Провадження №1-кс/554/6340/2020
У Х В А Л А
іменем України
24 червня 2020 року м.Полтава

Слідчий суддя Октябрського районного суду м.Полтави ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

заявника ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Полтаві в режимі відеоконференції скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 про відмову в задоволенні клопотання про визнання потерпілим, зобов`язання вчинити певні дії у кримінальному провадженні №0001106 від 11 листопада 2019 року,-

В С Т А Н О В И В :

07 травня 2020 року ОСОБА_3 звернувся до суду зі скаргою в порядку ст.303 КПК України, в якій просить зобов`язати слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві ОСОБА_5 вчинити певні слідчі дії, а саме визнати його потерпілим у кримінальному провадженні №0001106.

На обґрунтування скарги заявник посилається на те, що ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001106 від 11 листопада 2019 року за його заявою про вчинення старшим слідчим прокуратури Дніпропетровської області ОСОБА_6 кримінальних правопорушень за ознаками ч.1 ст.364 КК України під час здійснення досудового розслідування у кримінальній справі №1-165/00.

ОСОБА_3 стверджує, що у своїй заяві про вчинення кримінального правопорушення від 08 квітня 2019 року, окрім іншого, вказував на необхідність визнання його потерпілим. Однак, з часу відкриття кримінального провадження та протягом здійснення досудового розслідування, яке триває понад 5 місяців, унаслідок бездіяльності та всупереч п.1 ч.2 ст.56 КПК України слідчим досі не визнано його потерпілим, що є грубим порушенням процесуальних прав. Крім того, окрему заяву про визнання потерпілим заявник направляв слідчому наступного дня після отримання ним 26 листопада 2019 року повідомлення про внесення відомостей до ЄРДР, тобто 27 листопада 2019 року. Однак, станом на день звернення зі скаргою слідчий заяву про визнання його потерпілим також не розглянув, про результати розгляду заявника не повідомив, чим порушив вимоги КПК України та не вчинив процесуальні дії, яку він зобов`язаний був вчинити. В результаті згаданої бездіяльності та протиправного невизнання його потерпілим вважає неможливим досягнення завдань кримінального провадження, тоді як набуття ним такого статусу впливає на здійснення об`єктивного, повного, всебічного та неупередженого досудового розслідування. З цих підстав просить задовольнити вимоги поданої скарги.

У судовому засіданні, призначеному в режимі відеоконференції, особа, яка подала скаргу, ОСОБА_3 вимоги скарги підтримав, уточнивши предмет скарги на оскарження рішення слідчого та зобов`язання вчинити певні дії. Пояснив, що передумовою його звернення було те, що заяві про вчинення кримінального правопорушення від 08 квітня 2019 року, серед іншого, він просив визнати його потерпілим, а також направляв на адресу слідчого заяву про визнання його потерпілим від 27 листопада 2019 року, однак до теперішнього часу його не визнано потерпілим у кримінальному провадженні, де він є заявником. Він є засудженим до довічного позбавлення волі, реальний строк, який ним відбутий, становить 20 років та 7 місяців, що очевидно свідчить про завдання йому матеріальної та моральної шкоди внаслідок незаконного, на його думку, засудження та фальсифікації доказів, на яких ґрунтувалось його обвинувачення, під час розгляду справи Дніпропетровським апеляційним судом у 2000 році. Вважає, що тривала бездіяльність слідчого, а також прийняття ним рішення про відмову у задоволенні клопотання про визнання його потерпілим, що оформлено постановою слідчого від 15 травня 2020 року, є незаконним, суперечить принципу верховенства права, а отже підлягає скасуванню. У зв`язку з цим просив зобов`язати слідчого визнати його потерпілим у кримінальному провадженні та задовольнити скаргу в повному обсязі.

Слідчий Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 у судове засідання не з`явився, направив на адресу суду заяви про розгляд без участі через зайнятість у проведенні слідчих дій, а також матеріали кримінального провадження №0001106. Проти вимог скарги заперечував, зазначивши, що посилання заявника на те, що ним не отримано відповідь на його заяву про визнання потерпілим є безпідставним, оскільки заява ОСОБА_7 від 27.11.2019 року до ТУ ДБР у м.Полтаві не надходила. При цьому, заявник звертався до суду зі скаргою з аналогічних підстав та ухвалою слідчого судді від 27.04.2020 року йому було відмовлено (а.с.28, 52). З огляду на викладене, просив відмовити у задоволенні скарги.

