Дата документу 22.01.2020 Справа № 314/2874/17
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/807/385/20 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 314/2874/17
Категорія ст. 115 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2020 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0000474, відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вільнянськ Запорізької області, громадянина України, з повною середньою освітою (11 класів), неодруженого, не працюючого, що зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , такого, що не має судимостей,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України;

за участю прокурора ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_8 ,

за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6 (з доповненнями) на вирок колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2018 року,

в с т а н о в и л а:

в апеляційній скарзі прокурор, не оскаржуючи фактичні обставини справи, доведеність вини засудженого ОСОБА_6 , кваліфікацію його дій за ч. 1 ст. 115 КК України, вважає, що вирок суду є незаконним, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

У вироку суду зазначено, що обвинувачений вину у вчиненні інкримінованого злочину не визнав, заявивши, що він не причетний до заподіяння шкоди здоров`ю потерпілого. Винуватість обвинуваченого у заподіянні смерті потерпілого підтверджується сукупністю доказів досліджених у судовому засіданні та перелічених у вироку суду. Обставиною, що обтяжує покарання засудженого ОСОБА_6 є вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння. Обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_6 , судом не встановлено. Однак, при постановленні вироку, судом першої інстанції не надано належної оцінки матеріалам, які характеризують особу обвинуваченого, зокрема не враховано те, що останній раніше притягувався до кримінальної відповідальності за тяжкі та корисливі злочини. Крім цього, при призначенні покарання не враховано вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, а саме те, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню останніми нових злочинів. В даному випадку мета покарання досягнута не у повному обсязі, призначене ОСОБА_6 , судом першої інстанції, покарання у вигляді 10 років позбавлення волі є недоцільним.

Більш того, у відповідності до вимог ч. 5 ст. 72 КК України судом зараховано ОСОБА_6 строк його перебування в умовах попереднього тримання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, тобто ОСОБА_6 фактично вже відбув майже 5 років позбавлення волі з 10 призначених, що є недостатнім для виправлення особи за вчинення особливо тяжкого злочину. Враховуючи вищевикладене, та виходячи із обставин скоєного кримінального правопорушення, даних про особу ОСОБА_6 , відсутність будь-яких гарантій того, що він знову не вчинить нового злочину, покарання останнього повинно бути не менше 15 років позбавлення волі.

Просить суд вирок за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.1 ст.115 КК України - скасувати, у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого. Постановити свій вирок, призначивши ОСОБА_6 покарання за ч. 1 ст. 115 КК України - у вигляді 15 років позбавлення волі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 вказує, що він не згоден з вироком суду, оскільки покази свідків добуті в залі суду спотворені; експертизи, на основі яких винесено вирок, недостовірні, так як у нього з потерпіли однакове прізвище, різні ініціали, фактично були переплутані. Жодного свідка з боку захисту не було допитано, незважаючи на те, що були заявлені клопотання. В період з липня 2017 року і до вироку в жовтні 2019 року прокурором не були перевірені його скарги та заяви, які він подавав, перебуваючи під вартою. Усі ухвали про його арешт були винесені з істотними порушеннями, суд безпідставно продовжував утримання його під вартою. Сторона обвинувачення заплутувала свідків під час їх допиту, вимагала давати такі покази, які були потрібні, схиляючи їх в бік його винуватості.

В доповненні до апеляційної скарги обвинувачений ОСОБА_6 також підкреслює, що вирок суду є незаконним, необґрунтованим та підлягає скасуванню з підстав не об`єктивного з`ясування обставин та не дослідження їх під час розгляду справи. Ще раз зауважує, що суддею проігноровано висновок експерта, згідно якого на чоловічих туфлях, які були вилучені на території домоволодіння, встановлено наявність крові людини, чиє походження від потерпілого ОСОБА_10 не виключається. Також вказує на інші багато численні порушення з боку працівників поліції під час досудового розслідування справи. Також вказує на порушення під час судового провадження, на порушення судом вимог ст. ст. 94, 194 КПК України щодо застосування до нього запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою та безпідставного його продовження судом. Вказує на абсолютну безпідставність притягнення його до кримінальної відповідальності за відсутності розумної підозри щодо причетності його до інкримінованого правопорушення. Зауважує, що судом винесено вирок на підставі неправдивих показів під тиском прокурора. Просить скасувати вирок суду, постановити нову ухвалу і визнати її як таку, що порушує права людини і звільнити його з під варти.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: захисника та обвинуваченого, у тому числі і в останньому слові, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого, прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу прокурора; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають задоволенню частково, з огляду на наступне.

Вироком колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2019 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України і призначено покарання у вигляді десяти років позбавлення волі. Початок строку покарання обчислювати з дня застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а саме: з 25 квітня 2017 року. У відповідності до вимог частини 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України № 838-УШ від 26 листопада 2015 року зараховано в строк покарання ОСОБА_6 строк його перебування в умовах попереднього тримання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі в період з 25 квітня 2017 року по день набрання цим вироком законної сили включно. До набрання вироком чинності запобіжний захід відносно обвинуваченого у вигляді тримання під вартою не змінювати. Застосовано до ОСОБА_6 заходи лікування від алкогольної залежності за місцем відбування покарання. Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку, в проміжок часу між 23-00 годиною 23 квітня 2017 року та 00-00 годиною 24 квітня 2017 року обвинувачений, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки з потерпілим ОСОБА_10 на підґрунті неприязні, що виникла в ході спільного розпиття спиртних напоїв в будинку АДРЕСА_3 , де постійно проживав потерпілий, наніс потерпілому кілька ударів ногами в область грудної клітини спереду, отримавши які, потерпілий присів, але згодом підвівся на ноги. Продовжуючи застосування насильства по відношенню до потерпілого, обвинувачений молотком, який був виявлений ним у вказаному житлі і який він тримав в правій руці, наніс під кутом ОСОБА_10 кілька ударів в область голови та обличчя, які зумовили падіння потерпілого на підлогу, перебуваючи на якій потерпілий почав закривати руками від ударів голову та обличчя, в той час як ОСОБА_6 продовжував наносити потерпілому удари, кількість яких була не меншою ніж десять, молотком по обличчю, голові, шиї та рукам. Після описаних дій ОСОБА_6 кинув молоток на підлогу та залишив місце пригоди. Внаслідок описаного насильства потерпілий зазнав поєднаної тупої травми голови, шиї, грудної клітини і верхніх кінцівок, яка виразилась множинними переломами кісток лицьового черепа, ребер і грудини, лівої ліктьової кістки, з ушкодженнями внутрішніх органів (легенів), яка ускладнилася розвитком травматичного шоку і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілого в момент спричинення. Внаслідок описаних ушкоджень після зазначених подій сталася смерть потерпілого на місці пригоди.

Колегія суддів вважає, що обвинувальний вирок суду першої інстанції відносно обвинуваченого ОСОБА_6 підлягає скасуванню, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

У мотивувальній частині обвинувального вироку, згідно з п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, мають бути зазначені: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення, наслідків, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Наведених вимог кримінального процесуального законодавства України судом першої інстанції не було дотримано.

Як убачається з обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувалася у тому, що в проміжок часу між 23-00 годиною 23 квітня 2017 року та 00-00 годиною 24 квітня 2017 року обвинувачений, маючи умисел, направлений на умисне вбивство, тобто умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, під час сварки з потерпілим ОСОБА_10 на підґрунті неприязні, що виникла в ході спільного розпиття спиртних напоїв в будинку АДРЕСА_3 , де постійно проживав потерпілий, наніс потерпілому кілька ударів ногами в область грудної клітини спереду, отримавши які, потерпілий присів, але згодом підвівся на ноги.
Продовжуючи застосування насильства по відношенню до потерпілого, обвинувачений молотком, який був виявлений ним у вказаному житлі і який він тримав в правій руці, наніс під кутом ОСОБА_10 кілька ударів в область голови та обличчя, які зумовили падіння потерпілого на підлогу, перебуваючи на якій потерпілий почав закривати руками від ударів голову та обличчя, в той час як ОСОБА_6 продовжував наносити потерпілому удари, кількість яких була не меншою ніж десять, молотком по обличчю, голові, шиї та рукам. Після описаних дій ОСОБА_6 кинув молоток на підлогу та наніс потерпілому не менше трьох ударів ногами в область спини та залишив місце пригоди.
Внаслідок описаного насильства потерпілий зазнав поєднаної тупої травми голови, шиї, грудної клітини і верхніх кінцівок, яка виразилась множинними переломами кісток лицьового черепа, ребер і грудини, лівої ліктьової кістки, з ушкодженнями внутрішніх органів (легенів), яка ускладнилася розвитком травматичного шоку і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілого в момент спричинення. Внаслідок описаних ушкоджень після зазначених подій сталася смерть потерпілого на місці пригоди.

Колегія суддів вважає, що без уваги суду першої інстанції залишились вимоги ст. 374 КПК щодо обов`язкового зазначення в обвинувальному вироку формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням, зокрема форми вини кримінального правопорушення. Формулювання обвинувачення повинно містити всі ознаки складу злочину, у чиненні якого особу визнано винною, та за своїм змістом відповідати диспозиції норми закону України про кримінальну відповідальність.

Однак при постановленні вироку щодо ОСОБА_6 вказаних приписів закону не дотримано. Так, кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 115 КК настає за умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині. При цьому умисел винного (прямий чи непрямий) повинен бути спрямований саме на позбавлення потерпілого життя. У випадку якщо по відношенню до наслідків у виді смерті потерпілого вина особи характеризується необережністю, такі дії підпадають під ознаки ч. 2 ст. 121 КК.

Всупереч викладеному, визнавши ОСОБА_6 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК, суд першої інстанції у вироку не вказав на спрямованість умислу обвинуваченого на умисне вбивство, тобто на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині, зазначивши лише про те, що ОСОБА_6 під час сварки з потерпілим ОСОБА_10 на підґрунті неприязні, що виникла в ході спільного розпиття спиртних напоїв, наніс потерпілому кілька ударів ногами в область грудної клітини спереду, отримавши які, потерпілий присів, але згодом підвівся на ноги. Продовжуючи застосування насильства по відношенню до потерпілого, обвинувачений молотком, який був виявлений ним у вказаному житлі і який він тримав в правій руці, наніс під кутом ОСОБА_10 кілька ударів в область голови та обличчя, які зумовили падіння потерпілого на підлогу, перебуваючи на якій потерпілий почав закривати руками від ударів голову та обличчя, в той час як ОСОБА_6 продовжував наносити потерпілому удари, кількість яких була не меншою ніж десять, молотком по обличчю, голові, шиї та рукам. Внаслідок описаного насильства потерпілий зазнав поєднаної тупої травми голови, шиї, грудної клітини і верхніх кінцівок, яка виразилась множинними переломами кісток лицьового черепа, ребер і грудини, лівої ліктьової кістки, з ушкодженнями внутрішніх органів (легенів), яка ускладнилася розвитком травматичного шоку і відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілого в момент спричинення. Внаслідок описаних ушкоджень після зазначених подій сталася смерть потерпілого на місці пригоди.

Тобто, у вироку відсутнє формулювання обвинувачення, яке б відповідало диспозиції ч. 1 ст. 115 КК і було б визнане судом доведеним.

При цьому колегія суддів звертає увагу на те, що правильне відображення фактичних обставин кримінального правопорушення має суттєве значення не тільки для аргументації висновків суду про доведеність винуватості особи, але й для реалізації права на захист. Адже фабула обвинувачення є фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правову норму, порушення якої інкриміновано обвинуваченій. Тому наведені у вироку фактичні дані в своїй сукупності мають давати повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.

З огляду на вищевказане, чіткість та конкретність викладення у вироку фактичних обставин скоєного ОСОБА_6 кримінального правопорушення викликає сумнів, а тому вирок суду першої інстанції не може вважатися таким, що відповідає вимогам процесуального закону.

Відповідно до ч.1 ст. 412 КПК України, допущені судом порушення вимог кримінального процесуального закону є безумовною підставою для скасування судового рішення і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, під час якого суду належить ретельно перевірити всі доводи апеляцій та постановити у справі законне й обґрунтоване рішення.

У зв`язку з чим, колегія суддів не вдається до перевірки винності обвинуваченого ОСОБА_6 , правильності кваліфікації його дій та оцінки інших фактичних обставин кримінального провадження, що впливають на правильність та об`єктивність призначення покарання, а тому в перевірку доводів апеляційних скарг, колегія суддів не входить.

Враховуючи обставини кримінального правопорушення, зокрема те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні особливо тяжкого умисного злочину, дані про особу обвинуваченого, колегія суддів, з урахуванням всіх ризиків, вважає за необхідне продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на 60 днів.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги процесуального прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_9 та обвинуваченого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок колегії суддів Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 11 жовтня 2019 року відносно ОСОБА_6 , скасувати, призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою на 60 (шістдесят) днів, тобто до 21 березня 2020 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді: