УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 березня 2020 р.

м. Київ
Справа № 522/11608/14

Провадження № 51-8588км18
Верховний Суд колегією суддів Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року в межах кримінального провадження № 005286 по обвинуваченню
ОСОБА_6 , громадянина України, який народився м. Владивосток Російської Федерації, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 367 КК України.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини:
Ухвалою Приморського районного суду м. Одеса від 26 листопада 2014 року задоволено клопотання прокурора, кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ст. 2 ст. 367 КК України, закрито, ОСОБА_6 звільнено від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності.
Як зазначено в ухвалі суду, досудовим розслідуванням встановлено, що влітку 2006 року у ОСОБА_7 з корисливих спонукань виник злочинний намір, спрямований на заволодіння чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем. При цьому, у якості предмета свого злочинного посягання ОСОБА_7 визначив кошти громадян (вкладників), які будуть внесені ними у кредитну спілку, яку він мав намір створити, використовуючи при цьому завідомо підроблені документи.
11 серпня 2006 року на підставі підроблених документів, які ОСОБА_7 виготовив разом із ОСОБА_8 , виконавчим комітетом Одеської міської ради за юридичною адресою: м. Одеса, вул. Єлисаветинська, 15, кв. 30 була зареєстрована юридична особа: Кредитна спілка «Одеське кредитне товариство».
Начальники структурних підрозділів КС «Одеське кредитне товариство», а саме: ОСОБА_6 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , а також головні бухгалтери ОСОБА_15 та ОСОБА_16 були призначені на свої посади виключно за власним бажанням ОСОБА_7 та його одноосібним розпорядженням.
Так, за зазначений період часу ОСОБА_6 , який повно та достеменно був обізнаним з порядком дій при вилучені із каси та передачі будь-кому готівкових коштів, виконуючи розпорядження ОСОБА_7 , без будь-якого документального оформлення вилучив із каси головного офісу готівку на загальну суму 5 000 979,18 гривень.
Вищезазначені кошти ОСОБА_6 передавав ОСОБА_7 як особисто, так і через головного бухгалтера цієї кредитної спілки ОСОБА_17 , а також через тих невстановлених у ході досудового слідства осіб, що приїжджали за готівкою, виконуючи розпорядження ОСОБА_7 , яке той надавав у телефонному режимі.
Таким чином, орган досудового розслідування прийшов до висновку про те, що своїми умисними діями, які виразились у службовій недбалості, тобто неналежне виконання службовою особою своїх службових обов`язків через несумлінне ставлення до них, що завдало істотної шкоди охоронюваним законом правам та інтересам окремих громадян, що спричинило тяжкі наслідки, ОСОБА_6 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 367 ч. 2 КК України.
На вище зазначену ухвалу адвокатом ОСОБА_7 ОСОБА_18 було подано апеляційну скаргу, в якій порушувалося питання про її скасування з підстав порушення прав та інтересів ОСОБА_7 , оскільки у даному кримінальному провадженні останній не є ні підозрюваним, ні обвинуваченим , проте місцевий суд в ухвалі фактично встановив факт вчинення ним злочинів.
Ухвалою Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року ухвалу суду першої інстанції залишено без зміни. Зазначене рішення мотивоване тим, що в даному кримінальному провадженні суд першої інстанції не встановив факт вчинення кримінальних правопорушень ОСОБА_7 , а лише зазначив доводи прокурора, викладені в його клопотанні, тому оскаржувана ухвала безпосередньо не стосується інтересів ОСОБА_7 .
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор просить судові рішення змінити, виключити з мотивувальної частини судових рішень посилання на обставини обвинувачення ОСОБА_7 у заволодінні чужим майном шляхом зловживання службовою особою своїм службовим становищем з використанням завідомо підроблених документів.
Касаційна скарга мотивована тим, що розгляд кримінального провадження проводився тільки відносно ОСОБА_6 при цьому ОСОБА_7 участі в ньому не брав, однак суд, приймаючи рішення щодо ОСОБА_6 , в ухвалі зазначив прізвище ОСОБА_7 , його посаду та інші обставини, за яких, на переконання органу досудового розслідування, були вчинені кримінальні правопорушення, та фактично встановив факт вчинення останнім злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 5 ст. 191 КК України.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор не підтримав касаційну скаргу, просив касаційне провадження закрити.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Вивчивши матеріали провадження за касаційною скаргою, колегія суддів вважає за необхідне закрити касаційне провадження за вказаною касаційною скаргою.
Як видно з матеріалів провадження, ухвала місцевого суду була оскаржена адвокатом ОСОБА_7 з тих же підстав, з яких в касаційному порядку оскаржив її прокурор.
Переглянувши ухвалу суду першої інстанції, апеляційний суд відмовив у задоволенні поданої апеляційної скарги, проти задоволення якої, зокрема, виступав в суді апеляційної інстанції прокурор, і залишив ухвалу без зміни.
У подальшому ані ОСОБА_7 , ані його адвокат в касаційному порядку судові рішення не оскаржили. Проте із касаційною скаргою на рішення судів першої та апеляційної інстанції звернувся прокурор, при цьому єдиною підставою для зміни судових рішень вказав те, що суд, приймаючи рішення щодо ОСОБА_6 , в ухвалі зазначив прізвище ОСОБА_7 , його посаду та інші обставини, за яких, на переконання органу досудового розслідування, були вчинені кримінальні правопорушення, та фактично встановив факт вчинення останнім злочинів, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 5 ст. 191 КК, тобто в поданій касаційній скарзі містяться вимоги не по суті пред`явленого ОСОБА_6 обвинувачення, а вимоги, які стосуються захисту інтересів особи, яка не є учасником цього кримінального провадження.
Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, яка викладена в постанові від 21.01.2016, норми, які містяться в п.20 ч.2 ст.36 і п.6 ч.1 ст.425 КПК України, наділяють прокурора як сторону кримінального провадження правом подати касаційну скаргу на судові рішення, зазначені у ст.424 КПК України, з підстави порушення права обвинуваченого на захист, тобто правом ініціювати відкриття касаційного провадження з метою ухвалення касаційним судом рішення на користь засудженого (справа № 5-332кс15).
Разом з тим основним аргументом, покладеним в обґрунтування цього рішення Верховного Суду України, було посилання на попередню редакцію ст. 129 Конституції України, яка визначала однією з конституційних засад судочинства в Україні забезпечення касаційного оскарження рішення суду, крім випадків, установлених законом, тоді як за чинною редакцією цієї статті право на касаційне оскарження гарантується лише у випадках, передбачених законом.
Крім того (що важливіше), на відміну від ситуації, розглянутої Верховним Судом України, в даному випадку прокурор подав касаційну скаргу не в інтересах сторони захисту (що в принципі можна вважати питанням, яке стосується суті пред`явленого обвинувачення), а виключно в інтересах третьої особи, а саме ОСОБА_7 , не піднімаючи жодних інших питань щодо правильності судових рішень, постановлених саме відносно ОСОБА_6 .
Таким чином, висновок Верховного Суду України у справі № 332кс15 не підлягає застосуванню в цьому провадженні.
Натомість колегія суддів вважає, що положення статей 36 і 425 КПК України щодо права прокурора на касаційне оскарження судових рішень мають тлумачитися в системному зв`язку з положеннями ст. 131-1 Конституції України, яка визначає функції прокуратури, та відповідними положеннями Закону України «Про прокуратуру».
Так, за змістом ст. 131-1 Основного Закону в Україні діє прокуратура, яка здійснює підтримання публічного обвинувачення в суді; організацію і процесуальне керівництво досудовим розслідуванням, вирішення відповідно до закону інших питань під час кримінального провадження, нагляд за негласними та іншими слідчими і розшуковими діями органів правопорядку; представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом. При цьому організація та порядок діяльності прокуратури визначаються законом.
Відповідно до положень ст. 2 Закону України «Про прокуратуру» відносить до функцій прокурора: підтримання державного обвинувачення в суді; представництво інтересів громадянина або держави в суді у випадках, визначених цим Законом та главою 12 розділу III Цивільного процесуального кодексу України; нагляд за додержанням законів органами, що провадять оперативно-розшукову діяльність, дізнання, досудове слідство; нагляд за додержанням законів при виконанні судових рішень у кримінальних справах, а також при застосуванні інших заходів примусового характеру, пов`язаних з обмеженням особистої свободи громадян.
При цьому згідно з ч. 3 цієї статті на прокуратуру не можуть покладатися функції, не передбачені Конституцією України.
Відповідно до ст. 22 вказаного Закону прокурор підтримує державне обвинувачення в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень, користуючись при цьому правами і виконуючи обов`язки, передбачені КПК України.
Логічне й телеологічне тлумачення зазначеної норми указує на те, що прокурор в судовому провадженні щодо кримінальних правопорушень користується правами та виконує обов`язки, передбачені КПК України, саме у зв`язку з підтриманням державного обвинувачення.
Відповідно до п. 3 ч.1 ст. 3 КПК України державне обвинувачення процесуальна діяльність прокурора, що полягає у доведенні перед судом обвинувачення з метою забезпечення кримінальної відповідальності особи, яка вчинила кримінальне правопорушення.
За змістом пунктів 19, 26 ч. 1 ст. 3 КПК України прокурор як учасник судового провадження є стороною кримінального провадження з боку обвинувачення.
Таким чином, подання касаційної скарги в кримінальному провадженні в частині, що стосується інтересів особи, яка не була учасником кримінального провадження, не охоплюється функцією підтримання публічного (державного) обвинувачення в суді.
Цей висновок підтверджується й тим, що пункти 3, 5 ч. 6 ст. 23 Закону визначають, що прокурор має право «ініціювати перегляд судових рішень, у тому числі у справі, порушеній за позовом (заявою, поданням) іншої особи», а також «подавати цивільний позов під час кримінального провадження у випадках та порядку, визначених кримінальним процесуальним законом» саме в межах функції щодо представництва інтересів громадянина або держави в суді.
Відповідно до ч. 1 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» визначає в чому полягає зміст функції прокуратури щодо представництва інтересів громадянина і держави в суді: «Представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом».
Разом із тим, згідно з ч. 2 ст. 23 названого Закону прокурор здійснює представництво в суді інтересів громадянина (громадянина України, іноземця або особи без громадянства) у випадках, якщо така особа не спроможна самостійно захистити свої порушені чи оспорювані права або реалізувати процесуальні повноваження через недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність, а законні представники або органи, яким законом надано право захищати права, свободи та інтереси такої особи, не здійснюють або неналежним чином здійснюють її захист.
Відповідно до ч. 4 Закону наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді. Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва. Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.
Разом з тим, у даному кримінальному провадженні прокурор подав касаційну скаргу в інтересах ОСОБА_7 , при цьому жодних даних, що прокурор відповідно до вимог ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» наділений правом подавати касаційну скаргу в його інтересах матеріали провадження не містять.
Враховуючи викладене вище, керуючись статтями ст. 23 Закону України «Про прокуратуру», статтями 369, 425, 441 КП, Верховний Суд вважає, що касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора підлягає закриттю.

З цих підставСуд постановив:
Касаційне провадження за касаційною скаргою прокурора ухвалу Приморського районного суду м. Одеси від 26 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 31 травня 2018 року, постановлених відносно ОСОБА_6 , закрити.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3