Відповідно до ч.3 ст.306 КПК України відсутність слідчого не є перешкодою для розгляду скарги.

Заслухавши заявника, дослідивши матеріали скарги та кримінального провадження, слідчий суддя дійшов до таких висновків.

Вичерпний перелік рішень, дій чи бездіяльності слідчого або прокурора, які можуть бути оскаржені під час досудового розслідування, визначений ч.1 ст. 303 КПК України.

Так, відповідно до п.5 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення прокурора, слідчого про відмову у визнанні потерпілим особою, якій відмовлено у визнанні потерпілою.

Судом установлено, що в провадженні Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, перебуває кримінальне провадження №0001106, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 11 листопада 2019 року на підставі ухвали слідчого судді Октябрського районного суд м.Полтави від 10 липня 2019 року у справі №554/4650/19 за заявою ОСОБА_3 від 08 квітня 2019 року щодо можливого зловживання владою або службовим становищем з боку окремих працівників прокуратури Дніпропетровської області.

Як вбачається, 27 квітня 2020 року ухвалою слідчого судді Октябрського районного суду м.Полтави у задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність ТУ ДБР, розташованого у м.Полтаві, яка полягає у нерозгляді клопотання про визнання потерпілим від 27.11.2019 року відмовлено. Під час розгляду даної скарги було досліджено матеріали кримінального провадження №0001106 та підтверджено факт відсутності відповідного клопотання (а.с.29-30).

Разом із тим, в матеріалах провадження наявна заява ОСОБА_3 від 28 квітня 2020 року, у якій він просив визнати його потерпілим у даному кримінальному провадженні.

15 травня 2020 року постановою слідчого Першого слідчого відділу слідчого управління Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 у задоволенні клопотання заявника ОСОБА_3 у кримінальному провадженні №0001106 від 11.11.2019 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.1 ст.364 КК України, відмолено.

Дана постанова мотивована тим, що у клопотанні ОСОБА_3 не наведено обґрунтування спричинення йому моральної, фізичної або майнової шкоди, не долучено жодних документів та не вказано джерела отримання доказів на підтвердження спричинення такої шкоди, що не відповідає вимогам ст.55 КПК України, а відтак слідчий дійшов до висновку, що заява про залучення до провадження як потерпілого, подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у ч.1 ст.55 КПК України.

Як слідує зі змісту скарги та наданих ОСОБА_3 пояснень, досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001106 здійснюється за фактом можливої фальсифікації доказів у кримінальній справі №1-165/00, яка перебувала у провадженні Дніпропетровського апеляційного суду, за вироком якого його було засуджено.

При цьому заявником наводяться власні міркування та припущення з приводу вчинення злочину та фальсифікації доказів у 2000 році. Зокрема, заперечуючи певні обставини кримінальної справи, у якій його засуджено, заявник фактично ставить під сумнів результати слідчих дій та висновки суду по справі щодо нього.

Так, вироком Судової колегії по кримінальним справам Дніпропетровського обласного суду від 04 листопада 2000 року ОСОБА_3 було засуджено за ст.ст.93 п.п. «б», «г», «з», 17 ч.2, 93 п.п. «б», «г», «з», 145 ч.1, 42 КК України до довічного позбавлення волі (КК України 1960 року). Вирішено питання про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

Ухвалою Судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 16 січня 2001 року зазначений вирок залишено без змін.

Отже, оцінку належності, допустимості та достовірності всіх доказів згаданої кримінальної справи було надано судом у встановленому законом порядку, та вказане судове рішення було предметом перевірки суду вищої інстанції, й набрало законної сили.

Разом із тим, ураховуючи наведені заявником в судовому засіданні обставини, враховуючи його незгоду із рішенням слідчого про відмову у визнанні потерпілим, та аналізуючи на предмет законності оскаржувану постанову, слідчий суддя зазначає про таке.

