В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06.02.2020 м. Біла Церква

Білоцерківський міськрайонний суд Київської області:

у складі: головуючого - судді: ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання: ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду № 1 міста Біла Церква Київської області, кримінальне провадження за № 0002519 від 03.09.2019 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Біла Церква Київської області, громадянина України, з технічною освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 366-1 КК України,

сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження:

прокурор Білоцерківської місцевої прокуратури Київської області: ОСОБА_4 ,

обвинувачений: ОСОБА_3 ,

У С Т А Н О В И В:

Формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.
Судом визнано доведеним, що молодший сержант внутрішньої служби ОСОБА_3 згідно наказу № 97 о/с-пр від 14.09.2016 начальника управління державної пенітенціарної служби України в місті Києві та Київській області призначений на посаду молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Білоцерківської виправної колонії (№ 35).
04.02.2019 сержанта внутрішньої служби ОСОБА_5 звільнено з посади молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи "Білоцерківська виправна колонія (№ 35)" на підставі наказу Державної установи "Білоцерківська виправна колонія (№ 35)" від 04.02.2019 № 21о/с-пр.
В переліку найменувань органів, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів Державної кримінально-виконавчої служби України, затвердженому наказом Міністерства юстиції України від 10.05.2017 № 1519/5, визначено, що Державна установа "Білоцерківська виправна колонія (№ 35)" належить до структури Державної кримінально-виконавчої служби України, як передбачено частиною першою статті 6 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України".
Згідно з частиною шостою статті 14 Закону України "Про державну кримінально-виконавчу службу України" сержант внутрішньої служби належить до осіб молодшого начальницького складу кримінально-виконавчої служби.
Відповідно до підпункту "д" пункту 1 частини першої статті 3 Закону ОСОБА_6 є суб`єктом, на якого поширюється дія Закону, та відповідно до частини другої статті 45 Закону, примітки до статті 366-1 Кримінального кодексу України є суб`єктом декларування та суб`єктом злочину.
ОСОБА_6 допустив порушення вимог Закону щодо необхідності подання декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями, з огляду на таке.
Абзацом першим частини другої статті 45 Закону визначено, що особи, зазначені у пункті 1, підпунктах "а" і "в" пункту 2, пункті 5 частини першої статті 3 цього Закону, які припиняють діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подають декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за період, не охоплений раніше поданими деклараціями.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 12 Закону Національне агентство з метою виконання покладених на нього повноважень має право приймати з питань, що належать до його компетенції, обов`язкові для виконання нормативно-правові акти.
Частиною п`ятою статті 12 Закону визначено, що нормативно-правові акти Національного агентства підлягають державній реєстрації Міністерством юстиції України та включаються до Єдиного державного реєстру нормативно-правових актів.
Відповідно до підпункту 2 пункту 5 розділу II Порядку формування, ведення та оприлюднення (надання) інформації Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, затвердженого рішенням Національного агентства від 10.06.2016 № 3, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за № 959/29089, декларація суб`єкта декларування, визначеного в абзаці першому частини другої статті 45 Закону, який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, подається не пізніше дня такого припинення. Якщо припинення зазначених функцій відбулося з ініціативи роботодавця, декларація подається не пізніше двадцяти робочих днів з дня, коли суб`єкт декларування дізнався чи повинен був дізнатися про таке припинення. Декларація суб`єкта декларування, визначеного в абзаці першому частини другої статті 45 Закону, який припиняє діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, охоплює період, який не був охоплений деклараціями, раніше поданими таким суб`єктом декларування, та містить інформацію станом на останній день такого періоду. Останнім днем такого періоду є день, що передує дню подання декларації. Під раніше поданими деклараціями розуміються як декларації, що були подані до Реєстру відповідно до Закону, так і декларації, що були подані відповідно до Закону України "Про засади запобігання і протидії корупції".
Рішенням Національного агентства від 10.06.2016 № 3 "Про функціонування Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування", яке зареєстроване в Міністерстві юстиції України 15.07.2016 за № 959/29089, затверджено форму декларації осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування.
Частиною першою Правил заповнення форми декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, визначено, що декларація заповнюється та подається особисто суб`єктом декларування на веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції через власний персональний електронний кабінет суб`єкта декларування у системі Реєстру, шляхом заповнення електронної форми.
Подання декларації в інший спосіб та формі, у тому числі паперовій, чинним законодавством не передбачено.
Так, ОСОБА_3 04.02.2019 припинивши свою службу на посаді молодшого інспектора відділу нагляду і безпеки Державної установи «Білоцерківська виправна колонія (№ 35)», розташованої за адресою: Київська область, м. Біла Церква, вул. Василя Симоненка, 16, будучи суб`єктом декларування та попередженим про обов`язок подавати шляхом заповнення на офіційному веб-сайті Національного агентства з питань запобігання корупції, декларацію особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, за формою, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції, маючи всі необхідні умови та технічну можливість, діючи умисно та усвідомлюючи протиправність своїх дій, в порушення ч. 2 ст. 45 Закону України «Про запобігання корупції», знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , до 00.00 год. 04.03.2019 не подав до Єдиного державного реєстру декларацій осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, декларацію особи, яка припинила діяльність, пов`язану з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування, за минулий 2018 рік, за формою, що визначається Національним агентством з питань запобігання корупції.
Дії ОСОБА_3 підлягають кваліфікувати за ст. 366-1 КК України, як в умисному неподанні суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

Докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.
Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаним в судовому засіданні ОСОБА_3 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні злочину за ст. 366-1 КК України, розкаювався та пояснив, що дійсно він у період з 2014 року по 2019 рік працював у Білоцерківської виправної колонії № 35, під час прийому на роботу та його звільненні, останньому роз`яснювалось неодноразово про необхідність подачі щорічної декларації про доходи раз на рік, а також під час звільненні роз`яснювали та попереджали про необхідність подачі декларації за період не охоплений раніше поданими деклараціями. Однак після звільнення з вказаного місця роботи ОСОБА_3 влаштувався на роботу, де був напружений графік роботи та останній забув подати декларацію після звільнення, навіть після повідомлення працівниками НАЗК у ОСОБА_3 не знайшлось часу для подачі декларації.

В судовому засіданні було встановлено, що до теперішнього час ОСОБА_3 так і не подав вказану декларацію, оскільки при її заповненні виникають певні труднощі, які можуть бути пов`язані з закінченням строку дії електронного підпису.

Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів у частині обставин вчинення цього злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.

Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумніві суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.

Отже, за згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального провадження, судом встановлено, що вони правильно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ст. 366-1 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

Стаття (частина статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, суд кваліфікує дії ОСОБА_3 за ст. 366-1 КК України, оскільки останній вчинив умисне неподання суб`єктом декларування декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, передбаченої Законом України «Про запобігання корупції».

Підстав у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення, чи його зміни, суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Мотиви призначення відповідного покарання.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд, згідно з вимогами статей 65 - 67 КК України враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, особливості конкретного кримінального правопорушення й обставини його вчинення, особу винного, поведінку до вчинення кримінального правопорушення і після його вчинення, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання та вимоги ч. 2 ст. 50 КК України, відповідно до якої, покарання має на меті не тільки кару, а і виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень засудженими. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення особи та попередження нових кримінальних правопорушень.

Так, обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченому суд визнає визнання вини.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також суд враховує характер і ступінь тяжкості вчиненого злочину, передбачений ст. 366-1 КК України, який згідно зі ст. 12 КК України є злочином невеликої тяжкості, не мав корисного мотиву; дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він раніше не судимий, неодружений, утриманців не має, на обліку лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, не працевлаштований, має постійне місце проживання та реєстрації, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; враховуючи позицію обвинуваченого, який просив призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. Крім цього суд враховує відношення обвинуваченого до вчиненого, який визнав вину, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій, а саме факт не подання декларації на час розгляду справи та вважає за необхідне призначити покарання у виді громадський робіт, з додатковим обов`язковим покаранням у вигляді позбавлення права обіймати певні посади, оскільки зазначене покарання буде необхідним та достатнім для його виправлення, яке можливе без ізоляції обвинуваченого від суспільства та попередження нових злочинів.

Таким чином, суд вважає, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України дане покарання є достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.

Мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, яким керувався суд.
Підстав для вирішення питань пов`язаних із запобіжним заходом відносно обвинуваченого немає з огляду на відсутність таких клопотань у учасників процесу та у світлі того, що відповідно до статей 22, 26 КПК України, суд у кримінальному провадженні вирішує лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами, які є вільними у використанні своїх процесуальних прав.

Запобіжний захід ОСОБА_3 під час досудового слідства не обирався.

Процесуальні витрати у справі відсутні. Речові докази також відсутні.

Цивільний позов у справі не заявлявся.

Керуючись статтями 368, 371, ч.2 ст. 373, 374, 376 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 , визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні по ст. 366-1 КК України та призначити йому покарання у виді громадських робіт на строк 150 (сто п`ятдесят) годин з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій держави або місцевого самоврядування строком на один рік.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили не обирати.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подання апеляційної скарги через Білоцерківський міськрайонний суд Київської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення. Учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні, копія вироку надсилається не пізніше наступного дня після проголошення.

Суддя: ОСОБА_1