12.12.2019 Справа № 756/7279/17
Унікальний № 756/7279/17
Провадження № 1-кп/756/182/19
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

«12» грудня 2019 року Оболонський районний суд м. Києва
у складі:
Головуючого судді: ОСОБА_1 ,
за участю секретарів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
прокурора: ОСОБА_5 ,
представника потерпілого: ОСОБА_6 ,
потерпілого: ОСОБА_7 ,
захисників: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
обвинуваченого: ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі Оболонського районного суду м. Києва кримінальне провадження по обвинуваченню
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця села Родинське Волгоградської обл., Російської Федерації, маючого середню освіту, одруженого, не працюючого, зареєстрованого за адресою АДРЕСА_1 , та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого в силу ст. 89 КК України,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,-
В С Т А Н О В И В:
04.02.2017 року, близько 18 год. 24 хв., ОСОБА_10 , керуючи автомобілем марки «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по проїзній частині вул. Героїв Дніпра, поблизу будинку № 71 у місті Києві, від пр. Героїв Сталінграду у напрямку пр. Оболонський, перебуваючи у крайній лівій смузі проїзної частини, проявив неуважність до дорожньої обстановки, чим грубо порушив п. п. 1.5 та 2.3 Б) ПДР України, не переконавшись в тому, що це буде безпечним і не створить перешкоди або небезпеки іншим учасникам руху наближаючись до наземного нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебував пішохід, для якого могла бути створена перешкода чи небезпека, чим грубо порушив п. 18.1 ПДР України, не зменшив швидкість, аж до зупинки свого транспортного засобу, продовжив рух керованим автомобілем, внаслідок чого здійснив наїзд на пішохода ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який переходив проїзну частину по нерегульованому пішохідному переходу з ліва на право відносно руху автомобіля марки «Daewoo Nexia» д.н.з НОМЕР_1 , яким керував ОСОБА_10 . В результаті даної ДТП пішохід ОСОБА_11 , отримав тяжкі тілесні ушкодження.

У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_10 свою винність у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, не визнав повністю, заявлений цивільний позов також не визнав. На пропозицію головуючого надати показання щодо кримінального провадження, обвинувачений ОСОБА_10 скориставшись своїм правом в порядку ст. 63 Конституції України відмовився надати показання.

Не дивлячись на повне не визнання обвинуваченим ОСОБА_10 своєї вини, його вина у скоєнні інкримінованому йому злочину підтверджується комплексом зібраних по справі доказів, а саме:
- показами потерпілого ОСОБА_11 , який в судовому засіданні пояснив, що 04.02.2017 року о 18:30 год. він йшов по вул. Героїв Дніпра в м. Києві, на дворі було темно, але дорога освітлювалася добре, підійшов до нерегульованого пішохідного переходу, перед тим як переходити пішохідний перехід подивився на ліво та направо, автомобілів не було, пройшов половину дороги, і переходячи другу половину дороги ще раз повернув голову щоб подивитися чи не має автомобілів, після чого відчув удар і упав. Зрозумів, що його збив автомобіль вже тоді коли до нього підійшли люди та казали, щоб не вставав. Чи намагався водій уникнути зіткнення не знає, оскільки все сталося дуже швидко. При цьому потерпілий в судовому засіданні вказував, що перейшовши середину дороги, повертав голову щоб ще раз подивитися чи не має автомобілів будучи на другій смузі руху, де саме і сталося зіткнення, фари в автомобіля «Daewoo Nexia» були увімкнені. Перетинаючи проїжджу частину по нерегульованому пішохідному переходу автомобіля не бачив, оскільки на даному відрізку дороги знаходиться клумба, а вже за нею знаходиться пішохідний перехід. Відстань між клумбою та місцем зіткнення приблизно 50 метрів. Хто був на місці події не пам`ятає. Потерпілий також зазначив, що пам`ятає, що автомобіль, який здійснив на нього наїзд був сірого кольору. Свідомість не втрачав після удару, але бачив все нібито через марлю. На місці події ОСОБА_10 не бачив, в лікарню до нього ОСОБА_10 не приїздив. Також пояснив, що на початку березня 2017 року до нього приходив слідчий в лікарню та відбирав пояснення з приводу події, чи писав заяву про визнання його потерпілим не пам`ятає. Цивільний позов підтримав в повному обсязі;

- показами свідка ОСОБА_12 , який в судовому засіданні пояснив, що був свідком ДТП, яке сталося по вул. Героїв Дніпра в м. Києві в лютому місяці 2017 року приблизно о 18:00 год., він прогулюючись разом із дружиною, почув удар і побачив, який потерпілий ОСОБА_11 підлетів вверх ногами, після чого він підбіг до потерпілого та викликав швидку медичну допомогу, був біля потерпілого до приїзду швидкої, допомагав потерпілому. Потерпілого ОСОБА_11 збив автомобіль марки «Daewoo Nexia» сірого кольору. Водія автомобіля бачив та вказав в судовому засіданні, що це був обвинувачений ОСОБА_10 , він вибіг із автомобіля, викликав поліцію. Після зіткнення автомобіль «Daewoo Nexia» стояв у лівій смузі руху в бік станції метро Героїв Дніпра, потерпілий ОСОБА_11 лежав ближче до середини дороги, пішохідний перехід був від них у метрах чотирьох. При цьому свідок вказав, що сам момент наїзду автомобіля «Daewoo Nexia» на потерпілого ОСОБА_11 не бачив, оскільки йому заважав припаркований автомобіль, почув спочатку удар і потім побачив, як підлетів потерпілий ОСОБА_11 чи були ушкодження на автомобілі не знає, тому що не звертав увагу, оскільки відразу підбіг до потерпілого, так як останній був у тяжкому стані;

- показами свідка ОСОБА_13 , яка в судовому засіданні пояснила, що 04.02.2017 року ввечері була свідком ДТП, яке сталося на вул. Героїв Дніпра в м. Києві, стоячи на зупинці почула удар, повернувшись побачила потерпілого ОСОБА_11 , який лежав приблизно посередині дороги головою до станції метро «Мінська» десь приблизно в 4-5 метрах від пішохідного переходу, біля нього стояв легковий автомобіль. Вона підійшла на місце події, викликала поліцію та швидку. Потерпілий ОСОБА_11 був при тямі, біля нього були люди, ноги в потерпілого ОСОБА_11 були перебиті, він пам`ятав як його звати, куди йшов, також зателефонували до мами потерпілого. Водія автомобіля пам`ятає вказала в судовому засіданні на обвинуваченого ОСОБА_10 . Марку автомобіля не пам`ятає, лише пам`ятає, що був легковий автомобіль. Чи викликав ОСОБА_10 швидку медичну допомогу не знає. Сам момент наїзду вона не бачила, оскільки стояла спиною до місця події. Ушкоджень на автомобілі не бачила, оскільки не підходила до нього. Автомобіль стояв ближче до пішохідного переходу, а потерпілий ОСОБА_11 лежав попереду;

- показами свідка ОСОБА_14 , який в судовому засіданні пояснив, що проводив досудове розслідування у кримінальному провадженні за участю обвинуваченого ОСОБА_10 та потерпілого ОСОБА_11 .. В даному кримінальному провадженні призначалася авто-технічна та судово-медична експертизи. 03.03.2017 року приїздив до потерпілого ОСОБА_11 в лікарню для допиту, і помилково зазначив, що приїздив до потерпілого 30-го числа. Після чого всі дані і пояснення потерпілого та інших учасників процесу, були додані до авто-технічної експертизи. Протокол допиту потерпілого заповнював в лікарні, дату також зазначав в лікарні. Постанову про визнання потерпілим виносив після допиту потерпілого. Пам`ятку потерпілому ОСОБА_11 вручав в лікарні;

-даними, висновку експерта № 397/Е від 16 травня 2017 року, згідно якого:
Дані наданої медичної документації свідчать про те, що при поступленні до стаціонару 04.02.2017 о 18.22 год. у гр. ОСОБА_11 ? ІНФОРМАЦІЯ_2 , мали місце такі ушкодження:

-підшкірна гематома тім`яної ділянки справа;

-забійна рана 1 х0,2см в середній третині правої гомілки неправильне форми, дном якої є підшкірно-жирова клітковина, фасція гомілки, уламки великогомілкової кістки, м`язова тканина; уламкові переломи праве великогомілкової та малогомілкової кісток в середній і дистальній третинах зі зміщенням уламків - відкриті уламкові переломи діафізів правих велико - та малогомілкової кісток;

-забійна рана 2x2см в середній третині лівої гомілки неправильної форми наявністю на поверхні шкіри вільного кісткового кортикального фрагмент; розмірами біля 1x1 см, дном якої є підшкірно-жирова клітковина, фасці; гомілки, уламки великогомілкової кістки, м`язова тканина; уламкові переломі лівої великогомілкової та малогомілкової кісток в середній третині зі зміщенням уламків - відкриті уламкові переломи діафізів лівих велико- та малогомілкової кісток.

Локалізація, морфологія вищевказаних ушкоджень, враховуючи обставині справи та часові дані, свідчать про те, що спричинені вони дією тупого предмету(тів), могли утворитись в термін вказаний у постанові, тобто 04.02.2017 при транспортній травмі (травма внаслідок зіткнення автомобіля, що рухався з пішоходом).

Таким чином, між подіями транспортної травми від 04.02.2017 ті отриманням тілесних ушкоджень ОСОБА_11 є прямий причинно-наслідковий зв`язок.

Відповідно до:

- п. 1.2 «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України №6 від 17.01.1995 погоджених з Міністерством внутрішніх справ України, Генеральною прокуратурою України, Верховним судом України, Службою безпеки Україні (далі по тексту «Правила»), надано вичерпне визначення терміну ушкодження: «з медичної точки зору, тілесні ушкодження - це порушення анатомічно цілості тканин, органів та їх функцій, що виникає як наслідок дії одного чи кількох зовнішніх ушкоджуючих факторів - фізичних, хімічних, біологічних, психічних».

- п. 4.6. «Правил» визначає таке: «судово-медичний експерт, оцінюючі строки порушення анатомічної цілості тканин і органів та їх функцій, виходить із звичайної їх тривалості, навіть у випадках коли потерпілий не звертався за медичною допомогою. Якщо тривалість цього порушення, що зазначена у наявних медичних документах, не відповідає характеру тілесного ушкодження не підтверджується об`єктивними відомостями, судово-медичний експерт відзначає цю обставину і встановлює ступінь тяжкості, виходячи із звичний термінів»;

у п. 2.1.2 та п. 2.1.3 «Правил» визначено таке: «2.1.2. Небезпечними для життя є ушкодження, що в момент заподіяння (завдання) чи в клінічному перебігу через різні проміжки часу спричиняють загрозливі для життя явища (див. п. 2.1.3. о) і котрі без надання медичної допомоги, за звичайним своїм перебігом, закінчуються чи можуть закінчитися смертю. Запобігання смерті що обумовлене наданням медичної допомоги, не повинно братися до уваги при оцінюванні загрози для життя таких ушкоджень. Загрозливий для життя стан який розвивається в клінічному перебігу ушкоджень, незалежно від проміжку часу, що минув після його заподіяння, повинен перебувати з ним у прямому причинно-наслідковому зв`язку.

До ушкоджень, що небезпечні для життя, належать:

відкриті переломи діафіза (тіла) плечової, стегнової і великогомілкової кісток;

п. 2.3.5. «Правил» визначає таке: Легке тілесне ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я чи незначної стійкої втраті працездатності, - це ушкодження, що має незначні скороминущі наслідки, тривалістю не більш як шість днів.»

у п. 4.13 «Правил» визначено таке: Судово-медичному експерту належить утриматись від встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень у випадках:

4.13.1. Невизначеності клінічної картини чи недостатнього клінічного і лабораторного обстеження потерпілого.

4.13.4. відсутність медичних документів, у тому числі результатів додаткових досліджень, без яких не можна судити про характер і ступінь тяжкості тілесних ушкоджень.

Між «тривалістю розладу здоров`я» (як критерієм судово- медичного визначення ступеню тяжкості) та тривалістю лікування апріорі не існує ніякого кореляційного зв`язку. Тобто, будь-яке лікування, ніяким чином не відображає строки порушення анатомічної цілісності тканин, органів та їх функцій.

Відкриті уламкові переломи діафізів правих та лівих велико- та малогомілкової кісток за ступенем тяжкості відносяться до ТЯЖКОГО тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя), згідно з пунктом 2.1.3. м) «Правил».

Відновлення анатомічної цілісності травмованих ділянок та початок відновлення порушеної функції по місцю утворення гематом у звичайному клінічному перебігу спостерігається у строк до 6 діб. Вказані строки віддзеркалюють тривалість розладу здоров`я, як загальноприйнятого судово-медичного критерію визначення ступеню тяжкості. Саме тому, виявлене тілесне ушкодження, відноситься до ЛЕГКОГО тілесного ушкодження, відповідно п.п.2.3.5. та 4.6. «Правил».

Експерт зауважує, що не було виявлено достатніх об`єктивних судово-медичних даних (відсутність КТ знімків голови) у своїй сукупності дозволяє вважати встановлений діагноз: «Закрита черепно-мозкова травма. Забій головного мозку зліва в скроневій та тім`яній частках», як не обґрунтований, що не підлягає судово-медичній оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень.

Згідно з даними токсилогічного аналізу крові №933 від 04.02.2017 - в крові ОСОБА_11 не виявлений етиловий спирт, що дозволяє стверджувати про те, що момент отримання тілесних ушкоджень він був тверезий, за умови, якщо збір крові проводився на час поступлення його до стаціонару (Т.1 а.с.108-114);

-даними, висновку експерта № 12-1/493 від 15 липня 2017 року, згідно якого:
В ситуації, що склалася на дорозі безпосередньо перед дорожньо-транспортною пригодою, водій автомобіля «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 повинен був керуватися вимогами пунктів: 12.2 та 18.1 ПДР України.

В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля марки «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 , експертом, з технічної точки зору, вбачаються невідповідності вимогам пункту 18.1 ПДР України.

В даній дорожній ситуації в діях водія автомобіля «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 , експертом, з технічної точки зору, невідповідності вимогам пункту 12.2 ПДР України не вбачаються, а вбачаються невідповідності вимогам пункту 18.1 ПДР України.

З технічної точки зору, причиною даної дорожньо-транспортної пригоди є невідповідності дій водія автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 вимогам пункту 18.1 ПДР України.

Порушення ОСОБА_10 , п. 18.1 Правил дорожнього руху України, знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками у виді отримання потерпілим ОСОБА_11 тяжких тілесних ушкоджень (Т.5 а.с.115-123).

Європейський Суд з прав людини вказує, що стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод гарантує право на справедливий судовий розгляд, але вона не встановлює будь-яких правил допустимості доказів як таких, це завдання внутрішнього права.
Зокрема, Європейський Суд з прав людини у своєму рішенні від 26.09.2002 у справі «Перрі проти Сполученого Королівства» (Perry v United Kingdom), зазначив, що важливо, щоб була справедлива процедура розгляду питання про прийнятність та перевірку надійності спірних доказів.
Оцінюючи зібрані у справі докази, а саме показання потерпілого ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , щодо обставин виникнення дорожньо-транспортної пригоди, суд приходить до висновку, що показання останніх, є правдивими, послідовними, та такими, що узгоджуються з іншими доказами, дослідженими у кримінальному провадженні. У суда не має підстав піддавати сумніву досліджені докази.

Так, в судовому засіданні встановлено, що 04.02.2017 року близько 18 год. 24 хв. на проїзній частині вул. Героїв Дніпра, поблизу будинку № 71, від пр. Героїв Сталінграду у напрямку пр. Оболонського в місті Києві за участю автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 та пішохода ОСОБА_11 , який рухався по нерегульованому пішохідному переходу, мала місце дорожньо-транспортна пригода, причиною виникнення якої є невідповідності дій водія автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 вимогам пунктів 1.5, 2.3(б), 18.1 ПДР України.

Зокрема, під час руху ОСОБА_10 , допустив порушення вимог Правил дорожнього руху України, які затверджені постановою Кабінету Міністрів України № 1306 від 10.10.2001 р. і введені в дію з 01.01.2002 р., згідно яких:
-п. 1.5. ПДР України - Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків.
-п. 2.3. б) ПДР України - Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу, і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі.
-п. 18.1 ПДР України - Водій транспортного засобу, що наближається до нерегульованого пішохідного переходу, на якому перебувають пішоходи, повинен зменшити швидкість, а в разі потреби зупинитися, щоб дати дорогу пішоходам, для яких може бути створена перешкода чи небезпека.
Факт дорожньо-транспортної пригоди за участю автомобіля «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 та пішохода ОСОБА_11 підтвердили в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_11 , свідки ОСОБА_12 , ОСОБА_13 . Допитані в якості свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 в судовому засіданні вказали, що на місці дорожньо-транспортної пригоди бачили потерпілого ОСОБА_11 , якому надавали допомогу, та підтвердили, що бачили на місці пригоди водія автомобіля «Daewoo Nexia» - обвинуваченого ОСОБА_10 .

Крім того, факт участі ОСОБА_10 у вказаній дорожньо-транспортній пригоді підтверджується листом ПАТ «Страхова компанія «УНІКА» №215708 від 13.03.2017 року на ім`я начальника Управління поліції в Оболонському районі ГУ Національної поліції в м. Києві, згідно якого зазначається, що 04.02.2017 року в м. Києві по вул. Героїв Дніпра сталась подія (наїзд на пішохода) автомобілем «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням водія ОСОБА_10 (т. 1 ст. 167).

При цьому, суд звертає увагу, що обвинувачений ОСОБА_10 , на підставі ст. 63 Конституції України, відмовившись надати показання щодо кримінального провадження в порядку ст. 351 КПК України, проте, під час судового розгляду, відповідаючи на запитання учасників процесу надавав пояснення, в яких підтвердив, що дійсно 04.02.2017 року близько 18 год. 24 хв., керуючи автомобілем «Daewoo Nexia», д.н.з. НОМЕР_1 рухався на проїзній частині вул. Героїв Дніпра з боку пр-ту Героїв Сталінграду в напрямку Оболонського проспекту в м. Києві, де був учасником ДТП.
Невизнання обвинуваченим ОСОБА_10 своєї вини у вчиненні інкримінованого йому діяння за ч.2 ст.286 КК України, суд розцінює, як спосіб свого захисту з метою уникнути відповідальності.
Суд не бере до уваги та критично ставиться до тверджень сторони захисту на ту обставину, що висновок експерта №12-1/493 від 15.05.2017 року підлягає визнанню недопустимим доказом у справі, оскільки у вихідних даних містяться посилання на показання потерпілого ОСОБА_15 , яких на час призначення експертизи не існувало. Так, судом встановлено, що вказана експертиза проводилася на підставі постанови слідчого СВ Оболонського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_14 про призначення судової автотехнічної експертизи від 06.03.2017 року. В судовому засіданні був допитаний слідчий ОСОБА_14 , який стверджував, що пояснення у потерпілого ОСОБА_11 він відбирав в лікарні 03.03.2017 року. Вказані обставини підтвердив в судовому засіданні і сам потерпілий ОСОБА_11 , який вказував, що надавав пояснення слідчому перебуваючи в лікарні на початку березня 2017 року.

Крім того, суд не бере до уваги та критично ставиться до посилання сторони захисту на ту обставину, що пояснення ОСОБА_10 від 07.02.2017 року підлягають визнанню недопустимим доказом у справі, оскільки обгрунтовуючи судове рішення не міститься посилань на зазначені пояснення обвинуваченого.

Відповідно до ч. 4 ст. 95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

При цьому, суд звертає увагу на той факт, що обвинувачений ОСОБА_10 , на підставі ст. 63 Конституції України, відмовився надати суду показання щодо кримінального провадження в порядку ст. 351 КПК України.
Посилання сторони захисту на необхідність визнання письмових доказів у даному кримінальному провадженні очевидно недопустимими, суд сприймає як спосіб захисту обвинуваченого з метою сприяння уникнення останнього від відповідальності.

Отже, суд, розглянув кримінальне провадження в межах висунутого обвинувачення, з урахуванням положень ст. 337 КПК України, дотримався принципів змагальності сторін та свободи в поданні ними суду своїх доказів і доведенні перед судом їх переконливості, принципу диспозитивності, тобто діючи у межах своїх повноважень та компетенції, вирішив лише ті питання, що винесені на його розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень, зберіг об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
У справі за обвинуваченням ОСОБА_10 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, суд врахував, що практика Європейського суду з прав людини вказує на необхідність оцінювати докази керуючись критерієм доведення «поза розумним сумнівом» (рішення ЄС у справі «Авшар проти Туреччини»). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Таким чином, з урахуванням викладеного вище, в ході судового розгляду за наслідками всебічного повного й неупередженого дослідження всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ наданий як стороною обвинувачення так і стороною захисту з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд приходить до висновку, що висунуте ОСОБА_10 обвинувачення за ч. 2 ст. 286 КК України, знайшло своє підтвердження.
На думку суду, комплекс зібраних у справі доказів є належними та допустимими, оскільки відомостей, що вони були отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією України та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою Україною суду не надано.
Тому, оцінюючи всі забрані по справі докази, суд приходить до висновку про те, що своїми діями, які виразились в порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, ОСОБА_10 вчинив кримінальне правопорушення - злочин, передбачений ч.2 ст.286 КК України.
Відповідно до п. 20 Постанови пленуму Верховного суду України № 14 від 23.12.2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті», при призначенні покарання за відповідною частиною ст. 286 КК України суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху або експлуатації транспорту, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину, вину інших причетних до нього осіб (пішоходів, водіїв транспортних засобів, працівників, відповідальних за технічний стан і правильну експлуатацію останніх, тощо), а також обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, та особу винного.
Крім того, відповідно до вимог ч.2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобіганню вчинення нових злочинів. Значення заходу примусу для досягнення такої цілі визначається не лише його суворістю, а й неминучістю, своєчасністю, справедливістю і невідворотністю застосування за кожний злочин. Реалізація мети покарання є одним із аспектів виконання визначених у ст. 2 КПК України завдань кримінального провадження, якими, зокрема, є: захист особи, суспільства і держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, у тому числі потерпілих.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , у відповідності зі ст.65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченого, згідно ст.66 КК України, судом не встановлено.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого, згідно ст.67 КК України, судом не встановлено.
На підставі викладеного, з урахуванням тяжкості та незворотності спричинених злочином наслідків, даних, що характеризують особу обвинуваченого, зокрема, те, що обвинувачений раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, не працює, на обліках у лікаря нарколога та лікаря психіатра не перебуває, дотримуючись загальних засад призначення покарання, з метою реалізації принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, а також враховуючи позицію потерпілого, щодо призначення покарання обвинуваченому, суд вважає за доцільне обрати ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, оскільки саме таке покарання є необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів. При цьому, суд не вбачає підстав для можливості призначення покарання із застосування ст. 69 КК України та із застосування ст.ст. 75, 76 КК України.
Крім того, суд, при призначенні покарання, вважає правильним застосувати до ОСОБА_10 і додаткову міру покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк.

Представником потерпілого адвокатом ОСОБА_6 в інтересах потерпілого ОСОБА_11 під час розгляду справи заявлено цивільний позов про стягнення з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_11 27 940 (двадцять сім тисяч дев`ятсот сорок) грн. 68 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 36 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Розмір завданої матеріальної шкоди потерпілий обґрунтовує, понесеними витратами на лікування на, що надавав відповідні товарні чеки. Моральну шкоду потерпілий обґрунтовує тим, що внаслідок суспільно-небезпечних дій ОСОБА_10 йому було завдано сильних душевних страждань, які в подальшому проявилися на стані його здоров`я.

В судовому засіданні потерпілий та його представник поданий цивільний позов підтримали в повному обсязі та просили задовольнити. Обвинувачений ОСОБА_10 поданий цивільний позов не визнав.

Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно ч. 3 ст. 13 ЦПК України, учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності.
Частиною 1 ст. 128 КПК України визначено, що особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Згідно ч. 1 ст. 62 КПК України цивільним відповідачем у кримінальному провадженні може бути фізична або юридична особа, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану злочинними діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, та до якої пред`явлено цивільний позов у порядку, встановленому цим Кодексом.

Згідно ст. 1187 ЦК України джерелом підвищеної небезпеки є діяльність, пов`язана з використанням, зберіганням або утриманням транспортних засобів, механізмів та обладнання, використанням, зберіганням хімічних, радіоактивних, вибухо- і вогненебезпечних та інших речовин, утриманням диких звірів, службових собак та собак бійцівських порід тощо, що створює підвищену небезпеку для особи, яка цю діяльність здійснює, та інших осіб.

Шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно п.4 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27.03.1992 року № 6 (із змінами та доповненнями) під володільцем джерела підвищеної небезпеки розуміється юридична особа або громадянин, що здійснюють експлуатацію джерела підвищеної небезпеки в силу права власності, повного господарського відання, оперативного управління або з інших підстав (договору оренди, довіреності тощо).

Згідно ст.3 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (далі - Закон) обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності здійснюється з метою забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та захисту майнових інтересів страхувальників.

Згідно з ст.5 Закону об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу.

Згідно з п.22.1 ст.22 Закону у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Згідно з ст.1194 ЦК України особа, яка застрахувала свою цивільну відповідальність, у разі недостатності страхової виплати (страхового відшкодування) для повного відшкодування завданої нею шкоди зобов`язана сплатити потерпілому різницю між фактичним розміром шкоди і страховою виплатою (страховим відшкодуванням).

