Постанова
іменем України
24 червня 2020 року
м. Київ
справа № 290/369/19
провадження № 51-321км20
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 (у режимі відеоконференції),
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційні скарги захисників засудженого ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_6 на вирок Житомирського апеляційного суду від 23 грудня 2019 року в кримінальному провадженні № 000080 щодо
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засудженого за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 Кримінального кодексу України (далі КК).
Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Згідно з вироком Баранівського районного суду Житомирської області від 23 липня 2019 року ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК та призначено йому покарання за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки, за ч. 3 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів у провадженні.
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він 22 березня 2019 року приблизно о 21:30, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на відкрите викрадення майна ОСОБА_9 , керуючись корисливим мотивом, перебуваючи поряд із домогосподарством № 47 на вул. С. Лялевича в смт. Романів Житомирської області, підійшов зі спини до ОСОБА_9 та застосовував до нього насильство, яке не є небезпечним для життя і здоров`я потерпілого, а саме схопив потерпілого руками за шию, внаслідок чого останній впав на землю. Після цього нападник завдав декілька ударів кулаками в обличчя потерпілому, заподіявши йому тілесні ушкодження, які належать до легких тілесних ушкоджень без короткочасного розладу здоров`я, а потім, всупереч його волі, відкрито викрав із внутрішньої кишені куртки грошові кошти в сумі 1000 грн, паспорт громадянина України на ім`я ОСОБА_9 ( НОМЕР_1 , виданий 10 грудня 2003 року Романівським РВ УМВС України в Житомирській області) та пенсійне посвідчення на ім`я ОСОБА_9 (серія НОМЕР_2 ).
Житомирський апеляційний суд вироком від 23 грудня 2019 року скасував вирок місцевого суду (в частині призначення покарання) та призначив ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження волі на строк 3 роки, за ч. 3 ст. 357 КК у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим призначив покарання у виді обмеженняволі на строк 3 роки, в решті вирок суду першої інстанції залишив без зміни.

Вимоги та узагальнені доводи особи, яка подала касаційну скаргу
У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_6 , покликаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок суворості, просить змінити вирок апеляційного суду і призначити підзахисному за ч. 2 ст. 186 із застосуванням ст. 69 КК, ч. 3 ст. 357, ч. 1 ст. 70 КК покарання у виді обмеження волі на строк 3 роки та на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням. Вказує, що, скасовуючи рішення місцевого суду про застосування до ОСОБА_7 ст. 75 КК, апеляційний суд не врахував, що засуджений вперше притягується до кримінальної відповідальності, у вчиненому щиро розкаюється, позитивно характеризується, відшкодував потерпілому збитки і той претензій до засудженого не має.

