Дата документу 25.05.2020 Справа № 329/1166/18
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний № 329/1166/18 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/807/941/20 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
Категорія: ч. 3 ст. 299 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2020 року м. Запоріжжя
Судова колегія з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника обвинуваченого адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань Запорізького апеляційного суду кримінальне провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2020 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с. Просторе Чернігівського району Запорізької області, громадянин України, маючий середню освіту, не працюючий, одружений, маючий на утриманні двох дітей, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий,

визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України, та йому призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України, звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України, за наступних обставин.

14 червня 2018 року приблизно о 16 год. 50 хв. ОСОБА_7 , знаходячись за місцем свого мешкання за адресою: АДРЕСА_1 , дізнався від своєї дружини ОСОБА_9 , що сусідський собака породи німецька вівчарка по кличці «Джері», знаходячись на вулиці без повідка та намордника, загриз його собаку породи такса.

Після цього ОСОБА_7 взяв сільськогосподарські вила та направився за місцем мешкання господаря німецької вівчарки ОСОБА_10 , за адресою: АДРЕСА_1 , де зайшовши до вольєру у присутності ОСОБА_11 , нехтуючи правилами суспільної моралі, маючи прямий умисел на вбивство тварини, а саме собаки породи німецька вівчарка по кличці «Джері», із застосуванням жорстоких методів, тобто таких, які вчиняються особливо болючими способами, активним способом, вчинив знущання над твариною, яка відносяться до хребетних, а саме: наніс два удари сільськогосподарськими вилами в область грудної клітини, завдавши собаці особливих мук, що в подальшому призвело до її смерті внаслідок внутрішньої кровотечі.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вважає вирок незаконним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з порушенням норм матеріального та процесуального права.

В обґрунтування своїх вимог зазначає, що суд перекрутив, неправильно та неповно виклав показання потерпілого та свідків.

Так, потерпілий ОСОБА_10 показав, що зі слів його батька, собака породи німецької вівчарки намагалась накинутись на ОСОБА_7 , але він виставив сільськогосподарські вила, на які собака сама наткнулась, тому з боку ОСОБА_7 була самооборона. Також свідок пояснив, що його собака ніколи не прививалась, часто кидалась на людей, кусала місцевих жителів, розривала сусідських собак та котів, була агресивною, можливо навіть була хвора на сказ. Будь-яких претензій до ОСОБА_7 потерпілий не мав, а заяви до прокуратури писали його брат та сестра.

Свідок ОСОБА_12 показала, що смерть собаки німецької вівчарки наступила раптово, ніяких жорстких методів, особливо жорстоких чи болючих до собаки не застосовували, знущання над твариною не було. Також під час настання смерті у собаки не було особливих мук, оскільки її смерть наступила раптово. Також пояснила, що ніякого знущання не було, оскільки при крововиливі собака засинає, тому ніякого мучення немає. З урахуванням того, що у собаки була агресія, то це явна ознака наявності хвороби на сказ.

Свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_9 та ОСОБА_15 також пояснювали, що собака була агресивною, оточуючі та сусіди її боялись, оскільки вона безпідставно кидалась на людей, розривала собак та котів.

Крім того, в судовому засіданні апелянт пояснював, що умислу на заподіяння смерті собаки німецької породи у нього не було, з вилами до ОСОБА_11 він прийшов через те, що в момент події збирав сіно за межами городу, вила він виставив тільки тому, що собака на нього кинулась, а він намагався захистити себе.

Вважає, що в його діях відсутня об`єктивна сторона ч. 3 ст. 299 КК України у вигляді жорстокого поводження з тваринами, а також суб`єктивна сторона у вигляді умислу.

Також суд незаконно визнав допустимим доказом протокол патологоаномічного розтину трупа тварини № 2 від 15 червня 2018 року, оскільки слідчий чи прокурор повинні були звернутись до слідчого судді з клопотанням про призначення та проведення судової експертизи на предмет встановлення причин смерті та тілесних ушкоджень, а в ч. 2 ст. 242 КПК України законодавець чітко передбачив проведення такої експертизи незалежно від того, чи є це людина або тварина.

Просить вироку суду скасувати та ухвалити новий, яким закрити кримінальне провадження у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України.

Від прокурора на адресу апеляційного суду надійшли письмові заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченого, в яких він зазначає, що потерпілий та свідки надали чіткі та логічні показання, які не були викривлені у вироку, протокол патологоанатомічного розтину трупа тварини № 2 від 15 червня 2018 року є документом у розумінні ст. 99 КПК України, а ч. 2 ст. 242 КПК України не передбачає обов`язкового проведення експертизи щодо встановлення причин смерті та тілесних ушкоджень тварини, дії обвинуваченого підпадають під ознаки жорстокого поводження з тваринами, які призвели до мук і страждань, призначене обвинуваченому покарання відповідає вимогам ст. 65 КК України. Просить апеляційну скаргу обвинуваченого залишити без задоволення, а оскаржуваний вирок без змін.
У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_7 підтримав подану ним апеляційну скаргу без доповнень та просив її задовольнити.

Захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_8 на підтримання доводів апеляційної скарги зазначив, що умисла на жорстоке поводження із твариною обвинувачений не мав. Собака була агресивною, накинулась на нього, вин лише виставив вила. До цього собака загризла таксу потерпілого, він побачив що його малолітня дитина та дружина у крові та дуже схвильовані, пішов до сусіда з вилами, оскільки в цей час збирав ними сіно, собака накинулась на нього, він захищався, його дії не були обумовлені бажанням завдати болю та страждань тварині.

Прокурор проти задоволення апеляційної скарги заперечував, вважав, що показання обвинуваченого з приводу самозахисту спростовуються даними протоколів слідчих експериментів, проведених зі свідками. Доказів сказу собаки не існує. Вважав, що обвинувачений з вилами пішов до вольєру з метою розправитись і собакою.

Потерпілий ОСОБА_10 до апеляційного суду не з`явився, подав заяву, в якій просив розгляд унти справу без його участі в судовому засіданні.

Заслухавши доповідь судді по справі, обвинуваченого та його захисника, прокурора, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені в апеляційній скарзі, провівши судові дебати і надавши обвинуваченому останнє слово, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим, зокрема, повинно бути ухвалене згідно з нормами матеріального та процесуального права, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

З огляду на ст. 409 КПК України, підставами для скасування або зміни судового рішення судом апеляційної інстанції є, окрім іншого, неповнота судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.

Відповідно до вимог ст. 410 КПК України, неповним визнається судовий розгляд, під час якого залишилися недослідженими обставини, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення, зокрема, у разі якщо судом були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, дослідження доказів або вчинення інших процесуальних дій для підтвердження чи спростування обставин, з`ясування яких може мати істотне значення для ухвалення законного, обґрунтованого та справедливого судового рішення.

Відповідно до вимог ст. 411 КПК України, судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо, висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; висновки суду, викладені у судовому рішенні мають істотні суперечності.

Згідно з ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина обвинувального вироку повинна містити, окрім іншого, докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Відповідно до ч. 1 ст. 94 КПК України суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Всупереч вищевказаним нормам закону, суд першої інстанції лише зазначив у вироку показання обвинуваченого, потерпілого та свідків, а також перелічив надані стороною обвинувачення докази, без надання їм належної правової оцінки та аналізу.

Визнаючи ОСОБА_7 винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України, суд першої інстанції фактично врахував лише показання свідка ОСОБА_16 , але не прийняв до уваги показання обвинуваченого та потерпілого, і в порушення вимог ст. 374 КПК України належним чином не мотивував, чому взяв до уваги лише докази сторони обвинувачення, а докази сторони захисту відкинув.

У вироку формально зазначено, що обвинувачений на підтвердження своїх показань жодних доказів не надав, вони є суперечливими та такими, що надані з метою уникнення кримінальної відповідальності, і повністю спростовуються дослідженими в судовому засіданні показаннями потерпілого, свідків та письмовими матеріалами кримінального провадження.

Однак аналіз, оцінку і співвідношення доводів сторони обвинувачення із доказами, наявними у матеріалах кримінального провадження, суд не зробив, не усунув суперечностей, що в свою чергу викликає вірогідність наявності ряду припущень у вказаному провадженні, які є недопустимими при ухваленні вироку.

Крім того, всупереч вимогам п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, суд у вироку вибірково відобразив показання потерпілого ОСОБА_10 , взявши до уваги одні та без відповідного мотивування відкинувши інші.

Так, з технічного запису судового засідання від 6 червня 2019 року (т. 1, а.с. 112-114) вбачається, як потерпілий ОСОБА_10 показав, що на момент події його вдома не було. В той день собаку у вольєрі не зачиняв. Вважає, що коли ОСОБА_7 пішов розбиратися з приводу обставин події, собака потерпілого накинулась на ОСОБА_7 , у зв`язку з чим, останній її штрикнув вилами. Додатково повідомив, що на досудовому розслідуванні він особисто заяву про злочин не писав, це зробила його сестра, а він лише підписав документи, але що саме підписував він не розумів, його фактично змусили це зробити. Крім того, належна йому собака породи німецька вівчарка не прививалась, явно була скажена, проявляла агресію, кидалась на дітей та тварин. Після події він розмовляв зі своїм батьком, який повідомив, що собака сама накинулась на обвинуваченого. Зі слів потерпілого, мабуть, він поступив би так само як і ОСОБА_7 , оскільки «якби він так не зробив, то собака могла б його…».

На уточнюючі запитання учасників судового засідання потерпілий ОСОБА_10 пояснив, що з боку обвинуваченого було не вбивство собаки, а самооборона. Крім того, обвинувачений йому сказав, що вбив собаку через те, що вона кидалась на нього, й зі слів його батька, саме собака накинулась на ОСОБА_7 .

Вказані показання потерпілого узгоджуються з показаннями обвинуваченого ОСОБА_7 , який в суді першої інстанції показав, що після того, як належну йому собаку породи такса загризла собака породи вівчарка, що належить ОСОБА_10 , він побіг через городи до домоволодіння ОСОБА_10 , щоб поговорити з ним щодо вказаних подій. В цей момент у нього в руках були вила, оскільки він збирав ними траву. Собака ОСОБА_10 почала гавкати, він загородив вольєр вилами, оскільки собака могла на нього кинутися, а потім собака наскочила на вила, один раз накололася на них та після цього пригнула на будку.

Також суд належним чином не врахував показання і свідка ОСОБА_12 , яка показала, що собака породи вівчарка вмерла від крововиливу, і мучення чи судорог, на відміну від померлої собаки породи такса, у неї не було. Собака породи вівчарка була не привита. Додатково повідомила, що від крововиливу собака не мучиться, а засинає.

Разом з тим, колегія суддів звертає увагу, що спростовуючи версію обвинуваченого, суд першої інстанції необґрунтовано послався в мотивувальній частині вироку на протокол проведення слідчого експерименту за участі свідка ОСОБА_11 , оскільки враховуючи вимоги ч. 4 ст. 95 КПК України, з метою дотримання передбаченого ст. 23 КПК України принципу безпосередності дослідження показань, речей і документів, суд першої інстанції не міг враховувати в якості доказів вказаний протокол проведення слідчого експерименту, у зв`язку з тим, що ці показання були надані на досудовому розслідуванні і в судовому засіданні цей свідок допитаний не був, відповідно суд обґрунтував свої висновки на показаннях, які він безпосередньо не сприймав.
Також колегія суддів вважає слушними доводи апеляційної скарги з приводу відсутності в матеріалах кримінального провадження висновку судово-медичної експертизи, оскільки в ч. 2 ст. 242 КПК України не конкретизовано, що слідчий або прокурор зобов`язаний звернутися до експерта для проведення експертизи щодо встановлення причин смерті, якщо об`єктом дослідження є виключно труп людини.

Зокрема, у даному кримінальному провадженні не було проведено судово-ветеринарну експертизу, якою було б встановлено причини смерті та тілесних ушкоджень тварини, одним із основних завдань якої є встановлення факту насильницької смерті тварини внаслідок фізичних пошкоджень, отруєння чи з інших причин.

Під час проведення вказаного експертного дослідження може встановлюватись причина смерті тварини, ступінь тяжкості спричинених пошкоджень тварини, давність виникнення ушкоджень тварини, прижиттєвими чи посмертними є ушкодження тварини, причинно-наслідковий зв`язок між ушкодженнями та причиною смерті тварини, час життя тварини після отриманих нею ушкоджень, здатність тварини при житті самостійно переміщуватись після отриманих травм, наявність ускладнень здоров`я від дії нанесених травм, наявність страждань тварини перед смертю.

До того ж, колегія суддів звертає увагу, що ОСОБА_7 було визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України, тобто, жорстокого поводження з тваринами, що відносяться до хребетних, вчиненого умисно та призвело до загибелі тварини, вчиненого активним способом.

При вирішенні питання щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого суд першої інстанції послався на положення абз. 11 ст. 1 Закону України «Про захист тварин від жорстокого поводження», відповідно до якого жорстоке поводження з тваринами - знущання над тваринами, у тому числі безпритульними, що спричинило мучення, завдало їм фізичного страждання, тілесні ушкодження, каліцтво або призвело до загибелі, нацьковування тварин одна на одну та на інших тварин, вчинене з хуліганських чи корисливих мотивів, залишення домашніх та сільськогосподарських тварин напризволяще, у тому числі порушення правил утримання тварин.
Крім того, статтею 4 зазначеного Закону визначено основні принципи захисту тварин від жорстокого поводження, зокрема, жорстоке поводження з тваринами є несумісним з вимогами моральності та гуманності, спричиняє моральну шкоду людині; заборонено жорстокі методи умертвіння тварин; встановлено відповідальність за жорстоке поводження з тваринами.
Таким чином, для встановлення наявності в діях ОСОБА_7 складу інкримінованого йому кримінального правопорушення, в даному кримінальному провадженні необхідно було встановити, чи застосовувались обвинуваченим жорстокі методи, особливо болючі способи, знущання, мучення та фізичні страждання до тварини та чи порушено ним основні принципи захисту тварин від жорсткого поводження.
Вищевказані обставини підлягали обов`язковому встановленню під час судового розгляду, особливо враховуючи, що свідок ОСОБА_12 заперечувала факт мучення собаки, а за допомогою протоколу патологоанатомічного розтину собаки на вказані питання відповісти не вдалося.
До того ж, у формулюванні обвинувачення, яке визнано судом доведеним, зазначено, що обвинувачений ОСОБА_7 у присутності ОСОБА_11 наніс собаці породи німецька вівчарка по кличці «Джері» два удари сільськогосподарськими вилами в область грудної клітини.

Разом з тим, з оскаржуваного висновку не зрозуміло, якими саме дослідженими в судовому засіданні доказами підтверджуються вказані обставини, оскільки потерпілий та всі свідки (окрім ОСОБА_16 , яка лише бачила, як обвинувачений робив вертикальні взмахи руками з держаком) не були безпосередніми свідками події та не повідомляли про присутність свідка ОСОБА_11 на місці події, сам свідок ОСОБА_11 також не підтверджував цієї обставини, оскільки в судовому засідання допитаний не був, а факт заподіяння саме двох ударів вилами взагалі нічим не підтверджується, ані показаннями потерпілого чи свідків, ані дослідженими документами, зокрема протоколом патологоанатомічного розтину собаки.
Натомість, свідок ОСОБА_12 під час допиту в судовому засіданні категорично показала, що у собаки було виявлено три проколи в області грудної клітини, що не узгоджується з версією сторони обвинувачення про нанесення собаці двох ударів вилами.
Враховуючи відсутність оцінки судом першої інстанції всіх наявних у матеріалах кримінального провадження доказів окремо, з точки зору належності та допустимості, і в сукупності, з точки зору всебічності, достатності та взаємозв`язку, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції допустив порушення, які відповідно до ч. 1 ст. 412 КПК України є істотними, тобто такими порушеннями вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

З огляду на відсутність ретельного дослідження судом першої інстанції вищевказаних обставин та неналежну оцінку досліджених судом доказів, колегія суддів не може прийти до висновку поза розумним сумнівом про доведення вини, правильність кваліфікації дій обвинуваченого, а також про наявність чи відсутність в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Зазначені порушення є підставами для скасування судового рішення і оскільки в апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 не просив повторно дослідити докази сторони обвинувачення та захисту, вони не можуть бути усунуті під час апеляційного розгляду в межах ст. 404 КПК України, що є підставою призначення нового розгляду в суді першої інстанції.

Під час нового розгляду кримінального провадження суду першої інстанції необхідно повно, всебічно з дотриманням вимог кримінального та кримінального процесуального закону, ретельно перевірити усі докази кримінального провадження, з належною їх мотивацією, в тому числі, взяти до уваги інші доводи, які зазначалися в апеляційній скарзі обвинуваченим, та ухвалити законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення у відповідності до приписів, передбачених ст. 370, 374 КПК України.

Відповідно до ст. 415 КПК України, при скасуванні ухвали суду внаслідок істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, суд апеляційної інстанції призначає новий судовий розгляд, не вирішуючи питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання.

Вирішуючи у відповідності до ч. 1 ст. 197, ст. 331, п. 3 ч. 1 ст. 419 КПК України питання щодо запобіжного заходу, колегія суддів виходить із наступного.

Оскільки у кримінальному провадженні обвинуваченому запобіжний захід не обирався і на даний час відсутні підстави для його обрання, колегія суддів вважає за потрібне запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирати.

На підставі зазначеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 410, 411, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Чернігівського районного суду Запорізької області від 24 лютого 2020 року у відношенні ОСОБА_7 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 299 КК України, скасувати.

Призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту оголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4