Номер провадження: 11-кп/813/222/20
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21.01.2020 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 ,

потерпілого ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2019 року в рамках розгляду кримінального провадження №0001681 від 26.06.2018 р. відносно:
ОСОБА_9 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у с. Констянтинівка Сарненського району Рівненської області, громадянина України, маючого середню освіту, який до затримання працював за наймом, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

- обвинуваченогоу вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у с. Олександрівка Ширяївського району Одеської області, громадянина України, маючого середню освіту, не працюючого, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_3 , проживаючого без реєстрації в м. Одесі, раніше судимого:

- 30.06.2009 року Приморським районним судом м. Одеси за ч. 4 ст. 187, 69 КК України до 6 років позбавлення волі;

- 15.02.2017 року Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 187 КК України до 7 років 1 місяця позбавлення волі з конфіскацією майна, 24.11.2017 року звільнений з місць позбавлення волі по відбуттю строку покарання,

- обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України.

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.
Зазначеним вироком суду першої інстанції ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнано винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та призначено покарання:

- ОСОБА_9 у виді 4 років позбавлення волі;

- ОСОБА_7 у виді 5 років позбавлення волі.

Міру запобіжного заходу відносно обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_12 та ОСОБА_7 обчислювати з моменту затримання, а саме з 26.06.2018 р.

Вирішено долю речових доказів.

Відповідно до вироку суду першої інстанції, ОСОБА_9 та ОСОБА_7 визнано винуватими у тому, що 26.06.2018 року близько 03 год. 30 хв., вони, знаходячись неподалік від будинку АДРЕСА_4 , помітили раніше не знайомого ОСОБА_11 , після чого у них виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна потерпілого ОСОБА_11 . Для реалізації цього умислу ОСОБА_7 та ОСОБА_9 вступили в попередню злочинну змову, направлену на відкрите викрадення чужого майна.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_7 і ОСОБА_9 , підішли до потерпілого ОСОБА_11 та застосували до нього насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, а саме: ОСОБА_9 спочатку штовхнув ОСОБА_11 , від чого він упав на землю, вдарившись головою, отримавши легке тілесне ушкодження у вигляді гематоми тім`яної області. Потім, у той час, як ОСОБА_9 тримав ОСОБА_11 , який піднявся, за його ліву руку, ОСОБА_7 наніс ОСОБА_11 один удар кулаком руки по обличчю, спричинивши потерпілому легке тілесне ушкодження у вигляді садна обличчя, та висловив погрозу застосування насильства, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, а саме, що нанесе ще удар кулаком ОСОБА_11 .
Продовжуючи злочинні дії, ОСОБА_7 відкрито викрав майно потерпілого ОСОБА_11 , вирвавши з його рук грошові кошти в сумі 463 грн. і мобільний телефон «Хіаомі Redmi Note 4» вартістю 4000 грн. із сім-картою оператора мобільного зв`язку «Київстар» № НОМЕР_1 вартістю 20 грн., на рахунку якої перебувало 6 грн. і сім-карткою оператора зв`язку «Водафон» № НОМЕР_2 вартістю 10 грн., на рахунку якої перебувало 1 грн., після чого ОСОБА_7 передав ОСОБА_9 грошові кошти у сумі 463 гривні, які вони відкрито викрали у потерпілого, після чого обидва обвинувачених почали тікати з місця скоєння злочину.
В цей час потерпілий почав наздоганяти обвинувачених, вимагаючи повернути йому викрадене майно, на що ОСОБА_7 застосував до потерпілого газовий балончик, розпаливши в обличчя ОСОБА_11 хімічно активну речовину подразнюючої дії, спричинивши йому легке тілесне ушкодження у вигляді хімічного опіку обох очей, тим самим застосував насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого.
Заволодівши вищевказаним майном, ОСОБА_7 і ОСОБА_9 з місця вчинення кримінального правопорушення втекли, розпорядившись викраденим майном на власний розсуд, чим спричинили матеріальну шкоду ОСОБА_11 на загальну суму 4500 грн.