Судом встановлено, що цивільно-правова відповідальність водія транспортного засобу «Daewoo Nexia» д.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_10 застрахована в ПрАТ «СК «УНІКА» відповідно до полісу страхування АІ/9904858, укладеного 26.07.2016 року між ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_16 , згідно якого страхова сума (ліміт відповідальності) на одного потерпілого за шкоду, заподіяну життю і здоров`ю, становить 200 000, 00 гривень. (том 1 а.с. 168,193)

Відповідно до ч. 3 ст. 53 ЦПК України, якщо суд при вирішенні питання про відкриття провадження у справі або при підготовці справи до розгляду встановить, що рішення суду може вплинути на права та обов`язки осіб, що не є стороною у справі, суд залучає таких осіб до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійних вимог щодо предмета спору.
Ухвалою суду ПрАТ «СК «УНІКА» та ОСОБА_16 були залучені в якості третіх осіб, та неодноразово викликались в судові засідання. Проте, в судові засідання не з`являлись, представник ПрАТ «СК «УНІКА» подав письмові пояснення, в яких фактично проти позову не заперечували, просили розглянути справу у відсутності представника (том 1 а.с. 176-178).

Відповідно до Постанови пленуму судової палати у цивільних справах Верховного суду України від 20.01.2016 року № 6-2808цс15, право потерпілого на відшкодування шкоди за рахунок особи, яка завдала шкоди, є абсолютним і не може бути припинене чи обмежене договором, стороною якого потерпілий не був, хоч цей договір і укладений на користь третіх осіб. Потерпілому як кредитору належить право вимоги в обох видах зобов`язань, деліктному та договірному. Він вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Згідно з п.23.1 ст.23 Закону шкодою, заподіяною життю та здоров`ю потерпілого внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, є: шкода, пов`язана з лікуванням потерпілого; шкода, пов`язана з тимчасовою втратою працездатності потерпілим; шкода, пов`язана із стійкою втратою працездатності потерпілим; моральна шкода, що полягає у фізичному болю та стражданнях, яких потерпілий - фізична особа зазнав у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; шкода, пов`язана із смертю потерпілого.

Згідно ч. 1 ст. 22 ЦК України особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її права.

Згідно п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 року «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, що її заподіяла, за наявності її вини.

Суд вважає за необхідне позовні вимоги потерпілого ОСОБА_11 задовольнити у повному обсязі. При цьому, суд враховує, що в результаті протиправних дій ОСОБА_10 , які спричинили для потерпілого негативні наслідки пов`язанні з порушенням звичних життєвих зв`язків, через неможливість продовжувати активне суспільне та особисте життя.

Приймаючи рішення про задоволення позовних вимог, суд виходить з доказів, які були надані учасниками процесу під час розгляду справи, будь-яких інших доказів на спростування цивільного позову, суду не надавалося.

Крім того, суд не вбачає підстав для стягнення з обвинуваченого на користь держави витрат за проведення експертиз, оскільки стороною обвинувачення не було надано суду належних та допустимих доказів на підтвердження витрат пов`язаних із проведенням експертиз у даному кримінальному провадженні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 122, 124, ч.2 ст.127, 128, 129, 368, 369, 370, 373, 374, 376, 380, 392, 393 КПК України, суд, -
засудив:
ОСОБА_10 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначити йому покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
Запобіжний захід ОСОБА_10 , до набрання вироком законної сили, обрати у виді домашнього арешту.

Покласти на ОСОБА_10 обов`язки, передбачені ст. 194 КПК України, а саме:

- не залишати житло, а саме: АДРЕСА_2 , щоденно з 22 години 00 хвилин до 07 години 00 хвилин.

- не відлучатися із місця проживання без дозволу суду та прокурора;

- повідомляти суд про зміну свого місця проживання.

Копію вироку, направити до Подільського УП ГУ НП у м. Києві для виконання вироку в частині запобіжного заходу у виді домашнього арешту.

Строк покарання ОСОБА_10 , рахувати з моменту затримання.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_11 до ОСОБА_10 про відшкодування завданої йому матеріальної та моральної шкоди задовольнити.
Стягнути з ОСОБА_10 (ІПН НОМЕР_2 ) на користь ОСОБА_11 (ІПН НОМЕР_3 ), 27 940 (двадцять сім тисяч дев`ятсот сорок) грн. 68 коп. в рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 36 000 (тридцять тисяч) грн. 00 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.
Вирок може бути оскаржено до Київського апеляційного суду через Оболонський районний суд м. Києва протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1