КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2020 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ

Київського апеляційного суду у складі:

Головуючого - ОСОБА_5,

суддів - ОСОБА_6, ОСОБА_7,

секретаря - ОСОБА_8,

за участю:

прокурора - ОСОБА_9,

адвоката, який діє в інтересах

заявників ОСОБА_1,

ОСОБА_2, ОСОБА_3 - ОСОБА_10,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду матеріали клопотання за апеляційними скаргами адвоката, який діє в інтересах заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_11, адвоката, яка діє в інтересах заявника ОСОБА_3 - ОСОБА_10, на ухвалу слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2020 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000878 від 17.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України,-

В С Т А Н О В И Л А :

12 лютого 2020 року до Ірпінського міського суду Київської області надійшло клопотання прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури Київської області ОСОБА_13 про арешт майна в рамках кримінального провадження №0000878 від 17.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, шляхом заборони розпорядження, відчуження об'єктів нерухомого майна.

Ухвалою слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2020 рокуклопотання задоволено. Обґрунтовуючи своє рішення, слідчий суддя зазначив, що майно визнано речовим доказом і арешт майна необхідний з метою забезпечення збереження речових доказів.

На вказану ухвалу адвокат, який діє в інтересах заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_12 та адвоката, яка діє в інтересах заявника ОСОБА_3 - ОСОБА_10, подали апеляційні скарги.

В своїх апеляційних скаргах адвокат ОСОБА_12 зазначає, що в оскаржуваній ухвалі відсутня сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_1 та ОСОБА_2 є доказом кримінального правопорушення, яке розслідується, оскільки не відповідає критеріям речових доказів. Також в ухвалі слідчого судді відсутні будь-які докази, що підтверджують причетність ОСОБА_1 та ОСОБА_2 до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, та наявність повідомлення будь-якій особі про підозру.

Крім того, слідчим суддею не було оцінено розумність та співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для його власників або третіх осіб.

Тому, просить скасувати ухвалу слідчого судді від 12 лютого 2020 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

В своїй апеляційній скарзі адвокат ОСОБА_10 не погоджується з ухвалою слідчого судді, вважає її незаконною, необґрунтованою, такою, що не відповідає засадам і завданням кримінального судочинства.

Зазначає, що ОСОБА_3 є належним власником земельних ділянок, що підтверджується відповідними витягами з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно. При цьому про підозру вказаній особі не повідомлено, доказів її відношення до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, матеріали клопотання не містять.

Наголошує, що в ухвалі не зазначено сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що майно, яке належить на праві приватної власності ОСОБА_3 є доказом злочину, і такі обставини слідчим суддею не перевірені. Також не доведено, що існують ризики можливості приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження майна, на яке слідчий просить накласти арешт.

Тому, просить скасувати ухвалу слідчого судді від 12 лютого 2020 року та постановити нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання про арешт майна.

Заявники ОСОБА_2, ОСОБА_1, ОСОБА_3, а також адвокат, який діє в інтересах заявників ОСОБА_2 та ОСОБА_1 - ОСОБА_12 в судове засідання не з'явилися, про поважність причин своєї неявки суду не повідомили, хоча належним чином повідомлялися про дату, час і місце апеляційного розгляду. Тому колегія суддів вирішила за можливе розглянути апеляційну скаргу за відсутності вказаних осіб, оскільки це не суперечить положенням ч.4 ст.405 КПК України.

Заслухавши:

- доповідача - суддю апеляційного суду;

- прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг;

- представника заявників ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_10, яка просила задовольнити апеляційні скарги;

- ознайомившись з матеріалами клопотаннята обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Положенням ч.1 ст.131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Відповідно до ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Арешт майна допускається з метою забезпечення: збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п.1 ч.2 ст.170 КПК України, тобто з метою збереження речових доказів, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього кодексу.

Як вбачається з матеріалів провадження, та ухвали слідчого судді, під час досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_4 у період часу з 23.09.2008 року по 12.07.2017 року шляхом обману Акціонерно-комерційного банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа Банк»), заволодів грошовими коштами в розмірі 348 000,00 доларів США, що були передані банком ОСОБА_4 на підставі договору кредиту №2008/13-1-08/465 від 23.09.2008 року, не маючи наміру його повернути, внаслідок чого Акціонерно-комерційному банку соціального розвитку «Укрсоцбанк» (правонаступником якого є АТ «Альфа Банк») завдано матеріального збитку в особливо великому розмірі.

Отримавши кредитні грошові кошти та придбавши за них незакінчений будівництвом котедж, ОСОБА_4 протягом 2008 - 2014 років періодично виконував свої зобов'язання за Договором кредиту № 2008/13-1-08/465 від 23.09.2008 року. Однак, як з'ясувалось у подальшому, ОСОБА_4, не маючи наміру повертати Банку всі отримані ним кредитні кошти, умисно періодично здійснював часткове погашення заборгованості по кредиту та по процентах за користування ним, щоб відволікти увагу працівників АКБ «Укрсоцбанк» від іпотечного майна, оскільки у вказаний період ним вчинялись активні дії з приховання цього майна та недопущення передачі його в іпотеку Банку, реконструкції та продажу його третім особам.

Одночасно, під час досудового розслідування встановлено, що земельні ділянки АДРЕСА_1 разом з побудованими на них житловими будинками (таунхаусами), що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 у смт. Гостомель, м. Ірпінь Київської області на теперішній час перебувають у власності ОСОБА_3 (земельні ділянки) і ОСОБА_1 (житлові будинки) та активно продаються через сайти оголошень.

На даний час ОСОБА_4 вживаються заходи до відчуження земельних ділянок АДРЕСА_1 разом з побудованими на них житловими будинками (таунхаусами) розташованими за адресою: АДРЕСА_1 у смт. Гостомель, м. Ірпінь Київської області.

Постановою прокурора Ірпінського відділу Києво-Святошинської місцевої прокуратури ОСОБА_13 від 29.01.2020 року житлові будинки АДРЕСА_1 визнано речовими доказами у кримінальному провадженні №0000878.

Розглядаючи клопотання слідчого про накладення арешту на майно, у відповідності до ст.173 КПК України слідчий суддя правильно встановив обґрунтованість вказаних нежитлових приміщень матеріальними об'єктами, що містять відомості, які можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні та прийшов до правильного висновку про те, що незастосування арешту може призвести до наслідків, які можуть перешкодити кримінальному провадженню.

Доводи апеляційних скарг щодо відсутності доказів, які б свідчили про будь-які логічні та об'єктивні підстави вважати нежитлові приміщення такими, що являються матеріальними об'єктами, що містять відомості, які можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні, є безпідставними та необґрунтованими, оскільки прокурором доведено, що об'єкти нерухомого майна, які належать заявникам ОСОБА_2, ОСОБА_1 та ОСОБА_3, відповідають критеріям, передбаченим ст.98 КПК України, є матеріальними об'єктами, що містить відомості, які можуть бути використані як доказ у кримінальному провадженні, їх визнано речовим доказом у кримінальному провадженні, а метою їх арешту є забезпечення зберігання речових доказів.

Доказів негативних наслідків від застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, апелянтом не надано та колегією суддів не встановлено.

У відповідності до практики Європейського Суду з прав людини, володіння майном повинно бути законним (рішення у справі «Іатрідіс проти Греції»). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції», «Кушоглу проти Болгарії»). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції»).

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов'язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред'явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину.

Зважаючи на вищевикладене, в сукупності з обставинами кримінального провадження, колегія суддів об'єктивно переконана, що слідчий суддя, накладаючи арешт на вищевказані об'єкти нерухомості, діяв у спосіб і у межах законодавства, арешт застосував на засадах розумності та співмірності, а тому доводи апелянта стосовно незаконності та необґрунтованості ухвали слідчого судді слід визнати непереконливими.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги адвоката, який діє в інтересах заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_11, адвоката, яка діє в інтересах заявника ОСОБА_3 - ОСОБА_10, слід залишити без задоволення, а ухвалу слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2020 року, необхідно залишити без змін.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.309, 404, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги адвоката, який діє в інтересах заявників ОСОБА_1 та ОСОБА_2 - ОСОБА_11, адвоката, яка діє в інтересах заявника ОСОБА_3 - ОСОБА_10, залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Ірпінського міського суду Київської області від 12 лютого 2020 року, якою накладено арешт на майно в рамках кримінального провадження №0000878 від 17.12.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, а саме: на об'єкти нерухомого майна:

- реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109, об'єкт нерухомого майна: житловий будинок, загальна площа 79,6 кв.м., адреса: АДРЕСА_2, що на праві власності належить ОСОБА_1;

- реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109, об'єкт нерухомого майна: житловий будинок, загальна площа 79,6 кв.м., адреса: АДРЕСА_3, що на праві спільної часткової власності належать ОСОБА_1 та ОСОБА_2;

- реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109, об'єкт нерухомого майна: житловий будинок, загальна площа 79,6 кв.м., адреса: АДРЕСА_4, що на праві власності належить ОСОБА_1;

- реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109, об'єкт нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер :01:040:4634, площею 0,0195 га, адреса: АДРЕСА_5, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3;

- реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109, об'єкт нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер :01:040:4630, площею 0,0106 га, адреса: АДРЕСА_2, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3;

- реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109, об'єкт нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер :01:040:4629, площею 0,0067 га, адреса: АДРЕСА_6, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3;

- реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109, об'єкт нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер :01:040:4628, площею 0,0162 га, адреса: АДРЕСА_7, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3;

- реєстраційний номер об'єкта нерухомого майна 109, об'єкт нерухомого майна: земельна ділянка, кадастровий номер :01:040:4623, площею 0,0108 га, адреса: АДРЕСА_4, що належить на праві приватної власності ОСОБА_3, залишити без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

_________________ ________________ _______________

ОСОБА_16 ОСОБА_15 ОСОБА_14