Провадження № 1-в/127/766/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 січня 2020 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області
в складі головуючого судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_4 щодо звільнення від подальшого відбування покарання, -
ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області 16.12.2019 року надійшло клопотання засудженого ОСОБА_4 щодо звільнення від подальшого відбування покарання.
Згідно клопотання ОСОБА_4 засуджений вироком Київського міського суду від 21.06.2000 року, який був частково змінений ухвалою Верховного Суду України від 14.12.2000 року, за п. «г», «і»» ст. 93 КК України (в ред. 1960 року) до довічного позбавлення волі. На теперішній час відбув більше 20 років позбавлення волі та відповідно до ч. 2 ст. 29 Конституції України та п.п. «а» пункту 1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод вважає подальше відбування покарання незаконним, оскільки КК України в редакції станом на дату вчинення злочину 13 березня 1999 року, не дозволяв тримати особу в ув`язненні більше 15 років за рішенням суду і більше 20 років у випадку заміни смертної кари в порядку помилування (ст. 25).
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_4 , який приймав участь в засіданні в режимі відеоконференції, клопотання підтримав, просив його задовольнити з підстав, викладених у клопотанні.
Захисник засудженого підтримала клопотання ОСОБА_4 , вказала, що засуджений з урахуванням вимог ч. 2 ст. 29 Конституції України, ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та ст. 4 КК України підлягає звільненню від подальшого відбування покарання.
Прокурор в судовому засіданні заперечив щодо задоволення вказаного клопотання. Вважав, що підстави для задоволення клопотання відсутні, оскільки ОСОБА_4 обгрунтовано засуджений до довічного позбавлення волі, яке не є строковим покаранням. Покарання у виді довічного позбавлення волі призначено обґрунтовано, а суд не має права в порядку виконання вироку здійснити перегляд законності призначення зазначеного покарання.
Заслухавши доводи засудженого, його захисника, думку прокурора, дослідивши

клопотання, додані до нього докази та особову справу засудженого, суд дійшов висновку про відсутність підстав для його задоволення.
З матеріалів особової справи засудженого вбачається, що ОСОБА_4 засуджений вироком Київського міського суду від 21.06.2000 року, зміненим ухвалою Верховного Суду України від 14.12.2000 року, за п. «г», «і»» ст. 93, ч. 3 ст. 198-2 КК України (в ред. 1960 року) до довічного позбавлення волі.
На даний час вказаний вирок виконується, засуджений відбуває зазначене покарання з 23.03.1999 року по теперішній час, що підтверджується протоколом затримання від 23.03.1999 року, постановою про обрання запобіжного заходу взяття під варту від 23.06.1999 року та розпорядженням про виконання вироку від 10.01.2001 року.
В судовому засіданні засуджений повідомив, що утримується під вартою та відбуває покарання у виді позбавлення волі понад 20 років, що є більшим ніж строк, передбачений КК України ( в редакції, що діяла станом на 1999 рік) для позбавлення волі, що становив 15 років, а при заміні смертної кари 20 років позбавлення волі.
Вказав, що КК України ( в редакції включно до 04.04.2000 року) не передбачав і не дозволяв тримати особу в ув`язненні більше вказаних строків.
При цьому засуджений повідомив, що в жодному разі не обґрунтовує своє клопотання тим, що йому незаконно призначено непередбачене на час вчинення ним злочину покарання у виді довічного позбавлення волі та вказав, що з питанням заміни зазначеного покарання на строковий вид позбавлення волі він не звертається.
Оцінюючи сукупність вказаних доводів суд приймає до уваги, що санкцією ст. 93 КК України ( в редакції на час вчинення ОСОБА_4 злочину 13.03.1999 року) було передбачено два альтернативні види основних покарань: позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або смертна кара.
На час постановлення вироку відносно ОСОБА_4 ( 21.06.2000 року) санкція ст. 93 КК України передбачала два альтернативних види основних покарань: позбавлення волі на строк від восьми до п`ятнадцяти років або довічне позбавленням волі.
Таким чином, строкове позбавлення волі ( від 8 до 15 років) у кожній із зазначених редакцій КК України (1960) завжди було віднесено до окремого виду покарання, яке могло бути призначено як альтернативне покарання або смертній карі або довічному позбавленню волі.
Дійсно ст. 25 КК України ( в редакції станом на 13.03.1999 року) було передбачено, що позбавлення волі встановлюється на строк від трьох місяців до десяти років, а за особливо тяжкі злочини, за злочини, що спричинили особливо тяжкі наслідки, і для особливо небезпечних рецидивістів у випадках, передбачених цим Кодексом, не більше п`ятнадцяти років. При заміні в порядку помилування смертної кари позбавленням волі воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти років.
А в редакції ст. 25 КК України станом на 21.06.2000 року вказана норма передбачала, що позбавлення волі встановлюється на строк від трьох місяців до десяти років, а за особливо тяжкі злочини, за злочини, що спричинили особливо тяжкі наслідки, і для особливо небезпечних рецидивістів у випадках, передбачених цим Кодексом, - не більше п`ятнадцяти років. При заміні в порядку помилування довічного позбавлення волі позбавленням волі на певний строк воно може бути призначено і на строк понад п`ятнадцять років, але не більше двадцяти п`яти.
Проте, вказані норми регулювали граничні строки строкового позбавлення волі та питання обчислення граничного строку позбавлення волі при заміні більших тяжких покарань ( смертна кара, довічне позбавлення волі) на більш м`яке покарання позбавлення волі на певний строк.
Покарання у виді строкового позбавлення волі ОСОБА_4 судом не призначалось, він до вказаного покарання не засуджувався, заміна призначеного йому покарання у виді

довічного позбавлення волі в порядку помилування щодо нього не здійснювалась, а тому положення закону щодо граничного строку позбавлення волі до нього не застосовуються.
З урахуванням наведеного суд вважає за необхідне зазначити, що на даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, яке є безстроковим покаранням та більш тяжчим покаранням ніж позбавлення волі на певний строк.
Суть довічного позбавлення волі передбачає відбування засудженим покарання не протягом певного строку, а безтерміново до настання події, яка унеможливить його відбування смерті засудженого, або прийняття рішення про його помилування та звільнення з вказаних підстав.
Посилання засудженого на те, що він відбув понад 20 років, що є більше ніж гранична межа строкового позбавлення волі 15 років, не є прийнятним у даному випадку, оскільки граничні строки позбавлення волі були встановлені КК України ( 1960) та існують на даний час у чинному КК України лише для строкового виду покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
З зазначених підстав суд дійшов висновку про необґрунтованість клопотання та відсутність правових підстав для його задоволення.
Керуючись статтями 371, 537, 539 КПК, суд -
УХВАЛИВ:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_4 щодо звільнення від подальшого відбування покарання - відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до Вінницького апеляційного суду протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою в той же строк з дня вручення копії ухвали.

Суддя: