ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 лютого2020 року
м. Київ

справа № 420/1692/18

провадження № 51-1089 км 19
Колегія суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду у складі:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянула в судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Новопсковського районного суду Луганської області від 26 жовтня 2018 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 25 січня 2019 року щодо

ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця с. Новорозсош
Новопсковського району Луганської області,
жителя

АДРЕСА_1 ,
засудженого за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 Кримінального кодексу України (далі КК).
Короткий зміст оскаржених судових рішень та встановлені обставини
Вироком Новопсковського районного суду Луганської області від 26 жовтня 2018 року, залишеним без змін апеляційним судом, затверджено угоду про визнання винуватості між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_6 за участю захисника ОСОБА_7 .
ОСОБА_6 було засуджено за ч. 2 ст. 110 КК і призначено йому узгоджене сторонами покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна, а на підставі ст. 75 КК звільнено від покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладено на нього виконання обов`язків, передбачених ст. 76 цього Кодексу.
Суд визнав ОСОБА_6 винуватим у вчиненні за викладених у вироку обставин умисних дій за попередньою змовою групою осіб з метою зміни меж території та державного кордону України на порушення порядку, установленого Конституцією України.
Як установив суд, на початку травня 2014 року засуджений, розуміючи протиправний характер своїх дій, вирішив надати допомогу невстановленим особам з метою зміни меж території та державного кордону України всупереч порядку, установленому Конституцією України. Надалі, 11 травня 2014 року, на сходах Новопсковського районного центру культури та дозвілля у смт Новопсков на вул. Українська, 38, ОСОБА_6 з іншими особами (матеріали стосовно яких виділено в окреме провадження) організували виборчу дільницю для проведення на території зазначеного селища незаконного референдуму з питання підтримки «Акту про державну самостійність Луганської народної республіки». Під час проведення цього заходу ОСОБА_6 виконував функції члена комісії, здійснював облік учасників голосування та осіб, що видавали останнім бюлетені, а також пропонував перехожим узяти участь у голосуванні.
Унаслідок таких дій ОСОБА_6 та інших згаданих осіб 11 травня 2014 року на території смт Новопсков було проведено незаконний референдум, а результати голосування (бюлетені), у той же день передано представникам «Центральної виборчої комісії Луганської народної республіки».
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), судові рішення щодо нього і призначити новий розгляд у суді першої інстанції. За твердженням скаржника, оспорюваний вирок є незаконним, адже місцевий суд усупереч ст. 474 КПК належним чином не з`ясував, чи розуміє він усі обставини, визначені в цій нормі, не роз`яснив йому процесуальних прав та наслідків укладення й затвердження угоди, а отже, і позбавив права на судовий розгляд у загальному порядку. На думку ОСОБА_6 апеляційний суд необґрунтовано залишив поза увагою такі доводи сторони захисту про істотне порушення вимог указаного Кодексу і постановив рішення, яке не відповідає положенням ст. 370 КПК. Також у касаційній скарзі ОСОБА_6 повідомив про можливість здійснення касаційного розгляду без його участі.
Учасникам кримінального провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, клопотань про відкладення якого не надходило.
Позиції інших учасників судового провадження
У суді касаційної інстанції прокурор заперечив обґрунтованість касаційних вимог засудженого.
Мотиви Суду
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, викладені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що подана скарга задоволенню не підлягає з огляду на таке.
Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає оспорювані рішення в межах касаційної скарги.
Згідно з частинами 47 ст. 474 вказаного Кодексу перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості суд повинен з`ясувати в обвинуваченого, чи цілком він розуміє: 1) що має право на судовий розгляд, під час якого прокурор зобов`язаний довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого його обвинувачують, а він має такі права: мовчати, і факт мовчання не матиме для суду доказового значення; мати захисника, у тому числі на отримання правової допомоги безоплатно у порядку та випадках, передбачених законом, або захищатися самостійно; допитати під час судового розгляду свідків обвинувачення, подати клопотання про виклик свідків і подати докази, що свідчать на його користь; 2) наслідки укладення та затвердження угод, передбачені статтею 473 цього Кодексу; 3) характер кожного обвинувачення, щодо якого він визнає себе винуватим; 4) вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
Як убачається з кримінального провадження та наявного в матеріалах звукозапису судового засідання, суд першої інстанції істотно не порушив наведених законодавчих приписів.
За матеріалами справи, 27 вересня 2018 року між прокурором та обвинуваченим ОСОБА_6 за участю захисника останнього було укладено угоду про визнання винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 110 КК.
Відповідно до змісту угоди ОСОБА_6 письмово роз`яснено наслідки її укладення та затвердження (ст. 473 КПК), які були йому зрозумілими, про що свідчить підпис обвинуваченого. Таким чином, надаючи свою згоду на укладення угоди, він фактично відмовився від судового розгляду справи в загальному порядку.
Водночас згідно з даними, зафіксованими на технічному носії інформації (аудіозапис судового засідання), 26 жовтня 2018 року за участю захисника місцевий суд перед ухваленням рішення про затвердження угоди про визнання винуватості з`ясував у ОСОБА_6 , чи цілком розуміє він обставини, визначені ч. 4 ст. 474 КПК, на що отримав схвальну відповідь. Поінформував суд обвинуваченого і про його права, не зазначивши лише про те, що він може мовчати.
Разом із тим, у касаційній скарзі засуджений не оспорює факту вручення йому 12 жовтня 2018 року судом пам`ятки, в якій детально викладено всі процесуальні права ОСОБА_6 , у тому числі право не говорити нічого з приводу обвинувачення або у будь-який момент відмовитися давати показання.
При цьому в ході здійснення судом провадження ОСОБА_6 мав захисника, який надавав йому правову допомогу. Аргументів про наявність перешкод для узгодження позиції сторони захисту під час укладення угоди або її затвердження судом у поданій скарзі не міститься.
Крім того, у скарзі засуджений не заперечує добровільності укладення та затвердження угоди.
Отже, сама по собі та обставина, що 26 жовтня 2018 року місцевий суд додатково усно не повідомив ОСОБА_6 про можливість не свідчити і факт мовчання не матиме доказового значення, не є достатньою для висновку про позбавлення засудженого права на судовий розгляд у загальному порядку.
У контексті викладеного згадане окреме порушення не можна вважати істотним і таким, що тягне за собою обов`язкове скасування вироку.
Аналогічні за змістом доводи засудженого про порушення ч. 4 ст. 474 КПК також були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який належним чином розглянув усі аргументи сторони захисту і з наведенням докладних мотивів та підстав прийнятого рішення визнав апеляційну скаргу необґрунтованою й відмовив у задоволенні заявлених вимог. Ухвала апеляційного суду не суперечить положенням статей 370, 419 КПК.
Істотних порушень норм права, які тягнуть за собою обов`язкове скасування оспорюваних вироку та ухвали і призначення нового розгляду в суді першої інстанції, як про це йдеться в касаційній скарзі, при розгляді кримінального провадження в порядку касаційної процедури не встановлено.
Тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 436, 441, 442 КПК, колегія суддів
у х в а л и л а:

Вирок Новопсковського районного суду Луганської області від 26 жовтня 2018 року та ухвалу Луганського апеляційного суду від 25 січня 2019 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова є остаточною і оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_2 ОСОБА_1 ОСОБА_3