ЧЕРКАСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-кп/821/291/20 Справа № 702/942/19 Категорія: ч.3 ст. 185 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
16 червня 2020 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Черкаського апеляційного суду в складі:

головуючого суддів за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5
прокурораОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси матеріали кримінального провадження №0000136 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Умань Черкаської області, громадянина України, місце державної реєстрації та місце фактичного проживання АДРЕСА_1 , раніше судимого:

1) 09.04.1998 вироком Уманського міського суду Черкаської області за ч.1 ст. 229-6 КК України в редакції 1960 року до покарання у виді 2 років позбавлення волі з іспитовим строком на 2 роки, з сплатою штрафу в розмірі 170 грн;

2) 20.11.1998 вироком Уманського міського суду Черкаської області за ч.2 ст. 143 КК України в редакції 1960 року до покарання у виді 1 року позбавлення волі без конфіскації майна. На підставі ч.3 ст. 42 КК України в редакції 1960 року до призначеного покарання приєднано покарання у виді 2 років позбавлення волі за вироком Уманського міського суду Черкаської області від 09.04.1998 і шляхом часткового складання цих покарань призначено до відбування покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі без конфіскації майна;

3) 27.04.1999 вироком Уманського міського суду Черкаської області за ч.2 ст. 141 КК України в редакції 1960 року до покарання у виді 1 року позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна, що є його власністю. На підставі ч.3 ст. 42 КК України в редакції 1960 року до призначеного покарання приєднано покарання у виді 2 років 1 місяця позбавлення волі за вироком Уманського міського суду Черкаської області від 20.11.1998 і шляхом часткового складання цих покарань призначено до відбування покарання у виді 3 років позбавлення волі з конфіскацією ? частини майна, що є його особистою власністю. Звільнений 18.01.2002 по відбуванню строку покарання;

4) 11.11.2002 вироком Уманського міського суду Черкаської області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Звільнений 28.10.2005 по відбуванню строку покарання;

5) 03.10.2006 вироком Уманського міського суду Черкаської області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Звільнений 11.07.2009 по відбуванню строку покарання;

6) 26.01.2010 вироком Уманського міського суду Черкаської області за ч.3 ст. 185 КК України до покарання у виді 3 років позбавлення волі. Звільнений 09.09.2011 на підставі постанови Уманського міськрайонного суду від 01.09.2011 із заміною покарання у виді позбавлення волі на виправні роботи з відрахуванням 20% від заробітку в дохід держави, невідбутий строк покарання 1 рік 4 місяці 25 днів;

7) 26.03.2012 вироком Уманського міськрайонного суду Черкаської області за ч.2 ст. 185, ч.3 ст. 185, ч.2 ст. 309, ст. 70 КК України до покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України частково приєднано невідбуте покарання за вироком Уманського міського суду Черкаської області від 26.01.2010 у виді 3 місяців позбавлення волі і остаточно призначено до відбування покарання у виді 3 років 9 місяців позбавлення волі. Звільнений 12.10.2015 по відбуванню строку покарання, судимість в установленому законом порядку не знята та не погашена,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 185 КК України, і призначено покарання у виді позбавлення волі строком три роки.

Вирішено стягнути з ОСОБА_7 , на користь потерпілого ОСОБА_8 у відшкодування моральної шкоди в сумі 2000 гривень, в задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Вирішено стягнути із ОСОБА_7 на користь держави судові витрати за проведення експертизи № 10/952 від 25.09.2019 в сумі 785,05 грн..

Вирішена доля речових доказів відповідно до ст. 100 КПК України.

в с т а н о в и л а :

Вироком Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він повторно 20 липня 2019 року близько 23 год. 00 хв., діючи умисно, з метою викрадення чужого майна та використання його в особистих цілях, шляхом вільного доступу, проник до підвального приміщення, яке відділене від загального входу окремими дверима та призначене для зберігання речей мешканців житлового багатоквартирного будинку, що розташований по АДРЕСА_2 , звідки таємно викрав електричний велосипед марки «TXED - times city 7800 НТ - 26», ринкова вартість якого згідно висновку експерта «Черкаського науково-дослідного експертно-криміналістичного центру МВС України» № 10/952 від 25 вересня 2019 року становить 8000,00 грн., чим спричинив потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на вищевказану суму.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу в якій просив скасувати його та вирішити питання про об`єднання кримінальних проваджень.

Вказує, що окрім даного кримінального провадження, в Монастирищенському районному суді Черкаської області знаходиться ще одне кримінальне провадження під головуванням судді ОСОБА_9 за ч.2 ст. 185 КК України. Крім того, в Уманському міськрайонному суді також знаходиться кримінальне провадження, і останній за часом злочин він вчинив саме там, а тому всі кримінальні провадження мають бути об`єднані. Вважає, що його дії необхідно кваліфікувати за ч.2 ст. 185 КК України, а не за ч.3 ст. 185 КК України.

Обвинувачений ОСОБА_7 належним чином повідомлений про дату, час та місце апеляційного розгляду, однак в судове засідання не з`явився, що відповідно до ч. 4 ст. 405 КПК України не перешкоджає проведенню апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора ОСОБА_6 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, та просила вирок місцевого суду залишити без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення, виходячи з наступного.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Вказаним вимогам закону вирок районного суду відповідає.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке він засуджений, відповідає фактичним обставинам справи, ґрунтується на доказах, досліджених судом відповідно до вимог ст. 94 КПК України.

Наведеним у вироку доказам суд дав належну юридичну оцінку та правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч. 3 ст.185 КК України.

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про необхідність перекваліфікації його дій з ч. 3 ст. 185 КК України на ч. 2 ст. 185 КК України, оскільки відсутня кваліфікуюча ознака проникнення, є необґрунтованими.

Частиною 3 статті 185 КК України передбачено кримінальну відповідальність за таємне викрадення чужого майна (крадіжку), поєднану з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище.

Відповідно до п. 22 Постанови Пленуму Верховного Суду України №10 «Про судову практику у злочинах проти власності» від 06 листопада 2009 року, вирішуючи питання про наявність у діях винної особи такої кваліфікуючої ознаки, як проникнення в житло, інше приміщення чи сховище, суди повинні мати на увазі , що під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища. Вирішуючи питання про наявність у діях винної особи названої кваліфікуючої ознаки суди повинні з`ясовувати, з якою метою особа опинилась іншому приміщенні чи сховищі та коли саме в неї виник умисел на заволодіння майном. Під «інше приміщення» включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо).

Колегія суддів, вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку про те, що в діянні обвинуваченого ОСОБА_7 наявна така кваліфікуюча ознака, як проникнення у інше приміщення, і його дії по даному епізоду кваліфіковано правильно за ч. 3 ст. 185 КК України, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням в інше приміщення, оскільки в даному випадку, крадіжка була вчинена близько 23 години, тобто в нічний час, в підвальному приміщенні зберігалися речі мешканців будинку, вільний доступ до підвального приміщення був обмежений, а та обставина, що вхід до підвального приміщення був тимчасово полегшений через незачинені двері не свідчить про те, що доступ у це приміщення був вільним, оскільки викрадені речі знаходились в спеціально обладнаному для зберігання майна приміщенні з дверима, які відділяли дане підвальне приміщення від інших підвальних приміщень. Тобто будь-яка стороння особа в тому числі і ОСОБА_7 мали б ідентифікувати вказане приміщення як таке, що має призначення постійного або тимчасового зберігання матеріальних цінностей та до якого ця стороння особа не могла би потрапити без дозволу володільців.

Частиною 2 ст. 50 КК України закріплено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 50, 65 КК України та правових позицій, викладених у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував: ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, який по місцю проживання характеризується позитивно, раніше судимий, судимість в установленому законом порядку не знята та не погашена, даних досудової доповіді, згідно яких ризик вчинення повторного кримінального правопорушення високий, ризик небезпеки для суспільства високий, виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк може становити високу небезпеку для суспільства, пом`якшуючих покарання обставин: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданого збитку, за відсутності обтяжуючих покарання обставини, обґрунтовано призначив обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, в межах санкції ч. 3 ст. 185 КК України, у виді 3 років позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання, відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Посилання ОСОБА_7 в апеляційній скарзі на безпідставну відмову в задоволенні клопотання судом першої інстанції про об`єднання даного кримінального провадження з кримінальним провадженням № 702/884/19 щодо нього, яке перебувало на розгляді в Монастирищенському районному суді, є необґрунтованими.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що ухвалою Монастирищенського районного суду від 20.12.2019 відмовлено в задоволенні клопотання обвинуваченого ОСОБА_7 про об`єднання в одне провадження кримінальних справ, які перебувають на розгляді в Монастирищенському районному суді Черкаської області щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України (провадження 1-кп/702/113/19) та кримінальним провадженням щодо ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України (провадження № 1-кп/702/125/19), оскільки суддя ОСОБА_1 приймала участь, як слідчий суддя, в ході досудового розслідування в кримінальному провадженні № 000124 (провадження № 1-кп/702/113/19), а суддя ОСОБА_9 приймала участь, як слідчий суддя, в ході досудового розслідування в кримінальному провадженні № 000123 (провадження № 1-кп/702/125/19), що підтверджується відповідними ухвалами Монастирищенського районного суду Черкаської області від 22.07.2019 та від 11.09.2019, що відповідно до ст. 76 КПК України виключає повторну участь вказаних суддів у розгляді кримінального провадження по суті.

Колегія суддів вважає, що судом першої інстанції обгрунтовано відмовлено в об`єднанні кримінальних проваджень, оскільки судді ОСОБА_9 та ОСОБА_1 в розумінні ст. 76 КПК України не мають права брати участі у розгляді кримінальних проваджень щодо ОСОБА_7 , які перебувають на розгляді у них, так як вони приймали участь у кримінальних провадженнях в ході досудового розслідування.

Крім того, відповідно до п. 11 ч. 1 ст. 537 КПК України під час виконання вироків, судом вирішуються питання, в тому числі, і про застосування покарання за наявності кількох вироків, тому з даним питанням обвинувачений ОСОБА_7 має право звернутись до місцевого суду, в межах територіальної юрисдикції якого виконується вирок, з відповідним клопотанням, в порядку виконання вироків.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду даного кримінального провадження районним судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, колегією суддів не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його скасування, як того просить обвинувачений в апеляційній скарзі, відсутні.

Керуючись ст. 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів судової палати, -

у х в а л и л а :

Вирок Монастирищенського районного суду Черкаської області від 23 грудня 2019 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Головуючий :

Судді :