підстава не зазначена законодавцем у ч. 1 ст. 173 КПК України, згідно якої слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна.

Доводи апелянтів стосовно того, що відносини між двома господарюючими суб`єктами носять суто цивільно-господарський характер, що, на думку апелянтів, виключає можливість кримінального провадження у зв`язку з відсутністю події кримінального правопорушення, колегія суддів не приймає, оскільки слідчий суддя на цій стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті і не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких є накладення арешту на майно.

Посилання апелянтів на відсутність правових підстав для арешту майна і невідповідність майна критеріям ст. 98 КПК України не ґрунтуються на матеріалах справи. Вилучене майно відповідає критеріям, зазначеним в ст. 98 КПК України, як майно, що було знаряддям вчинення кримінального правопорушення або зберегло на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Слідчий суддя на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначає лише, чи може майно бути предметом, доказом злочину, засобом чи знаряддям його вчинення, або воно набуте злочинним шляхом чи є доходом від вчиненого злочину або за рахунок доходів від вчиненого злочину та чи містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження. Майно, на яке спрямоване кримінальне правопорушення підлягає арешту незалежно від того, хто є його власником, де знаходиться і незалежно від того, чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування запобіжного заходу, а саме: запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховування) на певне майно, що перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні. Арешт майна, з підстав, передбачених п. 1 ч. 2 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів, є самостійною правовою підставою для арешту, поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від дій останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна.

Доводи апелянтів щодо вилучення зайвої бухгалтерської документації за попередні роки, що передують 2019 року, колегія суддів також не бере до уваги, оскільки при визначенні остаточної кваліфікації дій, яка буде здійснюватися в межах строків досудового розслідування, передбаченого чинним КПК України, сторона захисту не позбавлена процесуальної можливості заявляти клопотання про повернення майна або доказів, які не охоплюються остаточним обвинуваченням.

Також колегія суддів не приймає до уваги доводи апелянтів щодо незаконного вилучення технічного пристрою відеореєстратору і комп`ютерної техніки, оскільки ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 21.02.2020 року надавався дозвіл на вилучення носіїв інформації, комп`ютерної техніки, що прямо зазначено в ухвалі. Відеореєстратор за своїм функціональним призначенням є носієм інформації, тому його вилучення було здійснено законно на підставі ухвали слідчого судді на обшук.

За таких обставин ухвалу слідчого судді слід вважати такою, що відповідає вимогам ч.1 ст.173 КПК України і підстав для її скасування з мотивів вказаних в апеляційних скаргах апелянтів, на думку колегії суддів, немає.

Керуючись ст.ст. 98, 100,171, 172, 404, 422 КПК України, колегія суддів,-

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги адвоката ОСОБА_7 , як представника ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_9 , як представника ОСОБА_10 , ОСОБА_11 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Харкова від 26 березня 2020 року залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий

Судді