Відповідно до ч.1 ст.55 КПК України потерпілим у кримінальному провадженні може бути фізична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.

Частиною 5 статті 55 КПК України встановлено, що за наявності очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної у частині першій цієї статті, слідчий або прокурор виносить вмотивовану постанову про відмову у визнанні потерпілим, яка може бути оскаржена слідчому судді.

Таким чином, чинний КПК України допускає можливість відмови у визнанні особи потерпілим. Процесуальною підставою для прийняття такого рішення є наявність очевидних та достатніх підстав вважати, що заява, повідомлення про кримінальне правопорушення або заява про залучення до провадження як потерпілого подана особою, якій не завдано шкоди, зазначеної в ч.1 ст.55 КПК України.

«Очевидність та достатність» таких підстав є оціночним поняттям, яке визначається в кожному конкретному випадку, виходячи із обставин кримінального провадження і внутрішнього переконання особи, уповноваженої на визнання потерпілим, і може полягати, зокрема, у такому: очевидна відсутність події або складу кримінального правопорушення; відсутність шкоди з боку особи, яка подала відповідну заяву; очевидна відсутність причинного зв`язку між кримінальним правопорушенням і заподіяною шкодою; наявність завданої кримінальним правопорушенням шкоди іншого виду, ніж передбачено ч.1 ст.55 КПК (наприклад, заподіяння особі моральної шкоди як представнику певної частини суспільства; заподіяння моральної шкоди юридичній особі); неможливість визнання потерпілим конкретної особи, виходячи з кримінально-правової характеристики кримінального правопорушення.

При визначенні шкоди, як підстави для визнання особи потерпілим, необхідно виходити із того, що шкода має бути безпосередньо спричинена особі кримінальним правопорушенням, тобто повинен існувати прямий зв`язок, коли саме конкретна поведінка без якихось додаткових факторів стала причиною завдання шкоди.

Отже, законодавцем чітко визначено статус потерпілого у кримінальному провадженні та визначено момент виникнення прав та обов`язків потерпілого.

Відповідно до ст.7 КПК України в якості загальної засади кримінального провадження проголошено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Водночас, заявником ОСОБА_3 до скарги не надано будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили, що на момент звернення із заявою про визнання потерпілим йому дійсно завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, як це передбачено ч.1 ст.55 КПК України.

Разом із тим, ОСОБА_3 у судовому засіданні пояснив, що йому спричинена саме моральна шкода, яку згідно наявної в матеріалах провадження письмової заяви він оцінює в 1000 Євро за кожен проведений місяць ув`язнення, оскільки саме таку суму він зазначив у своїй заяві до Європейського суду з прав людини, і вважає її очевидною.

Однак заявником не зазначено, в чому полягає спричинена моральна шкода й не надано до суду жодного підтвердження таких аргументів, що засвідчували б очевидні ознаки спричинення йому шкоди, імовірних душевних страждань, переживань або фізичних страждань тощо, в розумінні положень ч.1 ст.55 КПК України. Такі докази не надано і на момент розгляду скарги.

Як слідує з аналізу скарги та поданої заяви від 28.04.2020 року, ОСОБА_3 фактично викладені факти, які свідчать про його незгоду із судовим рішенням, - вироком судової колегії в кримінальних справ Дніпропетровського обласного суду від 04 листопада 2000 року, ухваленим відносно нього по кримінальній справі №1-165/2000.

Дослідивши оскаржувану постанову, слідчий суддя дійшов до переконання, що вона винесена правомірно, із дотриманням положень ст.110 КПК України в частині зазначення змісту обставин, які стали підставами для прийняття постанови, мотивів прийняття постанови, їх обґрунтування, та слідчим прийнято рішення про відмову у задоволенні заяви ОСОБА_3 , навівши достатньо вагомі підстави та мотиви для такого рішення з посиланням на положення КПК України.

Окрім цього, зважаючи на відомості про кримінальне правопорушення, які внесені до ЄРДР за відповідною заявою, заявником не наведено конкретних фактів та достатніх даних щодо заподіяння йому моральної шкоди кримінальним правопорушенням, що є обов`язковою передумовою для визнання особи потерпілою, а відтак, слідчий суддя не знаходить підстав для скасування оскаржуваної постанови.

