Справа № 206/1286/16-к
1-кп/206/24/20
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 березня 2020 року Самарський районний суд міста Дніпропетровська у складі: головуючого судді ОСОБА_1
за участю секретаря: ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпро матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000011 від 11.01.2016 за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_4
обвинуваченого ОСОБА_3
потерпілої ОСОБА_5
захисника-адвоката ОСОБА_6
ВСТАНОВИВ:
07.01.2019 року до Самарського районного суду м. Дніпропетровська з Дніпровського апеляційного суду в порядку ст. 407 КПК України надійшли матеріали кримінального провадження, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань під №0000011 від 11.01.2016 року за обвинуваченням ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.286 КК України. В судовому засіданні захисник-адвокат ОСОБА_6 подав до суду клопотання про визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 17 лютого 2016 року зі схемою до нього (т.1 а.п. 109-114) за участю свідка ОСОБА_3 . В обґрунтування клопотання, зазначив наступне. Під час досудового розслідування слідчим не було взято до уваги вимоги п.4 ч.2 ст.87 КПК України, п.1 ч.3 ст.87 КПК України. Слідчий експеримент було проведено із підозрюваним ОСОБА_7 за участю захисника-адвоката та свідком ОСОБА_3 , якому не було роз`яснено право зокрема на захист. В подальшому останнього було визнано підозрюваним та відповідно обвинуваченим у цьому ж кримінальному провадженні. В порушення вимог ст.240 КПК України, слідчий експеримент було проведено за обставин, які істотно різнилися з тими, що існували на момент дорожньо-транспортної пригоди в частині погодних умов, стану дорожнього покриття, відображення розташування всіх транспортних засобів на проїзній частині, обгін яких здійснював ОСОБА_7 . При проведенні вказаного експерименту не була встановлена видимість для водія ОСОБА_3 при наявності перешкод. З урахуванням наведених вище істотних порушень вимог кримінального процесуального закону просив визнати вказаний доказ не допустимим.
Прокурор в судовому засіданні заперечувала проти задоволення клопотання захисника-адвоката ОСОБА_6 про визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 17 лютого 2016 року зі схемою, посилаючись на те що вирішення питання про недопустимість вказаних доказів підлягає вирішенню судом під час оцінки доказів в нарадчій кімнаті під час ухвалення судового рішення.
Потерпіла ОСОБА_5 в судовому засіданні просила задовольнити клопотання захисника-адвоката ОСОБА_6 про визнання недопустимим доказом протоколу проведення слідчого експерименту від 17 лютого 2016 року зі схемою.
Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні підтримав клопотання захисника-адвоката ОСОБА_6 в повному обсязі та просив його задовольнити з зазначених у ньому підстав.
Суд, дослідивши клопотання захисника - адвоката ОСОБА_6 , вивчивши матеріали справи, вислухавши думку учасників судового провадження, приходить до наступного висновку.
Згідно із ст. 350 КПК України, клопотання учасників судового провадження розглядаються судом після того, як буде заслухана думка щодо них інших учасників судового провадження, про що постановляється ухвала.
Доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження і підлягають доказуванню, що врегульовано ст. 84 КПК України. Відповідно до вимог ст. 87 КПК України недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України. Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод зокрема, здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов. При розгляді клопотання суд керується положенням ч. 3 ст. 17 КПК України про те, що обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Відомості, матеріали та інші фактичні дані, отримані органом досудового розслідування в непередбаченому процесуальним законом порядку чи з його порушенням, є очевидно недопустимими, а це, відповідно до ч. 2 ст. 89 КПК України, тягне за собою неможливість дослідження такого доказу або припинення його дослідження в судовому засіданні, якщо таке дослідження було розпочато.
Відповідно до даних слідчого експерименту від 28 лютого 2020 року автомобіль «Opel Omega» знаходився на відстані «264,3» метрів, а не 167 метрів від місця зіткнення (лінії роз`їзду з автомобілем «Mistsubishi Pajero Wagon»), як зазначено у попередньому протоколі слідчого експерименту від 17 лютого 2016 року, що вказує на необ`єктивність проведених вимірів та недопустимість доказу протоколу слідчого експерименту від 17 лютого 2016 року зі схемою до нього.
Крім того, під час судового слідства судом було допитаного обвинуваченого ОСОБА_3 який в своїх показах зазначив, що він був викликаний в якості свідка, старшим слідчим СУ ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 для проведення слідчого експерименту не особисто, а через його дружину - ОСОБА_5 , яка також була присутня у якості потерпілого при проведенні слідчого експерименту. При цьому зазначений слідчий не повідомив йому про права та обов`язки, в тому числі й про право мати захисника, а також право відмовитися від прийняття участі у слідчому експерименті, давати показання щодо себе, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, а лише запропонував поставити підписи у протоколі після проведення слідчого експерименту, наголошуючи при цьому на тому, що ОСОБА_3 є свідком і слідство «на його боці», зазначивши у протоколі слідчої дії в тому числі про кримінальну відповідальність за відмову давати свідчення при проведення слідчого експерименту.
Допитаний в судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_7 , стосовно якого вирок по обвинуваченню у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 286 КК України набрав чинності, підтвердив, що право на захист під час проведення слідчого експерименту йому не роз`яснювалось.
Відповідно до даних протоколу про проведення слідчого експерименту від 17 лютого 2016 року зі схемою до нього (т.1 а.п. 109-114), зазначено про попередження як свідка ОСОБА_7 (т. 1 а.п.109-110), так і свідка ОСОБА_3 (т.1 а.п.110) про кримінальну відповідальність за cт.335 КК Україна за відмову від дачі свідчень, при цьому зазначене здійснене слідчим вже після роз`яснення прав, передбачених ст.66 КПК України, ст. 67 KПK України та складання протоколу, що є порушенням права свідка ОСОБА_3 , викладених у п.2 ч.1 ст.66 КПК України, який передбачає право свідка користуватися під час давання показань та участі у проведенні інших процесуальних дій правовою допомогою адвоката та п.3 ч.1 ст.66 КПК України, який передбачає право свідка відмовитися давати показання щодо себе, що можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні ним кримінального правопорушення.
Так, свідка ОСОБА_3 та ОСОБА_7 слідчим було попереджено про кримінальну відповідальність, передбачену ст. 384 КК України, так і про кримінальну відповідальність за відмову від дачі показань за ст.385 КК України (т. 1 а.п.110), в порушення вимог ч.2 ст.385 КК України, відповідно до якої зазначено, що не підлягає кримінальній відповідальності особа за відмову давати показання під час провадження досудового розслідування або в суді щодо себе, тим самим позбавивши свідка ОСОБА_3 можливості не свідчити проти себе, нівелювавши таким чином взагалі не тільки положення п.2, п.3 ч.1 ст.66 КПК України, але й загальні засади кримінального провадження, передбачені п.11 ч.1 ст.7 КПК України та ст.18 КПК України, відповідно до яких «жодна особа не може бути примушена давати пояснення, показання, які можуть стати підставою для підозри, обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення» та вимоги ч.2 ст.385 КК України.
Враховуючи викладене, оскільки при проведенні такої слідчої дії, як слідчий експеримент від 17 лютого 2016 року (т.1 а.п. 109-114) посадовою особою органу досудового розслідування - старшим слідчим СУ Г`УНП в Дніпропетровській області ОСОБА_8 були порушені права ОСОБА_3 , передбачені вимогами п.2, п.3 ч.1 ст.66 КПК України, судом вже двічі задовольнялися клопотання прокурора та сторони захисту про проведення слідчого експерименту з дотриманням усіх вимог КПК України, наведене вище у своїй сукупності вказує на очевидну недопустимість зазначеного доказу ще до закінчення судового розгляду справи по суті, тому суд у відповідності до вимог ч.1 ст.87 КПК України, п.4 ч.2 ст.87 КПК України, п.1 ч.3 ст.87 КПК України, ч.2 ст.89 КПК України вважає за необхідне визнати зазначений слідчий експерименту від 17 лютого 2016 року недопустимими доказом ще до вирішення справи по суті.
Керуючись ч.1 ст.87 КПК України, п.4 ч.2 ст.87 КПК України, п.1 ч.3 ст.87 КПК України, ч.2 ст.89 КПК України, ст.350,372 КПК України,-

ПОСТАНОВИВ:
Клопотання захисника-адвоката ОСОБА_6 про визнання недопустимим доказом по кримінальному провадженню під №0000011 від 11.01.2016 - задовольнити.
Визнати недопустимим доказом протокол слідчого експерименту від 17 лютого 2016 року зі схемою до нього (т.1, а.п. 109-114) за участю свідка ОСОБА_3 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Суддя ОСОБА_1