За змістом касаційної скарги захисник засудженого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_8 , не погоджуючись із вироком апеляційного суду через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості,просить змінити вирок апеляційного суду і на підставі ст. 75 КК звільнити його від відбування покарання з випробуванням на строк 2 роки з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК. Зазначає, що апеляційний суд, хоча і призначив ОСОБА_7 більш м`яке покарання у виді обмеження волі, однак воно підлягає реальному виконанню, що погіршує становище засудженого. Вважає, що суд апеляційної інстанції не навів підстав, за яких дійшов висновку про неможливість застосування ст. 75 КК до підзахисного.
Позиції учасників судового провадження
На касаційну скаргу заперечень від учасників судового провадження не надходило.
У судовому засіданні захисник ОСОБА_6 просив задовольнити касаційні скарги, прокурор ОСОБА_5 заперечила проти задоволення касаційних скарг.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 433 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 357 КК у касаційному порядку не оскаржуються.
У статті 370 і ч. 2 ст. 418 КПКвизначено, що судове рішення суду апеляційної інстанції повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Водночас підставами для скасування судом апеляційної інстанції вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку є: необхідність застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення; необхідність застосування більш суворого покарання; скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції; неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання (ч. 1 ст. 420 КПК).
Відповідно до ч. 2 ст. 420 КПК вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків. Крім того, у вироку суду апеляційної інстанції зазначаються зміст вироку суду першої інстанції, короткий зміст вимог апеляційної скарги, мотиви ухваленого рішення, рішення по суті вимог апеляційної скарги.
Ухвалюючи вирок, апеляційний суд цих вимог кримінального процесуального закону дотримався.
Доводи в касаційних скаргах щодоневідповідності призначеного ОСОБА_7 апеляційним судом покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок суворості, неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є необґрунтованими.
Положеннями ст. 50 КК регламентовано, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Виходячи з вказаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору покарання, ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті, видом та розміром покарання й тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
Відповідно до ст. 75 КК якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Згідно з положеннями ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК.
Загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує урахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.
Як вбачається з вироку місцевого суду, призначаючи покарання ОСОБА_7 та звільняючи його від відбування такого покарання на підставі ст. 75 КК, районний суд послався на ті самі обставини, які пом`якшують покарання, що були враховані під час застосування положень ст. 69 КК, що, на переконання колегії Суддів, є неправильним.
Обґрунтовуючи висновок щодо виду й розміру покарання та призначаючи ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 69 КК у виді обмеження волі, суд апеляційної інстанції, як убачається з вироку, врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, особу засудженого, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, визнання ним вини, його щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, відшкодування завданих збитків, позитивну характеристику за місцем проживання.
При цьому апеляційний суд зазначив, що суд першої інстанції неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а його висновок про можливість призначення ОСОБА_7 покарання із застосуванням ст. 75 КК є недостатньо вмотивованим, оскільки призначене обвинуваченому покарання надмірно м`яке і не відповідає даним про його особу та обставині, що обтяжує покарання.
Скасовуючи вирок районного судув частині призначеного покарання та одночасного застосування положень статей 69, 75 КК, постановляючи свій вирок та призначаючи покарання, суд апеляційної інстанції звернув увагу на зазначене вище в повній мірі.
З урахуванням усіх встановлених обставин, ступеня тяжкості вчиненихзлочинів, даних про особу винного (зокрема того, що ОСОБА_7 раніше не судимий, щиро розкаявся, є людиною молодого віку, характеризується позитивно), а також того, що він добровільно відшкодував завдану шкоду потерпілому, суд апеляційної інстанції дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу у виді обмеження волі на строк 3роки.

Таким чином, взявши до уваги наявність декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного і вищевказані обставини, апеляційний суд дійшов правильного висновку і призначив ОСОБА_7 більш м`який вид покарання у виді обмеження волі.
На думку колегії Суддів, призначене апеляційним судом покарання за ч. 2 ст. 186 КК із застосуванням положень ст. 69 цього Кодексу є законним, воно відповідає вимогам статей 50, 65 КК, принципу індивідуалізації, справедливості та співмірності, є необхідним і достатнім для виправлення винного й попередження вчинення ним нових злочинів.
Обставини, на які є посилання в касаційних скаргах захисників як на підстави для твердження про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого були враховані апеляційним судом під час призначення покарання. Ці обставини не є безумовними і достатніми для зміни чи скасування вироку апеляційного суду.

Вирок апеляційного суду ухвалений із додержанням вимог статей 370, 420 КПК, є належно обґрунтованим та вмотивованим.

Порушень вимог норм матеріального чи процесуального права, які би були безумовними підставами для зміни або скасування судового рішення, під час перевірки матеріалів кримінального провадження судом касаційної інстанції не встановлено.
Урахувавши наведене, колегія Суддів дійшла висновку, що касаційні скарги захисників слід залишити без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Верховний Суд
ухвалив:
Вирок Житомирськогоапеляційного суду від 23 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційні скарги захисників засудженого ОСОБА_7 адвокатів ОСОБА_8 та ОСОБА_6 без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3