Враховуючи наведене, а також обставини, які зазначені ОСОБА_3 щодо залучення його до кримінального провадження як потерпілого, та надані у судовому засіданні пояснення, то останній на даний час в силу положень ст.55 КПК України не є потерпілим у кримінальному провадженні.

Тому слідчий суддя вважає, що слідчий на даному етапі досудового розслідування правомірно прийняв рішення про відмову у визнанні ОСОБА_3 потерпілим та задоволенні його заяви на підставі ч.5 ст.55 КПК України, через відсутність очевидних та достатніх даних щодо завдання шкоди особі.

Отже, набуття особою статусу потерпілого за відсутності встановленого обґрунтованого підтвердження завданої шкоди, на даному етапі досудового розслідування є необґрунтованим та передчасним. Сама по собі наявність судового рішення, з яким не згоден заявник, не свідчить про набуття статусу потерпілого у кримінальному провадженні.

Разом із тим, слідчим суддею встановлено, що досудове розслідування у кримінальному провадженні №0001106 не завершене, наразі триває, що передбачає проведення необхідних слідчих та процесуальних дій, та в подальшому не позбавляє заявника можливості реалізувати свої права в порядку ст.55 КПК України.

Наведене також свідчить, що заявником передчасно ініційовано питання про визнання потерпілим в розумінні вимог КПК України, оскільки на даний час, за вказаних обставин та здобутих матеріалів, виключена можливість однозначно дійти до висновку про заподіяння моральної шкоди особі у вказаному кримінальному провадженні.

Таким чином, доводи ОСОБА_3 щодо допущення слідчим порушень вимог ст.55 КПК України є необгрунтованими, переконливих аргументів для протилежних висновків суду матеріали скарги та провадження не містять, твердження заявника протягом розгляду скарги жодними доказами не підтверджені, а тому слідчий суддя приходить до висновку про безпідставність вимог скарги щодо протиправності рішення слідчого та його скасування.

Разом з тим, не підлягає задоволенню вимога щодо зобов`язання слідчого визнати заявника потерпілим, оскільки до повноважень слідчого судді не належить вирішення питання про визнання особи потерпілим, з`ясування питань заподіяння особі певної шкоди, її розміру та перевірки всіх обставин кримінального провадження, а також оцінка в цій частині будь-яких доказів на даній стадії кримінального провадження.

До того ж, така вимога не ґрунтуються на законі, оскільки питання визнання заявника потерпілим відноситься виключно до дискреційних повноважень слідчого. У свою чергу, слідчий суддя не може підміняти і приймати рішення, котрі віднесені до компетенції слідчого, який є самостійним у прийнятті таких рішень, та відповідно до положень ст.40 КПК України несе відповідальність за законність та своєчасність здійснення процесуальних дій.

Крім того, вимоги п.3 ч.2 ст.307 КПК України застосовуються слідчим суддею лише у випадку зобов`язання слідчого чи прокурора вчинити дію, яку він зобов`язаний вчинити.

Згідно з ч.3 ст.26 КПК України слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.

Відповідно до положень ст.307 КПК України за результатами розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність слідчого слідчим суддею постановляється ухвала про скасування рішення слідчого чи прокурора; 1-1) скасування повідомлення про підозру; 2) зобов`язання припинити дію; 3) зобов`язання вчинити певну дію; 4) відмову у задоволенні скарги.

Таким чином, з урахуванням наведених вище обставин, оскільки заявником не надано належних і допустимих доказів та в судовому засіданні не встановлено таких, які би давали підстави слідчому судді дійти до висновку про законність і обґрунтованість вимог скарги, тому слідчий суддя, розглянувши скаргу в межах заявлених вимог, дійшов до висновку про відмову в задоволенні скарги в повному обсязі.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст.2, 7, 22, 55, 303-307, 372, 376 КПК України, слідчий суддя

У Х В А Л И В :

Відмовити у задоволенні скарги ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м.Полтаві, ОСОБА_4 про відмову в задоволенні клопотання про визнання потерпілим, зобов`язання вчинити певні дії у кримінальному провадженні №0001106 від 11 листопада 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1