ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/818/1653/20 Суддя-доповідач: ОСОБА_2
Категорія: запобіжні заходи
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

10 березня 2020 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

Головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника на ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2020 року стосовно ОСОБА_7 щодо продовження строків тримання під вартою,

ВСТАНОВИЛА:
Цією ухвалою суд продовжив строк тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_7 до 23 березня 2020 року.

Судове рішення мотивоване тим, що існують ризики, передбачені п.1 та п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України, а саме можливість обвинуваченого переховування від суду, а також продовження скоєння обвинуваченим інших кримінальних правопорушень.

В апеляційній скарзі захисник обвинуваченого просить скасувати оскаржувану ухвалу та негайно звільнити обвинуваченого із під варти.

Так, захисник вказує, що суд необґрунтовано пославшись на наявність таких обставин як тяжкість ймовірного покарання, відсутність офіційного працевлаштування обвинуваченого, реєстрація місця проживання обвинуваченого у м. Луганську та наявність у обвинуваченого судимостей, прийшов до висновку про наявність ризиків, передбачених п.1 та п. 5 ч.1 ст. 177 КПК України.

Стверджує, що обвинувачення його підзахисному пред`явлено за закінчений замах на грабіж, вчинений повторно, і з врахуванням вимог ч. 3 ст. 68 КК України, максимальне ймовірне покарання становить чотири роки позбавлення волі, а не шість, що свідчить про велику ймовірність призначення покарання з випробуванням.

Крім того, захисник зазначив, що перебування обвинуваченого під вартою є перешкодою для його працевлаштування, або постановки на облік як безробітного.

Також, захисник наголосив, що суд не з`ясував обставин щодо проживання обвинуваченого в м. Харкові і необґрунтовано послався на ту обставину, що обвинувачений зареєстрований в м. Луганськ, позаяк внутрішньо переміщені особи користуються тими ж правами і свободами відповідно до Конституції, законів та міжнародних договорів України, як і інші громадяни України, що постійно проживають в Україні і будь-яка дискримінація при здійсненні ними прав і свобод на підставі того, що вони є внутрішньо переміщеними особами, забороняється.

Захисник також вказав, що суд без належних та допустимих доказів зробив висновок про судимість обвинуваченого, оскільки докази ще не долучалися прокурором, та не врахував положення ч. 2 ст. 183 КПК України щодо застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою до раніше не судимої особи.

З огляду на вищевказані обставини, захисник вважає, що у суду не було об`єктивних підстав вважати, що підозрюваний може переховуватися від суду або вчинити інше кримінальне правопорушення, а тому відсутні підстави для тримання її підзахисного під вартою.

Заслухавши доповідь судді, доводи захисника та обвинуваченого, які підтримали апеляційну скаргу, а також думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Прокурор обґрунтовує підозру ОСОБА_7 у вчиненні злочину проти власності, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 186 КК України, який відповідно до ст. 12 КК України за своєю тяжкістю відноситься до категорії тяжких злочинів, за вчинення якого законом передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від чотирьох до шести років, зібраними під час досудового розслідування доказами.

Колегія суддів виходить із принципу презумпції невинуватості і не вирішує наперед процесуальну перспективу пред`явленого обвинувачення, а лише аналізує обґрунтованість та тяжкість пред`явленого обвинувачення, суспільної небезпеки злочинних дій, в яких обвинувачується ОСОБА_7 .

При цьому колегія суддів враховує, що обвинуваченому інкримінується вчинення умисних злочинних дій, що носять характер тяжкого кримінального правопорушення, вчиненого проти власності, повторно.

Більш того, згідно обвинувального акту, ОСОБА_7 у денний час відкрито в центрі міста Харкова зірвав з шиї потерпілої золотий ланцюжок, після чого намагався втекти.

Такий злочин, на думку колегії суддів, з огляду на обставини вчинення є надзвичайно небезпечним, з огляду на спосіб та місце його вчинення.

При цьому захист інтересів особи та суспільства повинен бути забезпечений судом.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»).

Крім того ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останній з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину може вдатися до відповідних дій.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що ОСОБА_7 офіційно не працевлаштований, офіційних джерел заробітку не має, не одружений, постійного офіційно зареєстрованого місця проживання в Харкові та області не має, міцні соціальні зв`язки у нього відсутні.

Більш того, ОСОБА_7 раніше неодноразово судимий, 3 рази, в тому числі за вчинення грабежу та розбоя.

Таким чином ризик втечі ОСОБА_7 а також продовження скоєння ним інших кримінальних правопорушень існує поза розумним сумнівом.

Що стосується доводів захисника про відсутність клопотання прокурора про продовження запобіжного заходу стосовно ОСОБА_7 , колегія суддів вказує наступне.

Як вбачається з матеріалів виділеного судового провадження, а саме журналу судового засідання від 22 січня 2020 року (арк. 8-10) прокурором було заявлено клопотання про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою щодо ОСОБА_7 (14 година 29 хвилин), після чого суд поставив на обговорення заявлене клопотання.

За таких обставин, колегія суддів не вбачає будь яких процесуальних порушень з боку суду першої інстанції.

З огляду на значимі для даного провадження обставини, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги захисника.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Ухвалу Київського районного суду м. Харкова від 22 січня 2020 року стосовно ОСОБА_7 щодо продовження строків тримання під вартою залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді -