Справа № 296/7/12- к
Ухвала
Іменем України

08 липня 2020 року м.Житомир

Корольовський районний суд м.Житомира в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі заявника ОСОБА_3

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Житомирі заяву ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку Корольовського районного суду м.Житомира від 18 лютого 2014 року, -

ВСТАНОВИВ:

До Корольовського районного суду м. Житомира 10.06.2020р. надійшла заява ОСОБА_3 від 10.06.2020р. про перегляд вироку Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2014 року за нововиявленими обставинами.

11.06.2020р. заяву передано для розгляду головуючому судді.

Зі змісту заяви ОСОБА_3 про перегляд за нововиявленими обставинами вироку суду від 18.02.2014року вбачається, що в своїй заяві ним викладено доводи про незаконність вироку, оскільки постановою про порушення кримінальної справи та об`єднання кримінальних справ від 22 серпня 2008 року в.о. прокурора Житомирської області старшого радника юстиції ОСОБА_4 розглянувши матеріали кримінальної справи, яка розслідується слідчим відділом УСБУ в Житомирській області по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч.5 ст.191 КК України, постановлено порушити кримінальну справу відносно ОСОБА_3 . В той же час ОСОБА_3 відповідно до рішення першої сесії п`ятого скликання від 03.04.2006р. Озерської сільської ради Брусилівського району Житомирської області був обраний депутатом сільської ради. Таким чином, відповідно до ст.31 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад» кримінальну справу відносно депутата місцевої ради може порушувати відповідно лише Генеральний прокурор України, заступник Генерального прокурора України, прокурор АР Крим, області, міста Києва або Севастополя в межах його повноважень. Отже, постанова від 22.08.2008 року про порушення кримінальної справи та об`єднання справ, порушена в.о. прокурора Житомирської області ОСОБА_4 , є незаконною.

Заявник також зазначає, що про нововиявлені обставини дізнався за заявою від 15.04.2020року.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_3 вимоги заяви підтримав з викладених в ній підстав.

Прокурор в судове засідання не з`явився, в.о.керівника направив до суду заяву з клопотанням проводити розгляд за відсутності прокурора, проти заяви ОСОБА_3 заперечує.

Суд, заслухавши заявника, розглянувши матеріали заяви ОСОБА_3 про перегляд вироку Корольовського районного суду м. Житомира за нововиявленими обставинами, кримінальну справу, приходить до наступного висновку.

Перевіряючи доводи заявника, судом оглянуто справу №296/7/12-к та встановлено, що вироком Корольовського районного суду м. Житомира від 18.02.2014 року ОСОБА_3 засуджений за ч.4 ст.27, ч.2 ст.366, ч.2 ст.366, ч.1 ст.358, ч.3 ст.358, ч.5 ст.191, 69 КК України до п`яти років позбавлення волі з позбавленням права обіймати на підприємствах, установах чи організаціях незалежно від форм власності посади, пов`язані із виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських обов`язків строком на 2 роки, з конфіскацією 1/2 частини майна, яке є власністю ОСОБА_3 .

Ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 03.07.2014 року вирок Корольовського районного суду м. Житомира від 18.02.2014 року змінено в частині призначеного покарання: застосовано ст.75 КК України та звільнено ОСОБА_3 від відбуття основного покарання у виді позбавлення волі, призначеного судом за ч.5 ст. 191 КК України, з випробуванням та іспитовим строком на два роки, на підставі ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_3 не змінювати місце проживання та не виїжджати за межі України без дозволу кримінально виконавчої інспекції, періодично з`являтися в цей орган для реєстрації. В решті вирок залишено без змін. Вирок та ухвала апеляційного суду набрали законної сили.

Із змісту кримінальної справи також вбачається, що доводи, які викладені в обгрунтування заяви від 10.06.2020року, є аналогічними, ідентичними і тотожними доводам ОСОБА_3 апеляційної скарги на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 18.02.2014р. (а.с. 217 том 13), апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 на вирок Корольовського районного суду м.Житомира від 18.02.2014р. (а.с. 223 том 13).

Таким чином, доводи ОСОБА_3 про те, що про існування наведеної ним нововиявленої обставини він дізнався лише 15.04.2020р., є неспроможними і спростовуються наведеним вище, оскільки заявник та захисник особисто подали апеляційні скарги від 03.03.2014р. вх. 6182, а також вх. 6183 на вирок суду, в тексті апеляційної скарги ОСОБА_3 вже зазначав особисто про ці обставини як один із доводів про незаконність вироку суду першої інстанції. Крім того, під час досудового слідства особисто оскаржував постанову в.о. прокурора від 22.08.2008р.

Доводи про необхідність перегляду вироку за нововиявленими обставинами в даному провадженні, викладені в заяві від 10.06.2020р., були відомі ОСОБА_3 з 2008 року (отже щонайменше більше 11 років поспіль).

Твердження заявника ОСОБА_3 про незаконність порушення справи в.о. прокурора області були предметом заперечень прокурора ОСОБА_7 на апеляцію засудженого ОСОБА_3 (а.с.237 том 13), в яких додатково стверджується, що сам ОСОБА_3 оскаржував постанову в.о.прокурора Житомирської області ОСОБА_4 від 22.08.2008р. Однак, дана постанова залишена в силі судами першої та апеляційної інстанції в 2008 році (тобто більше одинадцяти років тому).

Крім того, ухвалою апеляційного суду Житомирської області від 03.07.2014р., якою змінено вирок суду в частині призначеного покарання, встановлено, що «…судами різних інстанцій перевірялись скарги ОСОБА_3 на постанови про порушення кримінальних справ та було встановлено необгрунтованість скарг та законність порушення кримінальної справи щодо засудженого» (а.с.390 том 13).

Доводи, аналогічні і абсолютно тотожні тим, що наводяться в заяві від 10.06.2020р. про перегляд за нововиявленими обставинами вироку суду, містяться і в касаційній скарзі ОСОБА_3 від 10.11.2017р. (а.с.43 том 15) і вони були предметом розгляду Верховного Суду (ухвала від 12.03.2019 року) (а.с.58-59 том 15).

За наведених обставин, суд приходить до висновку про те, що в задоволенні заяви ОСОБА_3 про перегляд вироку Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2014 року за нововиявленими обставинами необхідно відмовити.

Приймаючи таке рішення, суд керується положеннями ч. 2 ст. 464 КПК України про те, що «суддя … вирішує питання про відкриття кримінального провадження за нововиявленими або виключними обставинами», які необхідно розуміти як такі, що надають судді повноваження перевірити наявність підстав для відкриття провадження за нововиявленими обставинами та ухвалити рішення про відкриття такого провадження чи відмову у його відкритті.

Законодавець використав у цій нормі саме формулювання «суддя … вирішує питання про відкриття … провадження …», а не «суддя … відкриває … провадження …». Перше формулювання, на відміну від другого, насправді не означає, що за результатами вирішення відповідного питання має бути ухвалене лише рішення про відкриття провадження. Надавши судді повноваження «вирішувати питання», законодавець тим самим надав судді повноваження оцінювати, чи є підстави для відкриття провадження і, таким чином, вирішувати: відкрити провадження чи відмовити у його відкритті.

Даний Висновок щодо застосування норм права та право суду відмовити у відкритті провадження за нововиявленими обставинами, перевіривши наявність підстав для відкриття провадження, прямо закріплений у постанові іменем України Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03.02.2020р. (522/14170/17).

Стаття 442 КПК України встановлює, що у постанові палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду має міститися висновок про те, як саме повинна застосовуватися норма права, із застосуванням якої не погодилася колегія суддів або палата, об`єднана палата, що передала справу відповідно на розгляд палати, об`єднаної палати, Великої Палати Верховного Суду.

Чинним законодавством України встановлено, що принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини. Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Усталена практика ЄСПЛ зазначає, що право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати обмеженням. Ці обмеження повинні відповідати законній меті і має бути розумний ступінь пропорційності між засобами, що застосовуються, та метою, яку намагаються досягнути.

В рішенні у справі «Брумареску проти Румунії» міжнародна судова установа (ЄСПЛ) наголошує, що юридична визначеність вимагає поваги до принципу «res judicata», тобто остаточності судового рішення. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі (пункти 61, 62). Як акцентує увагу ЄСПЛ у рішенні у справі «Рябих проти Росії», відхід від цього принципу можливий лише тоді, коли цього вимагають вагомі й непереборні обставини (пункт 52). Перегляд не повинен розглядатись як прихований спосіб оскарження.

Судом встановлено, що легітимна мета обмеження прав дотримана, права заявника ОСОБА_3 не порушені, оскільки він не просто мав реальну можливість звернутися до суду раніше із повідомленням наведених в заяві доводів, а і неодноразово скористався цим правом в судах різних інстанцій та на різних стадіях кримінального процесу (досудове слідство, судовий розгляд, апеляційне та касаційне провадження), будучи обізнаним про наведені на думку заявника нововиявлені обставини ще з 2008 року, а тому суд зазначає, що безпідставне задоволення заяви про перегляд судового рішення, що набрало законної сили, є порушенням вимог статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду в такому його елементі як правова визначеність.

Твердження ОСОБА_3 , що про наведені обставини він дізнався 15.04.2020 року, не відповідають дійсності.

Відступи від принципу правової визначеності, згідно з позицією Європейського Суду з прав людини у справах щодо України, виправдані лише у випадках необхідності, при обставинах істотного і непереборного характеру (згідно з пунктом 93 рішення у справі «Салов проти України», пунктом 26 рішення у справі «Проценко проти України», пунктом 45 рішення у справі «Кравченко проти Росії»). Зокрема, відступ від принципу правової визначеності допустимий не в інтересах правового пуризму, а з метою виправлення помилки, що має фундаментальне значення для судової системи (згідно з пунктом 38 рішення у справі «Сутяжник проти Росії»). Зі змісту заяви ОСОБА_3 таких обставин Судом не виявлено.

Враховуючи вищенаведене, керуючись ст. ст. 2, 8, 9, 461, 462, 464, 466, 467 КПК України, висновками Об`єднаної палати Касаційного кримінального суду Верховного Суду від 03.02.2020р., суд

УХВАЛИВ:

Залишити заяву ОСОБА_3 про перегляд вироку Корольовського районного суду м. Житомира від 18 лютого 2014 року за нововиявленими обставинами без задоволення.

Ухвала може бути оскаржена до Житомирського апеляційного суду протягом семи днів з дня з дня її проголошення, а особою, яка не була присутня при оголошенні, - протягом семи днів з дня отримання особою, яка її оскаржує, копії судового рішення.

Суддя ОСОБА_1