ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2499/19 Номер провадження 11-кп/814/1279/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
19 грудня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:

головуючого судді: ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава матеріали справи за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2019 року , -

за участю прокурора: ОСОБА_7

засудженого: ОСОБА_6 ( в режимі відеоконференції),

захисника адвоката ОСОБА_8

представника ДУ: ОСОБА_9 ( в режимі відеоконференції),

у с т а н о в и л а:

Зміст оскарженого судового рішення і встановлені судом першої інстанції обставини
Ухвалою Полтавського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2019 року у задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання у виді позбавлення волі - відмовлено.
Приймаючи таке рішення суд врахував особу засудженого, тяжкість скоєного злочину, дані про поведінку засудженого за весь період відбування покарання, в тому числі, і за останній час, який безпосередньо передує розгляду клопотання, та дійшов висновку що встановлені судом обставини не дають підстави вважати , що сумлінною поведінкою та ставленням до праці ОСОБА_6 довів своє виправлення і до нього може бути застосовано умовно-дострокове звільнення від відбуття покарання.

Вимоги апеляційної скарги і узагальнені доводи особи , яка її подала
Не погодившись з вказаним рішенням суду , засуджений подав апеляційну скаргу , в якій просить ухвалу скасувати та постановити нову, якою клопотання задовольнити та звільнити його умовно-достроково.

В обґрунтування поданої апеляції вказує , що він вину у скоєному визнав та щиро розкаюється. За довгі роки перебування в місцях позбавлення волі його світогляд змінився і з самого початку відбуття покарання став на шлях виправлення , що знайшло підтвердження в характеристиках і рішенні комісії Менської виправної колонії (№91) від 30.10.2014 року, в якому визнано , що він характеризується як особа , що стала на шлях виправлення та іншими матеріалами його особової справи, на які посилається апелянт.

Апелянт зазначає, що динаміка його поведінки та відношення до праці покращувалися з кожним роком, що знайшло відображення в характеристиках двох колоній.

Наголошує , що має 2 стягнення , які давно погашені та 11 подяк. Характеристики позитивні і за 2016 рік , і за 2019 рік. Постійно шукав можливість працевлаштуватися і працював на різних посадах. Суд першої інстанції безпідставно на вказані обставини уваги не звернув , а ухвала щодо нього взагалі не вмотивована. Жодним чином суд не описав його поведінку та не зазначені висновки адміністрації.

Адвокат в інтересах засудженого подав до суду клопотання про повторне дослідження доказів.

Позиції учасників судового розгляду в судовому засіданні
В судовому засіданні засуджений ОСОБА_6 та його захисник апеляцію підтримали та просили задовольнити з наведених в ній підстав.

Прокурор заперечував з приводу задоволення апеляції , вважаючи ухвалу суду законною та обґрунтованою.

Представник установи виконання покарань підтримав апеляційну скаргу засудженого.

Мотиви суду
Відповідно до статті 370 КПК України судове рішення повинно бути законним , обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення , ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження , передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення , ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин , які підтверджені доказами , дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення , в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Колегія суддів вважає , що суд першої інстанції в повній мірі дотримався зазначених вимог закону.

Відмовляючи у задоволенні клопотання, суд дійшов до висновку , що засуджений не довів свого виправлення і тому не заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

Із вказаним висновком погоджується і колегія суддів апеляційного суду.

Так, згідно ч.2 ст.81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосовано, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

У відповідності до ч. 3 вказаної статті, умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим необхідного строку покарання.

Із наданих апеляційному суду матеріалів вбачається, що ОСОБА_6 засуджений 04.10.2003 року Апеляційним судом Дніпропетровської області за ч. ст.ст.146 ч.3 , 365 ч.3 , 115 ч. п.п.6,11,12 , 70 ч.1 КК України до15 років позбавлення волі з конфіскацією всього особистого майна та позбавленням права займати посади в правоохоронних органах строком на 3 роки.

Початок строку покарання 27.01.2010 року.

Кінець строку покарання 10.06.2023 року

На момент звернення із заявою до суду засуджений ОСОБА_6 відбув частини строку призначеного йому покарання.

Колегія суддів погоджується із тим , що засуджений має формальне право на розгляд питання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання.

Оцінюючи питання щодо переконливості висновку , що засуджений «довів» своє виправлення , колегія суддів виходить з того , що цей висновок має бути доведений як і питання винуватості особи , поза розумним сумнівом. В іншому випадку саме по собі умовно-дострокове звільнення від відбування покарання не буде відповідати самій меті покарання виправлення та перевиховання.

У цьому розумінні колегія суддів звертає увагу на такі положення закону.

У п.2 Постанови Пленуму Верховного суду України «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким» №2 від 26.04.2002 року роз`яснено, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, при цьому головною умовою прийняття такого рішення є доведеність того, що засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Правова конструкція ст. 81 КК України дає надію засудженому на можливість дострокового звільнення від відбування призначеного судом покарання і стимулює його до зразкової поведінки і сумлінного ставлення до праці як обов`язкових умов для здійснення такої надії.

Щодо змісту критеріїв, зазначених у ч. 2 ст. 81 КК, "сумлінна поведінка і ставлення до праці", то вони мають засвідчити, що засуджений довів своє виправлення. Визначення таких критеріїв залежить не лише від тяжкості вчиненого злочину і даних про особу засудженого, а головним чином від наявності сумлінного додержання ним усіх вимог режиму місця відбування покарання і правил поведінки та людського спілкування у колективі, від сумлінного і активного виконання дорученої роботи, суворого додержання виробничої дисципліни, щирого каяття у вчиненні злочину тощо.

Відповідно до ч.3 ст.154 КВК України стосовно засудженого, щодо якого відповідно до статей 81, 82 Кримінального кодексу України може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміна невідбутої частини покарання більш м`яким, орган або установа виконання покарань у місячний термін надсилає клопотання до суду у порядку, встановленому кримінальним процесуальним законодавством. Адміністрація органу або установи виконання покарань після відбуття засудженим установленої Кримінальним кодексом України частини строку покарання зобов`язана в місячний термін розглянути питання щодо можливості представлення його до умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або до заміни невідбутої частини покарання більш м`яким.

Отже , питання оцінки ступеню виправлення засудженого є дискреційними повноваженнями , в тому числі і адміністрації установи виконання покарань.

На думку колегії суддів , виходячи із змісту наведених вище положень закону , питання доведення виправлення має оцінюватись не тільки із формальних ознак , як то сумлінна поведінка та ставлення до праці засудженого , відсутність стягнень , наявність заохочувань , а також із переконливості (впевненості) адміністрації установи виконання покарань в тому , що особа дійсно довела своє виправлення , а тим паче в ситуації , яка є предметом апеляційного розгляду.

Аналізуючи матеріали особової справи засудженого ОСОБА_6 колегія суддів такої переконливості з боку адміністрації установи виконання покарань , попри наявність численних заохочень засудженого , не вбачає.

Як вбачається із т.2 аркушу 47 особової справи засудженого ОСОБА_6 , 25 вересня 2019 року відбулось спільне засідання комісії КВК-29 та спостережної комісії при Полтавській РДА по розгляду особових справ засуджених на умовне дострокове звільнення згідно ст.81 КК України і комісія постановила , що засуджений ОСОБА_6 довів своє виправлення , відбув строку покарання і заслуговує на умовно-дострокове звільнення. При цьому , комісія прийняла рішення особисто не звертатись до суду з клопотанням через , нібито , особисте звернення засудженого до суду із зазначеним питанням.

Натомість , як вбачається із матеріалів судового провадження , що є предметом апеляційного розгляду , із особистою заявою засуджений звернувся лише 05 жовтня 2019 року.

Отже , на момент прийняття рішення 25.09.2019 року комісією КВК-29 не існувало в природі ні заяви засудженого , ні судового провадження і тому не зрозуміло із чого виходила комісія приймаючи таке рішення.

Вказані обставини на глибоке переконання колегії суддів свідчать про невпевненість адміністрації установи у тому , що засудженій дійсно довів своє виправлення , небажання бути причетними до звернення до суду. В іншому випадку , логічним було б особисте звернення до суду і під час розгляду клопотання адміністрація установи переконувала б його , що навіть попри особливо тяжкий злочин , що був вчинений засудженим , він дійсно довів своє виправлення і заслуговує на умовно-дострокове звільнення.

За таких обставин , оскільки фактично орган , який має право і зобов`язаний надавати висновок про ступінь виправлення засудженого , породив сумніви у суду щодо дійсно доведення засудженим свого виправлення , колегія суддів не вбачає підстав , які б спростували наведені вище доводи.

Не заслуговують на увагу також і доводи автора апеляції , що суд не врахував всі дані і в тому числі , позитивні щодо нього.

Так , із змісту ухвали вбачається , що судом досліджувались всі матеріали , що були надані в його розпорядження , зокрема , інформація щодо поведінки засудженого за весь період відбування покарання.

Чогось , вочевидь виключного , що послугувало б підставою для задоволення заяви засудженого , суд не встановив.

Не встановлено таких обставин і колегією суддів апеляційного суду.

Таким чином колегія суддів приходить до висновку , що доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

Рішення суду першої інстанції щодо ОСОБА_6 є законним , обґрунтованим і вмотивованим.

Істотних порушень кримінального процесуального закону , які ставили б під сумнів законність судового рішення , судом першої інстанції допущено не було.

З огляду на наведене апеляцію засудженого слід залишити без задоволення, а оскаржену ухвалу без змін.

Окремо , колегія суддів звертає увагу , що навіть попри відмову у задоволенні заяви , засуджений або адміністрація установи виконання покарань , не позбавлені можливості звернутись до суду із повторними заявами та клопотаннями відповідно до положень КВК, КПК України , за умови доведення засудженим свого виправлення.

З урахуванням наведеного та керуючись ст. 81 КК України, ч. 2 ст. 376, ст. ст. 405, 407 КПК України, колегія суддів Полтавського апеляційного суду, -

у х в а л и л а :

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського районного суду Полтавської області від 11 листопада 2019 року про відмову у задоволенні заяви про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання без змін;

Ухвала є остаточною та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

___________ ________________ ________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4