В И Р О К
іменем України
Справа № 144/199/19

Провадження № 1-кп/126/71/2020

"08" квітня 2020 р. м. Бершадь

Бершадський районний суд Вінницької області

в складі головуючого судді ОСОБА_1

із секретарем ОСОБА_2

за участю прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Бершадь кримінальне провадження №0000040 від 03.02.2019 про обвинувачення ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, з неповною загальною середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого, відносно якого 31.07.2018 року скеровано до суду обвинувальний акт за ч. 2,3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України,

В С Т А Н О В И В:

17 січня 2019 року, близько 21 години (точного часу досудовим розслідуванням не встановлено) ОСОБА_4 всупереч вимогам, ст. 12 Загальної декларації прав людини, яка прийнята і проголошена Резолюцією 217 А (ПІ) Генеральної Асамблеї ООН від 10 грудня 1948 року та ст. 17 Міжнародного пакту про громадські і політичні права, прийнятого Генеральною Асамблеєю ООН 16 грудня 1966 року, який набув чинності для України 23 березня 1976 року, згідно якої «... ніхто не може зазнавати безпідставного втручання у його особисте і сімейне життя, безпідставного посягання на недоторканість його житла... Кожна людина має право на захист закону від такого втручання або таких посягань» та порушуючи також ст. 30 Конституції України, яка передбачає, що проникнення до житла чи іншого володіння особи, проведення в них огляду чи обшуку є можливим виключно на підставі мотивованого рішення суду, не маючи такого рішення суду і інших законних підстав, а також дозволу власника чи володільця, протиправно, умисно, усвідомлюючи, що порушує недоторканість житла і бажаючи вчинити такі дії, самовільно, шляхом витягування скла з вхідних дверей, з метою переночувати, а в подальшому деякий час пожити, проник до приміщення житлового будинку, що розташований по АДРЕСА_2 , який знаходиться у власності ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , чим порушив особисті права власника вказаного будинку, передбачені ст. 30 Конституції України, а саме: гарантування недоторканості житла.

Органом досудового розслідування вищевказані дії ОСОБА_4 кваліфіковано за ч.1 ст.162 КК України, тобто незаконне проникнення до житла особи.

Допитаний в судовому засіданні ОСОБА_4 свою вину в скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст. 162 КК України визнав повністю та просив не досліджувати докази, оскільки не оспорює обставини, викладені в обвинуваченні.

Позиція обвинуваченого висловлена в судовому засіданні не викликає сумнівів у суду в правильності розуміння ним змісту обставин злочину, добровільності та істинності його позиції. Наведене свідчить про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні злочину.

Такий висновок суду ґрунтується також і на практиці Європейського суду з прав людини, викладеній, зокрема, у рішенні в справі «Коваль проти України» від 19.10.2006 року, відповідно до п.113 якого вбачається, що «основна мета статті 6 (Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод) у рамках кримінального провадження - забезпечити справедливий розгляд справи судом, який встановить обґрунтованість будь-якого кримінального обвинувачення. Стаття 6 Конвенції в цілому гарантує обвинуваченому ефективну участь у кримінальному провадженні. Основним аспектом права на справедливий суд є те, що розгляд кримінальної справи, включаючи елементи кримінального провадження, які відносяться до процедури, повинен бути змагальним і в ньому має забезпечуватись рівність сторін обвинувачення і захисту (див. рішення від 16 лютого 2000 року у справі «Роув і Дейвіс проти Сполученого Королівства»).

А також у рішеннях в справах «Леонід Лазаренко проти України» від 28.10.2010 року та «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначено, що «ані буква, ані дух статті 6 Конвенції не перешкоджають особі добровільно відмовитися - у відкритий чи мовчазний спосіб - від свого права на гарантії справедливого судового розгляду. Однак для того, щоб така відмова була дійсною для цілей Конвенції, вона має бути виражена у недвозначній формі і має супроводжуватися мінімальними гарантіями, співмірними з важливістю такої відмови (див. рішення у справі «Сейдович проти Італії»)» (пункти 52 та 80, відповідно).

Відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, суд дійшов висновку про недоцільність дослідження доказів стосовно фактичних обставин справи, які обвинуваченим не оспорюються, зміст даної статті ОСОБА_4 роз`яснено.

Суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 162 КК України, як незаконне проникнення до житла чи іншого володіння особи.

При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, що ним вчинено злочин невеликої тяжкості, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.

Обставиною, яка пом`якшує покарання ОСОБА_4 відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття.

Обставин, які відповідно ст. 67 КК України обтяжують покарання ОСОБА_4 , судом не встановлено.

Судом враховано зазначені в досудовій доповіді характеризуючі ознаки ОСОБА_4 та думку прокурора стосовно визначення міри покарання.

Судом також враховано що обвинувачений формально позитивно характеризується по місцю проживання, в лікаря психіатра та нарколога на обліку не перебуває.

На підставі викладеного, з урахуванням обставин справи, особи обвинуваченого, який визнав свою вину, щиро розкаявся, а також з урахуванням, позиції прокурора та потерпілої щодо виду та міри призначення покарання, суд вважає, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 та попередження скоєння ним нових злочинів буде обрання йому покарання у виді штрафу, передбаченого санкцією ч. 1 ст. 162 КК України.

Крім того, вироком Чечельницького районного суду Вінницької області від 24.01.2020 року ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України та призначено, на підставі ст. 70 КК України, покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна із застосуванням ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком 3 роки. Відповідно до ч.4 ст.70 КК України та ч. 3 ст. 72 КК України, суд вважає, що у зв`язку з призначенням ОСОБА_6 покарання у виді штрафу, даний вирок необхідно виконувати самостійно.

Витрати у даному провадженні відсутні.

Запобіжні заходи відносно обвинуваченого не обирались.

Цивільний позов не заявлявся.

Речові докази відсутні.

Керуючись ст.ст. 100, 349, 366-368, 369, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КК України та призначити йому покарання у виді штрафу в дохід держави в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн. (вісімсот п`ятдесят грн. 00 коп.).

Відповідно до ч. 4 ст. 70 КК України, вирок Чечельницького районного суду Вінницької області від 24.01.2020 року, яким ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК України та призначено, на підставі ст. 70 КК України, покарання у виді 5 років позбавлення волі без конфіскації майна із застосуванням ст.75 КК України з випробуванням з іспитовим строком 3 роки - виконувати самостійно.

Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, до Вінницького апеляційного суду через Бершадський районний суд Вінницької області шляхом подачі апеляції протягом 30 днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія судового рішення надсилається не пізніше наступного дня після ухвалення.

Суддя ОСОБА_1