Справа № 675/431/20
Провадження № 1-в/675/69/2020
У Х В А Л А
"07" квітня 2020 р. м. Ізяслав

Ізяславський районний суд Хмельницької області в складі головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , засудженого ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Ізяслав Хмельницької області в режимі відеоконференції клопотання засудженого ОСОБА_3 про застосування умовно - дострокового звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 (по тексту ОСОБА_3 , засуджений), який відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі у державній установі «Замкова виправна колонія (№58)» звернувся до суду з клопотанням про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким. Також засуджений ОСОБА_3 просив визначити термін можливого перегляду покарання, шляхом застосування умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, встановити проміжки часу для його повторення, а також чіткі критерії, на підставі яких він має відбуватися.

В обґрунтування поданого клопотання зазначає, що застосування до нього покарання у виді довічного позбавлення волі без реальної можливості звільнення порушує вимоги ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та положення ст. 28 Конституції України.

Як на підставу для задоволення свого клопотання також посилається на те, що прогрес у напрямку виправлення, який зробив та зміни, яких вже зазнав призводять до невиправданості подальшого позбавлення волі, так як для цього відсутні обгрунтовані пенологічні підстави. Просив звернути увагу на висновок Європейського суду з прав людини рішення у справі «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 року.

На думку ОСОБА_3 , з огляду на практику Європейського Суду з прав людини та Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод, він як засуджений до довічного позбавлення волі має право знати за яких умов можна переглянути строк свого покарання, включаючи дату, коли такий перегляд може відбутися.

На переконання засудженого відсутність в національному законодавстві механізму дострокового звільнення від довічного позбавлення волі чи його заміни більш м`яким на позбавлення волі на певний строк не є визначальним, оскільки Європейська конвенція з прав людини та основоположних свобод має вищу юридичну сили аніж Кримінальний кодекс України.

У судовому засіданні засуджений та його захисник подане клопотання підтримали в повному обсязі, вказуючи на необхідність застосування практики Європейського суду з прав людини, яка має вищу юридичну силу над національним законодавством України.

Підтримуючи заявлені вимоги засуджений та його захисник звертали увагу суду, що хоча Кримінальний кодекс України передбачає помилування від Президента України та заміну довічно засудженим покарання на певний строк, однак цей механізм має винятковий характер і його не можна вважати реалістичною перспективою звільнення.

Прокурор проти задоволення клопотання заперечував, посилаючись на його безпідставність.

Дослідивши матеріали клопотання засудженого, заслухавши його доводи, позицію захисника, з`ясувавши думку прокурора, вивчивши матеріали справи, суд приходить до висновку, що таке клопотання до задоволення не підлягає з наступних підстав.

Як встановлено судом, ОСОБА_3 відбуває покарання у державній установі «Замкова виправна колонія (№58)» за вироком Апеляційного суду Київської області від 30.07.2004 року, яким визнаний винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 93 п.п «а», «г», «ж», «з», «і» КК України в редакції 1960 року; 143 ч. 2, 140 ч. 2 КК України в редакції 1960 року та з урахуванням ст. 70 та ч. 2 ст. 71 КК України засуджений до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна.

Згідно ухвали Верховного Суду України від 01.12.2005 року вирок Апеляційного суду Київської області від 30.07.2004 року змінено.

На підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності звільнено ОСОБА_3 від кримінальної відповідальності за ч. 2 ст. 143 КК України. Перекваліфіковано дії ОСОБА_3 з ч. 2 ст. 140 КК України в редакції 1960 року на ч. 2 ст. 185 КК України в редакції 2001 року та ухвалено вважати засудженим до покарання, призначеного судом без конфіскації майна. Також було ухвалено вважати ОСОБА_3 засудженим за ст.ст. 93 п.п «а», «г», «ж», «з», «і» КК України в редакції 1960 року, ч. 2 ст. 185 КК України в редакції 2001 року з застосуванням ст. 42, 43 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією майна, що являється його власністю.

У решті вирок відносно ОСОБА_3 залишений без зміни.

Слід зазначити, що суд при постановленні вироку відносно ОСОБА_3 призначив покарання у відповідності до положень Конституції України та чинного на той час Кримінального кодексу України.

На даний час караність діянь, вчинених ОСОБА_3 будь-яким законом не усунута.

Згідно характеристики державної установи «Замкова виправна колонія (№58)» від 01.04.2020 року засуджений ОСОБА_3 , перебуваючи у вказаній установі зарекомендував себе посередньо, не заохочувався, під час перебування в умовах попереднього ув`язнення та закладах виконання покарання допустив 3 порушення вимог режиму утримання, за що 3 рази притягнутий до дисциплінарної відповідальності, стягнення є погашеними.

Постановляючи ухвалу по суті поданого засудженим клопотання враховано також наступне.

Так, у пунктах 3 та 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.04.2002 року "Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким", роз`яснено, що відповідно до ч. 1 ст. 81 КК умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді виправних робіт, обмеження або позбавлення волі на певний строк, а також до військовослужбовців, які засуджені до службових обмежень чи тримання в дисциплінарному батальйоні. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч. 1 ст. 82 КК може застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі на певний строк.

Покарання у виді довічного позбавлення волі, у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання чи заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим.

Відповідно до ч. 1 ст. 64 КК України довічне позбавлення волі призначається за вчинення особливо тяжких злочинів і застосовується лише у випадках, спеціально передбачених КК України, якщо суд не знайде можливим застосувати покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Суд констатує, що на даний час заміна призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі можлива лише виключно у порядку ст. 87 КК України, тобто шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Частиною 2 ст. 87 КК України встановлено, що актом помилування Президента України може бути здійснена заміна засудженій особі до довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше 25 років, стосовно індивідуально визначеної особи, а згідно ч. 7 ст. 151 КВК України, засудженим до довічного позбавлення волі може бути подано клопотання про його помилування після відбуття ним не менше 20 років призначеного покарання.

Проаналізувавши норми національного законодавства, практику Європейського суду з прав людини, суд прийшов до висновку, що чинне законодавство України передбачає можливість заміни невідбутої частини покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким, лише шляхом помилування засудженого, а підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким поширюються лише на покарання у виді позбавлення волі на певний строк і до покарання у виді довічного позбавлення волі не можуть бути застосовані.

Доводи засудженого, що довічне позбавлення волі суперечить нормам Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, не можуть бути враховані.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 15.05.2019 року по справі № 757/12726/18-ц (п. 36) звернула увагу на те, що 12.03.2019 року ЄСПЛ ухвалив рішення у справі «Петухов проти України. У цьому рішенні Європейський Суд визнав, що довічне позбавлення волі засудженого без гарантування йому права перегляду вироку в частині скорочення строку відбування такого покарання та перспективи можливого звільнення суперечить ст. 3 Конвенції. Для вирішення цієї проблеми держава повинна буде вжити заходи загального характеру: реформувати систему перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, так, щоби гарантувати у кожному конкретному випадку дослідження того, чи ґрунтується їх тривале ув`язнення на законних пенологічних підставах, а також, щоби дати можливість цим засудженим з певною мірою визначеності передбачити, що вони мають зробити для того, аби питання про їхнє звільнення було розглянуте, та за яких саме умов відповідно до стандартів, вироблених у практиці ЄСПЛ (§194).

Згідно з частиною першою статті 6 Конституції України державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову. При цьому частиною другою статті 6 Конституції України визначено, що органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Зі змісту частини першої статті 75 Конституції України випливає, що єдиним органом законодавчої влади в Україні є парламент - Верховна Рада України.

Як зазначено у пункті 4.5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 05.10.2005 р. № 6-рп/2005, розглядаючи положення частини четвертої статті 5 Конституції України «ніхто не може узурпувати державну владу» у системному зв`язку з положеннями частин другої, третьої цієї статті, іншими положеннями Основного Закону України, Конституційний Суд України дійшов висновку, що узурпація державної влади означає неконституційне або незаконне її захоплення органами державної влади чи органами місцевого самоврядування, їх посадовими особами, громадянами чи їх об`єднаннями тощо.

Гарантією недопущення узурпації державної влади є, зокрема, закріплені Конституцією України принципи здійснення державної влади на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову (частина перша статті 6) та положення, згідно з яким органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України (частина друга статті 19). Про це йдеться і в Рішенні Конституційного Суду України у справі про фінансування судів від 24.06.1999 р. № 6-рп/99 (абзац перший пункту 2 мотивувальної частини).

Крім того, Верховним Судом України в постанові від 17.12.2013 р. у справі № 21-439а13 визначено, що суди не вправі втручатися в діяльність державних органів та органів місцевого самоврядування при здійсненні ними функцій та повноважень, визначених законодавством, не вправі переймати на себе функції суб`єктів владних повноважень, оскільки чинним законодавством України суди не наділені правом створювати норми права, а наділені лише компетенцією перевіряти уже створені норми права на їх відповідність вищестоящим в ієрархії нормативно-правовим актам.

Як зазначалось вище, за нормами діючого законодавства України механізму заміни саме судом невідбутої частини покарання на більш м`яке або умовно-дострокового звільнення стосовно засуджених до довічного позбавлення волі не передбачено. Такий механізм має бути встановлений в нормативно-правових актах, що не відноситься до компетенції суду.

При цьому слід зазначити, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20.05.2014 року Європейський суд з прав людини, на яке, в тому числі, покликається засуджений, у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення.

Водночас, у рішенні «Ласло Магьяр проти Угорщини» Європейський суд з прав людини зазначив, що для належного виконання цього рішення держава відповідач повинна провести реформи, переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов. При цьому Європейський суд з прав людини у вказаному рішенні наголосив, що встановлення судом порушення вимог ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод у даній справі не є підставою для звільнення засудженого від відбування покарання. Судом також не визначено, чи повинне дострокове звільнення від відбування покарання бути правом особи, чи має відноситися до сфери дискреції. Вказане питання має бути вирішено державою - відповідачем відповідно до кримінального законодавства країни.

Суд також зазначає, що при розгляді справи «Вінтер і інших проти Об`єднаного Королівства» 09.07.2013 року в Європейському суді було обговорено питання законності застосування довічного ув`язнення в Договірних країнах, де Україна була згадана в числі 5 країн, в якій хоча законодавством і не передбачено умовно-дострокове звільнення при пожиттєвому ув`язненні, проте довічно засудженим дозволено клопотати перед Президентом про помилування, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Таке право на помилування в Україні визначене ст. 87 КК України, де в ч. 1 зазначеної статті, передбачено можливість заміни засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років, актом про помилування, який належить до компетенції Президента України, що не було визнано порушенням міжнародних норм.

Доводи про те, що відповідно до Конституції України та застосування практики Європейського суду з прав людини, рішення Європейського суду з прав людини та Конвенція про захист прав людини і основоположних свобод становлять невід`ємну частину національного законодавства, є джерелом права та мають вищу юридичну силу, ніж національний закон, тому для їх застосування не обов`язково внесення змін до законів України, суд відхиляє, оскільки вони не узгоджуються не тільки з національним законодавством з цього приводу, а також з практикою Європейського суду з прав людини, яка викладена в рішеннях у справах «Вінтер проти Сполученого Королівства» та «Кафкаріс проти Кіпру» та інші.

З огляду на покликання засудженого, суд приймає до уваги, що згідно з пунктом 12 Резолюції щодо поводження із засудженими до тривалого строку ув`язнення (Resolution (76) 2 on the treatment of long-term prisoners on 17 February 1976 (at the 254th meeting of the Ministers' Deputies)) має бути забезпечено, щоб перегляд довічного позбавлення волі відбувався у регулярні періоди часу та після відбуття 8-14 років позбавлення волі. Натомість згідно з чинним порядком, помилування щодо таких осіб може бути розглянуто тільки після відбуття 20-річного строку, але не передбачається регулярний перегляд їхніх покарань, а лише за їхніми клопотаннями.

Однак даний акт не є міжнародним договором в розумінні пункту а) частини першої статті 1 Віденської конвенції про право міжнародних договорів від 23.05.1969 р.

Суд констатує, що на даний час система перегляду вироків щодо осіб, засуджених до довічного позбавлення волі, не реформована, зміни до законодавства не внесені, тому на даний час відсутні підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, а також для визначення терміну можливого перегляду його покарання.

З урахуванням наведеного суд зазначає, що в національному законодавстві України відсутній механізм перегляду довічних вироків, на даний час в України існує тільки інститут Президентського помилування, передбачений ст. 87 КК України, згідно якого актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком не менше 25 років.

Відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21.04.2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань.

Таким чином, на думку суду, поставлені в клопотанні вимоги засудженого про умовно-дострокове звільнення або заміну невідбутої частини призначеного покарання на більш м`яке, а також про визначення терміну можливого перегляду його покарання шляхом застосування умовно-дострокового звільнення або заміни покарання невідбутої частини покарання більш м`яким, встановлення проміжків часу для його повторення та встановлення чітких критерії, на підставі яких він має відбуватись, не підлягають задоволенню.

З огляду на необхідність всебічного та повного з`ясування обставин справи та доводів засудженого, судом було ретельно перевірено характеризуючі дані про його особу під час відбування покарання, шляхом дослідження матеріалів особової справи та долучених до матеріалів справи письмових доказів, які свідчать, що останній в цілому характеризується посередньо, однак така обставина не є визначальною для вирішення питання щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі та заміни невідбутої частини такого виду покарання більш м`яким, з огляду на зазначене вище.

Керуючись ст.ст. 372, 537, 539 КПК України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 відмовити повністю.

Ухвала може бути оскаржена до Хмельницького апеляційного суду через Ізяславський районний суд в строк 7 днів з моменту її оголошення, а засудженим в той самий строк і в тому ж самому порядку, з моменту отримання копії даної ухвали.

Суддя: ОСОБА_1