Справа № 932/176/20
Провадження № 1-кс/201/204/2020
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

11 січня 2020 року Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська

у складі: головуючого слідчого судді ОСОБА_1

з секретарем ОСОБА_2

за участю: прокурора ОСОБА_3

захисника ОСОБА_4

підозрюваного ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Дніпрі внесене під час досудового розслідування кримінального провадження № 0000074 від 09 січня 2020 року клопотання слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , погодженого з прокурором прокуратури Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, громадянина України, освіта середня, не одруженого, раніше судимого, офіційно не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України,

ВСТАНОВИВ:

З Дніпровського апеляційного суду на розгляд в Жовтневий районний суд м. Дніпропетровська передано клопотання слідчого, погодженого з прокурором, про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно підозрюваного ОСОБА_5 . У вищевказаному клопотанні зазначено:

1) короткий виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, в якому підозрюється особа:
ОСОБА_5 у невстановлені слідством дату і час, перебуваючи у невстановленому місці, маючи умисел на незаконне придбання і носіння вогнепальної зброї без передбаченого законом дозволу, за невстановлених обставин, придбав із невстановленого слідством джерела, без передбаченого законом дозволу, ручну короткоствольну гладкоствольну вогнепальну зброю самозарядний пістолет, перероблений саморобним способом з газового пістолета мод. «RG-88» № НОМЕР_1 , калібру 9 мм P.A. Knall (виробництва Німеччини), шляхом внесення в конструкцію вищевказаного пістолета, наступних змін: видалення з каналу ствола стаціонарного (нез`ємного) захисного елемента (перетинки), що перешкоджав проведенню пострілів кінетичними снарядами та який придатний до проведення пострілів способом роздільного заряджання з використанням в якості ініціюючого складу сигнальних (шумових) патронів калібру 9 мм P.A. (Knall), а в якості снаряду куль сферичної форми зі сплаву на основі свинцю діаметром до 6,7 мм, при цьому забезпечується достатня вражаюча здатність вистріляних з нього снарядів (куль), який став незаконно носити при собі.

09 січня 2020 року, в період часу з 10.40 до 11.43 години, співробітниками поліції біля буд. 1 по вул. Донецьке Шосе у м. Дніпро в ході огляду у ОСОБА_5 було виявлено та вилучено: вищевказаний пістолет з маркуванням 9 мм P.A. Knall, який є ручною короткоствольною вогнепальною зброєю, яку останній придбав та носив без передбаченого законом дозволу.

2) правову кваліфікацію кримінального правопорушення із зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність:
Умисні дії ОСОБА_5 , які виразились у придбанні, носінні вогнепальної зброї та бойових припасів без передбаченого законом дозволу, кваліфікуються за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.

3) виклад обставин, що дають підстави підозрювати особу у вчиненні кримінального правопорушення і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини:
Підозра ОСОБА_5 підтверджується зібраними у кримінальному провадженні доказами: протоколом огляду місця події, показаннями свідка ОСОБА_7 , показаннями свідка ОСОБА_8 , показаннями свідка ОСОБА_9

4) посилання на ризики, зазначені у статті 177 цього Кодексу та виклад обставин, на підставі яких орган досудового розслідування дійшов висновку про наявність одного або кількох ризиків, зазначених у клопотанні, і посилання на матеріали, що підтверджують ці обставини:
Сторона обвинувачення вважає, що ОСОБА_5 було скоєно тяжке кримінальне правопорушення, за яке Законом про кримінальну відповідальність передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до семи років, при цьому підозрюваний офіційно не працює, постійного джерела доходів не має, неповнолітні або малолітні діти на утриманні останнього не перебувають, що в свою чергу, на думку цієї сторони, свідчить про відсутність міцних соціальних зв`язку у цієї особи та підтверджує існування ризику того, що підозрюваний ОСОБА_5 може переховуватись від органів досудового розслідування та суду з метою уникнення кримінальної відповідальності.

Існування ризику того, що підозрюваний перебуваючи на свободі зможе вчинити інше кримінальне правопорушення, обґрунтовується органом досудового розслідуванням тим фактом, що останній раніше судимий за вчинення тяжких злочинів та має не зняту і не погашену в установленому законом порядку судимість, та вчинив нове тяжке кримінальне правопорушення, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

Також, слідчий посилається на те, що в подальшому, при ознайомленні з матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_5 стануть відомі повні анкетні дані та адреси проживання свідків, внаслідок чого існує ризик того, що останній, перебуваючи на свободі, буде здійснювати тиск на свідків з метою зміни їх показів, що в свою чергу негативно вплине на повне та неупереджене встановлення обставин кримінального правопорушення.

Вищевикладене, на думку сторони обвинувачення, свідчить про те, що більш м`який запобіжний захід аніж тримання під вартою не зможе запобігти ризикам, передбаченим п.п. 1, 3, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України, а отже до підозрюваного слід застосувати тримання під вартою строком на шістдесят діб.

В судовому засіданні прокурор просив суд задовольнити подане клопотання, підтримуючи його в повному обсязі. При цьому пояснив, що у цьому кримінальному провадженні раніше було подане ще одне клопотання про обрання підозрюваному запобіжного заходу у вигляді цілодобового домашнього арешту, яке було відізвано іншим прокурором з провадження слідчого судді, на підтвердження чого в даний момент у нього немає відповідних доказів, однак наявність цього клопотання, на його думку, обґрунтовує необхідність застосування до підозрюваного саме тримання під вартою, оскільки при його поданні були встановлені додаткові обставини, що свідчать про необхідність обрання саме найсуворішого запобіжного заходу.

Підозрюваний та його захисник заперечували проти задоволення клопотання, посилаючись на його необґрунтованість та просили суд застосувати до особи більш м`який запобіжний захід. Крім того захисник надав суду для долучення до матеріалів цієї справи клопотання про обрання домашнього арешту до ОСОБА_5 , яке було подане раніше цього клопотання про застосування тримання під вартою, при цьому останній звернув увагу суду на ідентичність цих клопотання, у яких були вказані тотожні ризики, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, що на його думку неналежно обґрунтовує подане в останнє клопотання слідчого. Також сторона захисту вважала, що органом досудового розслідування не була доведена наявність ризиків, які дають достатні підстави вважати, що підозрюваний може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України.

Вислухавши думки сторін судового процесу, а також дослідивши зазначене клопотання і долучені до нього матеріали кримінального провадження, суд доходить до таких правових висновків з наступних підстав.

Метою застосування запобіжного заходу, згідно ч. 1 ст. 177 КПК України, є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам:

1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду;

2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення;

3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні;

4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином;

5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

В той же час, підставою для застосування запобіжного заходу слід вважати наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті (ч. 2 ст. 176 КПК України).

Виходячи з доктрини кримінального процесуального права під достатніми підставами необхідно розуміти наявність доказів, які є в матеріалах кримінального провадження, про те, що зазначені особи можуть намагатися ухилитися від слідства і суду або ухилитися від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини в справі, а також продовжувати кримінально протиправну діяльність.

Відповідно до ч. 3 ст. 176 КПК України слідчий суддя повинен відмовити у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою.

Статтею 183 КПК України передбачено, що тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Тобто слідчому, прокурору необхідно під час звернення до слідчого судді обґрунтувати потребу у застосуванні певного запобіжного заходу, при цьому правовою доктриною сформовано, що таку потребу слід вважати як виняткову тоді, коли на підставі наявних у конкретному кримінальному провадженні даних можна із певною вірогідністю стверджувати, що інші запобіжні заходи не забезпечать належної поведінки підозрюваного, відповідно, не буде забезпечено виконання завдань кримінального судочинства.

При вирішенні питання про обрання запобіжного заходу підозрюваному, слідчий суддя також повинен враховувати та дотримуватися вимог ст. 29 Конституції України, ст. 9 Загальної Декларації прав людини, ст. 5 Європейської Конвенції про захист прав людини та основних свобод, ст. 12 КПК України, за змістом яких обмеження права особи на свободу й особисту недоторканість можливе лише в передбачених законом випадках, за встановленою процедурою, а також той факт, що взяття під варту є найбільш суворим запобіжним заходом, при цьому, ризик переховування особи від правосуддя не може оцінюватися виключно на підставі суворості можливого судового рішення, а це слід робити з урахуванням низки відповідних фактів, які можуть підтверджувати існування такого ризику, або свідчити про такий його незначний ступінь, який не може служити підставою для запобіжного ув`язнення.

При розгляді такого клопотання суд, з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини, розуміє, що питання про те, чи є тримання під вартою обґрунтованим, не можна вирішувати «in abstracto». Це питання має вирішуватися в кожній справі з урахуванням конкретних обставин, підстав, якими суд мотивує своє рішення, та належно задокументованих фактів. Тримання під вартою може бути виправданим у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагають істинні потреби публічного інтересу, які, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважують вимогу поваги до особистої свободи (рішення в справі «Лабіта проти Італії» (Labita v. Italy) [ВП], заява № 26772/95, п. 153, ECHR 2000-IV).

Згідно з положеннями статті 5 Конвенції саме тільки існування обґрунтованої підозри не може бути підставою для позбавлення свободи і судові органи зобов`язані навести інші підстави для тримання під вартою (див. рішення у справах «Яблонський проти Польщі» (Jablonski v. Poland), заява № 33492/96, п. 80, від 21 грудня 2000 року, та «І.А. проти Франції» (I.A. v. France), заява № 28213/95, п. 102, Reports of Judgments and Decisions 1998-VII). До того ж, такі підстави мають бути чітко сформульовані у відповідних рішеннях національних судів (рішення від 4 жовтня 2001 року у справі «Іловецький проти Польщі» (Ilowiecki v. Poland), заява № 27504/95, п. 61).

Також, у рішеннях ЄСПЛ «Летельє проти Франції», «Мамедова проти Росії», а також правових позицій, викладених у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України», та у рішенні від 12 січня 2012 року у справі «Тодоров проти України», визначено принцип призначення альтернативного запобіжного заходу, згідно з яким «для тримання під вартою повинні бути винятково вагомі причини, при цьому тільки тяжкість вчиненого злочину, складність справи та серйозність обвинувачень не можуть вважатися достатніми причинами для тримання особи під вартою».

У справі «Ігнатов проти України», Європейський суд з прав людини зазначив, що стаття 5 Конвенції, разом зі статтями 2, 3 і 4, є серед основоположних прав, що захищають фізичну безпеку особистості, і в цій якості її важливість має першорядне значення. Її головна мета полягає в тому, щоб не допустити свавільного або необґрунтованого позбавлення волі. Зокрема, можна ідентифікувати три основні засади у практиці Суду: вичерпний характер винятків, які повинні бути інтерпретовані строго і які не допускають широкого трактування відповідно до інших положень Конвенції (зокрема, статті 8-11 Конвенції); законності затримання, включаючи матеріальне та процесуальне право, що є вимогою ретельного дотримання принципу верховенства права. Одним з найбільш поширених видів позбавлення волі у кримінальному провадженні є досудове тримання під вартою. Таке тримання є одним із винятків із загального правила, що кожна людина має право на свободу (параграф 1 статті 5), та передбачено в підпункті (с) пункту 1 статті 5 Конвенції. Період, який повинен прийматися до уваги, починається, коли особу затримують або беруть під варту, і закінчується, коли він або вона звільняється і/або виголошується вирок, навіть якщо це тільки вирок суду першої інстанції (див Бузаджі проти Республіки Молдова, №. 23755/07, § 84 і 85, ECHR 2016, з подальшими посиланнями).

При цьому, у даному рішенні ЄСПЛ також зазначив, що питання про те, чи є розумним термін тримання особи під вартою не може оцінюватися абстрактно. Це питання повинно бути оцінено відповідно до особливостей кожного конкретного випадку, причини, наведених у рішеннях національних судових та слідчих органів, і задокументованих фактах, на які посилається заявник у його клопотанні про звільнення. Тривале тримання під вартою може бути виправдане у даному випадку, тільки якщо є конкретні ознаки існування суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважує правило поваги до особистої свободи (див, серед 10 іншого, Лабіта проти Італії, № 26772/95, § 153, ECHR 2000-IV;. і Бузаджі проти Республіки Молдова, процитоване вище, § 90). У зазначеній справі, продовжуючи строк дії запобіжного заходу, суди використовували ті ж підстави для продовження терміну тримання заявника під вартою. Проте, відповідно до параграфу 3 статті 5, обґрунтування будь-якого терміну тримання, незалежно від того, наскільки коротким цей термін є, повинно бути переконливо продемонстроване владою. Аргументи за чи проти звільнення, у тому числі ризик того, що обвинувачений може перешкодити належному проведенню судового розгляду, не повинні прийматися абстрактно, але повинні бути підкріплені фактичними доказами. Небезпека переховування обвинуваченого не може бути оцінена виключно на основі важкості покарання за злочин. Наявність небезпеки переховування повинно бути оцінено з посиланням на ряд інших відповідних факторів, які можуть або підтвердити існування небезпеки втечі, або зробити її настільки незначною, що вона не може виправдати тримання під вартою (див. Строган проти України, № 30198/11, § 97, 6 жовтня 2016 року.). Суд зазначає, що рішення про затримання заявника були сформульовані в загальних рисах і містили повторювані фрази. Із цих рішень не можна зробити висновок, що суди зробили належну оцінку фактів, що мають відношення до питання про те, чи був такий запобіжний захід необхідним у даних обставинах на відповідній стадії процесу. Крім того, з плином часу для тривалого тримання заявника під вартою потрібне додаткове обґрунтування, але суди не надали жодних додаткових аргументів. Крім того, на жодному з етапів національні суди не розглянути будь-які інші превентивні заходи в якості альтернативи тримання під вартою (див. Осипенко проти України, №. 4634/04, §§ 77 і 79, 9 листопада 2010 року).

Зазначені норми міжнародного права повністю кореспондуються з вимогами ч. 1 ст. 194 КПК України, зі змісту яких випливає, що під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

В той же час частиною 4 зазначеної статті передбачено, що якщо при розгляді клопотання про обрання запобіжного заходу прокурор доведе обставини, передбачені пунктами 1 та 2 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктом 3 частини першої цієї статті, слідчий суддя має право застосувати більш м`який запобіжний захід, ніж той, який зазначений у клопотанні, а також покласти на підозрюваного обов`язки, передбачені частинами п`ятою та шостою цієї статті, необхідність покладення яких встановлена з наведеного прокурором обґрунтування клопотання.

Таким чином, вважаючи доведеним, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, яке може бути підставою для застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, слід зазначити, що стороною обвинувачення під час розгляду клопотання не була доведена сукупна наявність ризиків, зазначених у статті 177 КПК України, а отже не обґрунтована достатність підстав вважати, що підозрюваний буде намагатися або може ухилятись від слідства і суду або від виконання процесуальних рішень, перешкоджати встановленню істини у справі або продовжувати кримінально протиправну діяльність. Отже слід констатувати, що немає достатніх підстав для застосування найбільш суворого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, оскільки не було обґрунтовано та доведено неможливість запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні, шляхом застосування більш м`яких запобіжних заходів.

В той же час статтею 178 КПК України передбачено, що слідчий суддя при вирішення питання про обрання запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у ст. 177 цього Кодексу, повинен оцінити в сукупності всі обставини, у тому числі: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого; 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обґрунтовуються відповідні обставини; 12) ризик продовження чи повторення протиправної поведінки, зокрема ризик летальності, що його створює підозрюваний, обвинувачений, у тому числі у зв`язку з його доступом до зброї.

На підставі наданих стороною обвинувачення матеріалів було встановлено, що підозрюваний обвинувачується у вчиненні умисного тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та у разі визнання винуватим останньому загрожує максимальне покарання у виді позбавлення волі до семи років, при цьому така особа має незняту та непогашену судимість за вчинення кримінальних правопорушень, що відповідно негативно свідчить про його репутацію у соціумі та підтверджує можливість переховування підозрюваного від органів досудового розслідування та суду, який під час незначного строку перебування на волі після звільнення скоїв новий умисний злочин. При цьому стороною захисту, відповідно до вимог ст. 22 КПК України, в обстоювання своєї позиції та підтвердження позитивної характеристики особи підозрюваного не було доведено та надано відповідних доказів обставинам, які б могли свідчити про наявність у підозрюваного міцних соціальних зав`язків, постійного місця роботи або навчання, стабільного майнового стану та доходу.

Підсумовуючи вищевикладене, слідчий суддя приходить до висновку, що з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, наразі може існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, щодо можливого переховування підозрюваного ОСОБА_5 від органів досудового розслідування та суду, однак, наявність лише цього ризику, за відсутності інших ризиків, передбачених у ст. 177 КПК України, не може свідчити про те, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, ніж тримання під вартою, не зможе запобігти цьому ризику, відповідно до вимог ст. 194 КПК України, а отже, оцінивши в сукупності всі обставини, в тому числі, передбачені ст. 178 КПК України, зокрема, характеристику особи підозрюваного, його вік і стан здоров`я, репутацію в соціумі, наявність у нього постійного місця проживання, суд доходить висновку, що ОСОБА_5 необхідно обрати більш м`який запобіжний захід, а саме у вигляді домашнього арешту, що передбачений ст. 181 КПК України та полягає в забороні останньому залишати житло у період доби з 22:00 до 06:00 години строком на два місяці, з покладенням на нього обов`язків, передбачених частиною п`ятою ст. 194 КПК України, оскільки, на думку суду, застосування такого, менш суворого запобіжного заходу, зможе запобігти вищевказаному ризику, передбаченому ст. 177 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 176-178, 181, 183, 184-187, 193, 194, 196, 197, 372, 376 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання слідчого Шевченківського ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_6 , погодженого з прокурором прокуратури Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2 Дніпропетровської області ОСОБА_3 , про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 відмовити.
Застосувати стосовно ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді домашнього арешту строком на два місяці, до 10 березня 2020 року, заборонивши йому у період доби з 22:00 до 06:00 години залишати житло за адресою: АДРЕСА_1 , без дозволу слідчого, прокурора або суду.
Відповідно до ч. 5 ст. 194 КПК України покласти на ОСОБА_5 , строком до 10 березня 2020 року, обов`язки, а саме:

- прибувати за кожною вимогою у визначені дату, час і місце до суду, слідчого або прокурора;

- не відлучатися із населеного пункту (м. Дніпро), в якому він проживає без дозволу слідчого, прокурора або суду;

- повідомляти слідчого, прокурора чи суд про зміну свого місця проживання.

Встановити, що датою закінчення дії цієї ухвали про тримання підозрюваного ОСОБА_5 під домашнім арештом є 10 березня 2020 року.

Звільнити підозрюваного ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з-під варти.

Повний текст ухвали буде проголошено учасникам судового провадження о 15 годині 00 хвилин 13 січня 2020 року.

Ухвала слідчого судді набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, яка може бути подана безпосередньо до Дніпровського апеляційного суду протягом п`яти днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1