Вимоги, наведені в апеляційній скарзі та узагальнені доводи особи, яка її подала.

В апеляційних скаргах захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 зазначили, що вирок суду є незаконним, оскільки покарання, призначене ОСОБА_7 не відповідаю ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого з огляду на те, що: суд першої інстанції призначивши обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді 5 років позбавлення волі порушив вимоги ст.ст. 50, 65, 69-1 КК України, оскільки фактично не врахував пом`якшуючі обставини передбачені п. 1, 2 ст. 66 КК України, які знижують суспільну небезпечність вчиненого злочину і пом`якшують його покарання, а саме те, що він щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, що вбачається з його показів наданих суду, відшкодував матеріальну шкоду потерпілому ОСОБА_11 , а обтяжуючих обставин судом не встановлено. Посилаючись на такі доводи, захисник ОСОБА_8 та обвинувачений ОСОБА_7 просять змінити вирок суду першої інстанції від 13.06.2019 р. в частині призначеного покарання, та призначити йому більш м`яке покарання в межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, яке б не перевищувало 4 років позбавлення волі та дослідити докази, що характеризують особу обвинуваченого.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , зазначив, що вирок суду першої інстанції занадто суворий та підлягає зміні з наступних підстав: суд першої інстанції не зазначив обставин, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , так як останній неодноразово просив пробачення у потерпілого, стверджував, що вчинив злочин, не подумавши, каявся у вчиненому, під час судових засідань поводив себе чемно; при призначені покарання судом першої інстанції не враховано позицію потерпілого ОСОБА_13 , який стверджував, про можливість призначення покарання не пов`язаного з позбавленням волі, повідомляв, що він пробачив обвинуваченого ОСОБА_9 , також надавав інформацію, щодо відшкодування моральної шкоди батьком обвинуваченого; суд першої інстанції не врахував дані, які характеризують особу, та не описав їх у вироку, ОСОБА_9 раніше не судимий, до кримінальної відповідальності не притягувався, позитивно характеризується, на обліках в наркологічному диспансері не перебуває, має міцні соціальні зв`язки. Посилаючись на такі доводи захисник ОСОБА_10 просить змінити вирок суду першої інстанції від 13.06.2019 р. в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_9 покарання, та призначити йому покарання в у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням положень ст. 75 КК України, звільнивши його з іспитовим строком на 1 рік.

Під час апеляційного розгляду зазначених скарг, обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_8 , захисник ОСОБА_10 наполягали на вимогах своїх апеляційних скарг.

Потерпілий ОСОБА_11 підтримав апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 та просив не застосовувати відносно обвинуваченого ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, а в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 просив відмовити.

Натомість прокурор ОСОБА_6 просила відмовити в задоволенні апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_7 , захисник ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_10 в інетерсах обвинуваченого ОСОБА_9 , а вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, думки учасників судового розгляду, перевіривши матеріали кримінального провадження в контексті доводів апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до висновків про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Відповідно до приписів ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Згідно з положеннями ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Системний аналіз вироку суду першої інстанції показав, що оскаржуване судове рішення загалом відповідає приписам наведеної норми кримінального процесуального закону, однак підлягає зміні в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_9 з підстав наведених нище.

Враховуючи те, що висновки суду 1-ої інстанції про винуватість обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого їм злочину та правильність кваліфікації їх дій ніким із учасників провадження в апеляційному порядку не оскаржується, колегія суддів, не встановивши при цьому жодних істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили суду дійти правильного висновку в цій частині, не вбачає підстав для їх перегляду, відповідно до вимог вищезазначеної ч. 1 ст. 404 КПК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 186 КК України, як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, і з погрозою застосування такого насильства, вчинене за попередньою змовою групою осіб, повторно.

Дії обвинуваченого ОСОБА_9 суд вірно кваліфікував за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане з насильством, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, і з погрозою застосування такого насильства, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції зазначив у вироку, що враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України, є тяжким злочином, особу обвинуваченого, що він неодноразово судимий за вчинення аналогічних тяжких злочинів, що обставини, які обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України не встановлені.

Обставини, що пом`якшують покарання згідно ст. 66 КК України судом першої інстанції встановлено не було, оскільки своєю цинічною поведінкою в суді та показами продемонстрував своє ставлення до скоєного ним злочину, з яких вбачається, що він у скоєнні злочину не кається.

Зважаючи на вищевикладене, суд першої інстанції прийшов до переконання про відсутність правових підстав для застосування ст. 69 та ст. 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_7 .

Суд апеляційної інстанції вважає, що, врахувавши сукупність зазначених вище обставин, суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення та його наслідки, особу обвинуваченого, який раніше був двічі судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, суд першої інстанції, всупереч доводів апеляційної скарги, дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі.

Отже, суд першої інстанції правильно призначив покарання обвинуваченому ОСОБА_7 відповідно до приписів ст. 65 КК України, у межах, наближених до мінімальної санкції ч. 2 ст. 186 КК України, тому колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги про призначення надто суворого покарання, - безпідставними.

Апеляційний суд вважає, що обвинувачений та його захисник необґрунтовано посилаються у апеляційних скаргах на те, що при призначенні покарання, суд першої інстанції не врахував щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину та відшкодування матеріальної шкоди, оскільки відповідно до матеріалів провадження суд вірно оцінив каяття ОСОБА_7 як таке, що не може бути визнане щирим, оскільки своєю поведінкою під час судових засідань останній виказував протилежну поведінку, в тому числі небажанням вибачатись перед потерпілим за вчинене відносно нього злочину.

Посилання сторони захисту на активне сприяння розкриттю злочину також не знайшло свого підтвердження матеріалами кримінального провадження, оскільки на стадії досудового розслідування обвинувачений ОСОБА_7 покази не надавав та незрозуміло, на яке саме сприяння вказує захисник у своїй апеляційній скарзі.

Доводи захисника ОСОБА_8 та обвинуваченого ОСОБА_7 з приводу відшкодування обвинуваченим ОСОБА_7 матеріальної шкоди також не є такою, що може бути взята до уваги, оскільки повернення потерпілому викраденого майна не залежало від волі обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки викрадений мобільний телефон був відшуканий в урні, неподалік від місця вчиненого злочину, а моральна шкода була відшкодована батьком обвинуваченого ОСОБА_9 .

Зважаючи на що, обвинувачений ОСОБА_7 своїми діями не вчинив жодних дій, які б могли бути розцінені як судом першої інстанції, так і апеляційним судом, як такі, що могли б пом`якшити його покарання та на підтвердження таких доводів ні захисник, ні обвинувачений не надали жодного доказу.

Натомість, апеляційний суд вважає, що судом першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_9 були не в повній мірі досліджені обставини справи, які могли вплинути на призначення йому покарання відповідно до норм діючого кримінального закону.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК України, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, він ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути вмотивовано у вироку.

Таку правову позицію висловив Верховний Суд в своїй постанові від 07 листопада 2018 року у справі №297/562/1.

Натомість, судом першої інстанції не були в повній мірі враховані вище вказані обставини, зважаючи на що, при призначені покарання відносно обвинуваченого ОСОБА_9 до нього не було застосовано закон України, яки мав би підлягати застосуванню, та в цій частині вирок суду підлягає зміні.

Так, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який згідно зі ст. 12 КК України, є тяжкими злочином, особу обвинуваченого, а також те, що обставини, які обтяжують покарання відповідно до ст. 67 КК України не встановлено.

Обставину, що пом`якшує покарання обвинуваченого ОСОБА_9 згідно ст. 66 КК України як щире каяття обвинуваченого судом не взято до уваги та на підставі викладеного, суд першої інстанції прийшов до переконання про відсутність правових підстав для застосування ст. 69, 75 КК України при призначенні покарання ОСОБА_9 .

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції безпідставно не взято до уваги щире каяття обвинуваченого ОСОБА_9 у вчиненому ним злочині.

Основною формою прояву щирого каяття є повне визнання особою своєї вини та правдива розповідь про всі відомі їй обставини вчиненого злочину. Якщо особа приховує суттєві обставини вчиненого злочину, що значно ускладнює його розкриття, визнає свою вину лише частково для того, щоб уникнути справедливого покарання, її каяття не можна визнати щирим, справжнім. Щире каяття повинно ґрунтуватися на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, яка склалась, та нести кримінальну відповідальність за вчинене, а також зазначена обставина має знайти своє відображення в матеріалах кримінального провадження. Таку правову позицію висловив Верховний Суд в своїй постанові від 30 жовтня 2018 року у справі №559/1037/16-к.

Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_9 протягом судових засідань неодноразово визнавав свою провину, щиро каявся у вчиненому, постійно вибачався перед потерпілим ОСОБА_11 , та такі вибачення ним були прийняті, що підтверджено журналами судових засідань (а.с. 67, 90, 100, 109).

Окрім того, судом першої інстанції не враховано добровільне відшкодування потерпілому ОСОБА_11 моральної шкоди, а також позиція потерпілого з приводу застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_9 покарання не пов`язаного з позбавленням волі (а.с. 110, 135).

Водночас, апеляційний суд бере до уваги те, що обвинувачений ОСОБА_9 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався (а.с. 130), даних, які б свідчили про анти суспільну та негативну поведінку останнього, ні під час досудового розслідування, ні під час розгляду обвинувального акту у суді першої інстанції встановлено не було. Обставин, що обтяжують покарання не встановлено.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Верховний Суд у постанові від 20 березня 2018 року (справа № 302/904/16-к) констатує, що загальні засади призначення покарання, визначені у ст. 65 КК, наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в межах якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, за змістом якої рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням суд може прийняти лише у випадку, якщо призначено покарання певного виду і розміру, враховано тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, і всі ці дані у сукупності спонукають до висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

З урахуванням наведеного, а також беручи до уваги тяжкість вчиненого обвинуваченим ОСОБА_9 злочину, особу винного ? як у загально-соціальному плані, так і в плані її потенційної суспільної небезпеки, встановлених апеляційним судом конкретних обставин події, оцінки поведінки обвинуваченого після вчинення злочину, а також протягом судового розгляду справи, що характеризує його особу, те, що до кримінальної відповідальності він раніше не притягувався, визнав свою вину у вчиненому злочині, щиро покаявся та неодноразово просив вибачення у потерпілого, відшкодування завданої моральної шкоди, що свідчить про те, що він став на шлях виправлення, а тому апеляційний суд вважає за можливе призначити ОСОБА_9 покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення.

Відповідно до приписів п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.

Пунктом 4 ч. 1 ст. 409 КПК України визначено, що підставою для зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою зміну судового рішення відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 413 КПК України, є незастосування судом закону, який підлягає застосуванню.

Отже, колегія суддів вважає, що вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_9 положень ст. 75 КК України та звільненням його від кримінальної відповідальності з іспитовим строком на 2 роки, який буде необхідним і достатнім для виправлення останнього, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, з огляду на що апеляційна скарга захисника ОСОБА_10 підлягає частковому задоволенню.

В свою чергу, апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 не підлягають задоволенню, з обставин, викладених вище та вирок суду в частині призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_7 підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 370, 404, 405, 407, 409, 413, 419, 424, 532 КПК України, апеляційний суд,
ухвалив:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.
Вирок Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2019 р. відносно ОСОБА_9 та ОСОБА_7 , визнаних винуватими у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України змінити.
На підставі ч. 1 ст. 75 КК України звільнити засудженого ОСОБА_9 від відбування покарання, призначеного вироком Київського районного суду м. Одеси від 13.06.2019 р., з випробуванням строком на 2 (два) роки.

Відповідно до п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на засудженого ОСОБА_9 наступні обов`язки:

1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Засудженого ОСОБА_9 звільнити з-під варти негайно.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців, а засудженим ОСОБА_7 , який утримується під вартою, у той же строк, з дня отримання копії ухвали.

Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4