ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/803/2034/20 Справа № 206/2878/18 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 червня 2020 року м. Дніпро
Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0001465 за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року щодо
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України, якому продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 31 липня 2020 року,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 просить ухвалу суду скасувати, та постановити нову ухвалу, якою застосувати до ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання.
Вимоги апеляційної скарги обгрунтовує тим, що 02.06.2020 року обвинувачений ОСОБА_8 був допитаний в судовому засіданні, розповів всі обставини справи, після чого прокурором було заявлено клопотання про вручення зміни обвинувачення, і на момент розгляду судом питання щодо продовження тримання під вартою, ОСОБА_8 вже обвинувачувався за ч.2 ст. 15 ч.3 ст. 185 КК України.
Твердження суду в ухвалі про те, що потерпілим, які не були присутні в судовому засіданні не вручено зміну обвинувачення є формальним, оскільки прокурор вже заявив це клопотання та вручив його всім учасникам судового розгляду та трьом потерпілим.
Звертає увагу на те, що самим прокурором було заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу на особисте зобов`язання, де стороною обвинувачення на обгрунтування свого клопотання зазначено, що ризик переховування від суду вже нічим не підтверджений, оскільки ОСОБА_8 надав покази, має міцні соціальні зв`язки та майно, яке належить на праві власності.
Посилається на те, що судом не в повному обсязі досліджено підстави для обрання такого запобіжного заходу як тримання під вартою, зокрема прокурором та слідчим не доведено наявності підстав, передбачених ст. 177 КПК України.
Також, в порушення ст.183 КПК України, прокурором в клопотанні не наведено фактів неналежної процесуальної поведінки підозрюваного, які є підставою для обрання виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою.
Вказує на те, що ОСОБА_8 має міцні соціальні зв`язки, постійне місце реєстрації та проживання, ніколи в розшуку не перебував, а тому ризик переховування від органів досудового розслідування та/або суду є необгрунтованим.
Також, письмових доказів про те, шо ОСОБА_8 може впливати на потерпілих, свідків у сторони обвинувачення не має, оскільки заяв чи інших клопотань від потерпілих, свідків про те, що вони хвилюються за своє життя чи здоров`я через неналежну поведінку обвинуваченого до слідчого, прокурора або суду не надходило, а, отже, немає підстав вважати цей ризик доведеним.
Так, всі потерпілі були допитані в судових засіданнях, де кожен окремо вказали, шо протизаконних дій ОСОБА_8 не вчиняв, гранати не кидав, з під`їзду не виходив, в квартирі його не було. Один з потерпілих вказав під фіксацію судового засідання, що бачив обвинуваченого за 50-70 метрів від під`їзду.
Потерпілі також в судових засіданнях впізнавали не ОСОБА_9 , а інших співучасників цього кримінального провадження, які відносно потерпілих вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 348 КК України, таким чином, з матеріалів провадження, показів потерпілих, свідків які допитані в судовому засіданні, показами самого обвинуваченого ОСОБА_8 , слідчого експерименту та письмовими доказами в їх сукупності вбачається, що дії ОСОБА_8 повинні бути кваліфіковані за ч. 2 ст. 15 ч. 3 ст. 185 КК України.
Судом не взято до уваги, що обвинувачений має статус учасника АТО, характеризується на службі позитивно.
Звертає увагу на те, що ОСОБА_10 здобув освіту з відзнакою та кваліфікацію бакалавра з менеджменту.
Також, згідно характеристики з місця проживання обвинуваченого вбачається, що від сусідів будь-яких скарг не надходило.
Окрім того, відповідно до довідки від 14.01.2020 року №59, бабуся ОСОБА_9 - ОСОБА_11 проживає за місцем проживання обвинуваченого та потребує його утримання, оскільки вона 1941 року народження.
Вказує на те, що у ОСОБА_9 наявні захворювання, а тому йому необхідно мати вільний та своєчасний доступ до медичної допомоги, оскільки неотримання такої допомоги веде до погіршення стану здоров`я обвинуваченого, що є ризиком для його життя.
Посилається на те, що з лютого 2018 року обвинувачений ОСОБА_8 знаходиться не в СІЗО, а в ізоляторі тимчасового тримання по ухвалі суду, в якому не має медичної частини.
Також в ході досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_8 не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, позитивно характеризується за місцем проживання, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Таким чином, характеризуючи особу обвинуваченого, немає підстав стверджувати, про існування ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України.
Звертає увагу на те, що в лютому 2018 року ОСОБА_8 було повідомлено про підозру та з того часу він знаходиться під вартою, на цей час кримінальне провадження не розглянуто, що порушує розумні строки розгляду справи.
Вважає, що обвинуваченому можливо обрати більш м`який запобіжний захід, який унеможливить вплив на свідків, переховування від суду та інше, а саме з покладенням обов`язків на ОСОБА_8 .
Ухвалою Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року ОСОБА_8 було продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою до 31 липня 2020 року.
Суд першої інстанції в обґрунтування свого рішення зазначив, що 02.06.2020 року після допиту обвинуваченого ОСОБА_8 прокурор оголосив змінений обвинувальний акт, який підготував заздалегідь ще до його допиту, вручив цей обвинувальний акт стороні захисту і потерпілим ОСОБА_12 , ОСОБА_13 і ОСОБА_14 , а також надав суду для долучення до матеріалів судової справи.
Разом з тим, копію зміненого обвинувального акта, в порушення вимог ч.2 ст.338 КПК України, прокурор не вручив потерпілим ОСОБА_15 і ОСОБА_16 .
Отже, вказані потерпілі не обізнані про зміну під час судового провадження обвинувачення, в якому ставиться питання про застосування закону України про кримінальну відповідальність, який передбачає відповідальність за менш тяжке кримінальне правопорушення.

З урахуванням цього, на цій стадії процесу колегія суддів позбавлена можливості роз`яснити потерпілим ОСОБА_15 і ОСОБА_16 їх право підтримувати обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, а тому до з`ясування їх позиції щодо зміни обвинувачення, при розгляді клопотання прокурора і захисника ОСОБА_7 виходить з обвинувального акта в редакції від 25.05.2018 року, по якому ОСОБА_8 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінальних правопорушень (злочинів), передбачених ч.4 ст.187, ст.348 КК України.
Також судом зазначено, що в ході судового провадження встановлений ризик, передбачений п.1 ч.1 ст.177 КПК України у відношенні ОСОБА_8 , який став підставою для обрання та неодноразового продовження строку тримання його під вартою, останній раз до 21.06.2020 року.
З урахуванням того, що розгляд справи з об`єктивних причин не може бути завершений до спливу цього строку, виходячи з мети і підстав застосування заходів забезпечення кримінального провадження, колегія суддів дійшла висновку, що зазначений у попередніх ухвалах ризик не змінився, продовжує існувати та є достатнім для продовження обвинуваченому дії вказаного запобіжного заходу ще на 60 днів.
Крім того, зазначено, що альтернативний запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання до ОСОБА_8 не здатен забезпечити його належну процесуальну поведінку.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, думку обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, прокурора, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити, перевіривши представлені матеріали та обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що вимоги апеляційної скарги підлягають частковому задоволенню з таких підстав.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, тобто, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч.ч. 2, 3 ст.331 КПК України: - вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу; - незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Згідно із ч.ч. 3, 4 ст.176 КПК України: - слідчий суддя, суд відмовляє у застосуванні запобіжного заходу, якщо слідчий, прокурор не доведе, що встановлені під час розгляду клопотання про застосування запобіжних заходів обставини, є достатніми для переконання, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів, передбачених частиною першою цієї статті, не може запобігти доведеним під час розгляду ризику або ризикам; - запобіжні заходи застосовуються під час судового провадження - судом за клопотанням прокурора.
Відповідно до ч.2 ст.177 КПК України, підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.
Згідно із ч.3 ст.194 КПК України, слідчий суддя, суд має право зобов`язати підозрюваного, обвинуваченого прибувати за кожною вимогою до суду або до іншого органу державної влади, визначеного слідчим суддею, судом, якщо прокурор доведе обставини, передбачені пунктом 1 частини першої цієї статті, але не доведе обставини, передбачені пунктами 2 та 3 частини першої цієї статті.
Під час апеляційного розгляду ухвали суду першої інстанції встановлено, що зазначені вимоги закону при розгляді клопотання не були дотримані в повному обсязі.
Відповідно до матеріалів провадження, в провадженні Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області перебуває обвинувальний акт у кримінальному провадженні № 0001465 від 05.11.2017 року щодо ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 187, ст. 348 КК України.
Ухвалою слідчого судді від 02.02.2018 року до обвинуваченого ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, який в подальшому продовжувався.

Прокурором, відповідно до ст.338 КПК України, було змінено обвинувачення ОСОБА_8 на ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України, та в судовому засіданні суду першої інстанції, яке розглядалось 02.06.2020 року, було заявлено клопотання про зміну запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_8 з тримання під вартою на особисте зобов`язання з тих підстав, що ризики, передбачені п.п. 1, 3 ч.1 ст.177 КПК України, які були підставою для обрання запобіжного заходу, не підтверджені, оскільки ОСОБА_8 вже був допитаний в судовому засіданні, надав свої покази, якими викриває інших співучасників злочину, крім того обвинувачений визнав свою вину в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину.

Однак судом першої інстанції було відмовлено в задоволенні вказаного клопотання з підстав наявності ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, та обвинуваченому ОСОБА_8 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Разом з цим, відповідно до ч.1 ст.183 КПК України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу, крім випадків, передбачених частиною п`ятою статті 176 цього Кодексу.
Колегія суддів вважає, що вирішуючи клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу з тримання обвинуваченого під вартою на особисте зобов`язання, та постановлюючи рішення про продовження строку тримання під вартою ОСОБА_8 , суд першої інстанції істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, оскільки стороною обвинувачення в судовому засіданні не доведено наявність ризиків, які дають достатні підстави суду вважати, що обвинувачений може здійснити дії, передбачені ч. 1 ст. 177 КПК України, матеріали провадження також не містять доказів на підтвердження встановленого судом ризику.
Так, відповідно до клопотання прокурора, ОСОБА_8 вже допитаний в судовому засіданні, надав свої покази, якими викриває інших співучасників злочину, визнав свою вину в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину, при цьому потерпілі в судовому засіданні підтримали клопотання прокурора щодо застосування до ОСОБА_8 особистого зобов`язання.
Прокурор в суді апеляційної інстанції підтримав подане ним клопотання щодо ОСОБА_8 та зазначив, що ризики, передбачені ст.177 КПК України, відсутні.
При цьому суд першої інстанції, відповідно до ч.6 ст.22 КПК України, мав зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створити необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, та зважати на те, що відповідно до ч.3 ст.22 КПК України, під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.
Натомість суд самостійно встановив наявність ризику, хоча жоден із учасників судового засідання на його наявність не посилався.
За таких обставин, враховуючи те, що прокурором не доведено наявність ризиків, передбачених ст.177 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає, що клопотання прокурора про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання ОСОБА_8 не підлягає задоволенню, оскільки ризики, передбачені ст.177 КПК України, які є підставою для обрання обвинуваченому запобіжного заходу - не підтверджені.
Однак, з урахуванням наявності обгрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_8 інкримінованого йому кримінального правопорушення, а також даних про особу обвинуваченого, який раніше не судимий, є учасником АТО, має постійне місце проживання, колегія суддів дійшла висновку, що на обвинуваченого необхідно покласти обов`язки відповідно до вимог ч. 3 ст. 194 КПК України, а саме прибувати за кожною вимогою до суду, а тому ухвала суду першої інстанції підлягає скасуванню з постановленням нової ухвали, відповідно до ст. 407 КПК України, а апеляційна скарга захисника - частковому задоволенню.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року - задовольнити частково.
Ухвалу Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 02 червня 2020 року щодо ОСОБА_8 скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою відмовити прокурору в задоволенні клопотання про зміну запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Відповідно до ч.3 ст.194 КПК України зобов`язати ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , прибувати за кожною вимогою до суду.
Звільнити ОСОБА_8 з-під варти.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4