ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11кп/818/2289/20
Категорія: ч.1 ст.187 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 травня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Харкові судове провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 на ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2020 року щодо ОСОБА_8 , -

УСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою продовжено строк дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_8 на 60 діб, тобто до 05 червня 2020 року, який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.1 ст.187 КК України.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 посилається на те, що прокурором у судовому засіданні не надано судді доказів, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти рискам, передбаченим статтею 177 КПК України.

Зазначає, що ухвала суду не містить викладу обставин, які свідчать про те що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують подальше тримання особи під вартою. Указав, що ОСОБА_8 має середню освіту, офіційно не працевлаштований, зареєстрований АДРЕСА_1 ; проживає АДРЕСА_2 , раніше не судимий, має на утриманні батька-інваліда, сам страждає хронічним захворюванням серця. Докази наявності ризиків, які б вказували на можливість перешкоджання з боку ОСОБА_8 здійсненню судового розгляду - відсутні. Також судом не розглянуто можливості застосування більш м`яких запобіжних заходів, на яких наполягав в судовому засіданні захисник, оскільки обвинувачений може перебувати під домашнім арештом, а його батьки можуть підтримувати його весь час до вирішення судом кримінального провадження по суті.

Вказує, що у судовому провадженні допитані всі свідки, потерпілий та з їх показань не вбачається що мала місце подія заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я або із загрозою такого застосування.

Просить ухвалу суду скасувати та постановити нову, якою застосувати до обвинуваченого запобіжний захід, не пов`язаний з триманням під вартою.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримку доводів апеляційної скарги, прокурора, який вважав, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Також колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Надаючи оцінку можливості обвинуваченого переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 187 КК України, який відноситься до категорії тяжкого злочину на що обґрунтовано послався суд в своєму рішенні.

Однак, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року Європейський суд з прав людини зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Так, відповідно до обвинувального акту, ОСОБА_8 офіційно не працевлаштований, тобто не має законних джерел існування, не одружений, дітей не має, тобто не має міцних соціальних зв`язків, що обґрунтовано свідчить про існування ризику переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, а також вчинення ним нового злочину.

Колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги щодо того, що обвинувачений може перебувати під домашнім арештом, а його батьки можуть підтримувати його весь час до вирішення обвинувального акту судом, оскільки самим же захисником в апеляційній скарзі зазначено, що саме на утриманні обвинуваченого перебуває батько, який є інвалідом, що є взаємовиключними обставинами та такими, що не спростовують висновки суду першої інстанції про існування ризиків переховування обвинуваченого від органів досудового розслідування та суду, а також вчинення ним нового злочину.

Доводи апеляційної скарги про те, що обвинувачений страждає хронічним захворюванням серця матеріалами провадження не підтверджуються, оскільки стороною захисту не надано відповідних висновків судово-медичних експертів, щодо наявності у обвинуваченого захворювань, які перешкоджають його перебуванню в умовах ДУ «Харківський слідчий ізолятор».

Також, колегія суддів зазначає, що відповідно до Закону України «Про попереднє ув`язнення» та Правил взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затверджених Наказом МЮ України, МОЗ України № 239/5/104 від 10.02.2012 року особам які утримуються у слідчому ізоляторі забезпечуються надання первинної лікувально-профілактичної допомоги, яка включає консультацію лікаря, діагностику і лікування основних найпоширеніших захворювань, травм та отруєнь, профілактичні заходи, направлення хворого ув`язненого чи засудженого для надання спеціалізованої та високоспеціалізованої допомоги.

Що стосується доводів апеляційної скарги про те, що з показань допитаних свідків та потерпілого не вбачається, що мала місце подія заволодіння чужим майном із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я або із загрозою такого застосування, то колегія суддів зазначає, що обставини кримінального правопорушення, у тому числі його об`єктивної сторони, підлягає встановленню під судового розгляду по суті.

З огляду на вищевикладене колегія суддів відхиляє доводи апеляційної скарги, щодо того, що ухвала судді необґрунтована та постановлена на припущеннях, оскільки суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення та дійшов обґрунтованого висновку про те, що ризики встановленні під час обрання запобіжного заходу на даний час не зменшилися та продовжують існувати.

Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що ризики, які існували на час обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою на даний час не змінилися, та не зменшилися.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_8 та відсутності підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,-

УХВАЛИЛА:

Ухвалу Московського районного суду м. Харкова від 07 квітня 2020 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 без задоволення.

Головуючий:

Судді: