УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 вересня 2019 року м. Київ

Слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участі: адвоката ОСОБА_3 (свідоцтво ЗР № 21/1266 від 27.10.2017р. про право на заняття адвокатською діяльністю, ордер та договір про надання правової допомоги),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду клопотання адвоката ОСОБА_3 , подане в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р., -

В С Т А Н О В И В:

До Солом`янського районного суду м. Києва надійшло вказане клопотання.
Подане клопотання обґрунтоване тим, що ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29.11.2018р. було задоволено клопотання старшого детектива Національного бюро Четвертого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_5 та накладено арешт, у вигляді позбавлення права відчуження та розпорядження майном власником або третіми особами, на майно, а саме: 1) квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 21.07.2016р. належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; 2) квартиру АДРЕСА_2 , яка згідно договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 21.07.2016р. належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; 3) будинок, загальною площею 455,9 кв.м, житловою площею 156,8 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
На думку адвоката, арешт на майно ОСОБА_4 був накладений необґрунтовано, оскільки на момент прийняття судом рішення про арешт майна в рамках кримінального провадження № 0002110 від 29.08.2018р. він не мав статусу підозрюваного, тому не міг відноситься до категорії осіб, визначених положеннями ст. 170 КПК України, майно яких може бути предметом вжиття заходів забезпечення кримінального провадження.
Крім того, адвокат зазначив, що арешт на майно, яке належить на праві власності ОСОБА_4 , був накладений лише з можливістю застосування в подальшому спеціальної конфіскації у разі призначення ОСОБА_6 покарання за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-2 КК України у виді конфіскації майна, а також для запобігання його відчуження.
Разом з тим, на даний час відпала потреба в продовженні застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, оскільки статтю 368-2 КК України, у вчиненні якої підозрюють ОСОБА_6 , 26.02.2019р. Конституційним судом України визнано неконституційною і такою, що втратила чинність.
Крім того, 06.03.2019р. постановою заступника керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 кримінальне провадження № 0002110 від 29.08.2018р. в частині кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-2 КК України, в межах якого повідомлено ОСОБА_6 про підозру, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КК України закрито.
Також адвокат зазначив, що 26.02.2019р. ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження № 0002110 від 29.08.2018р. було повідомлено про підозру за ч. 3 ст. 209 КК України, а саме у вчиненні правочинів з грошовими коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння, а саме незаконного збагачення виконувача обов`язків заступника Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_6 . Однак, внаслідок прийняття рішення про закриття кримінального провадження в частині вчинення ОСОБА_6 кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-2 КК України, на думку адвоката, відсутні достатні правові підстави для здійснення подальшого досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України, оскільки об`єктивна сторона даного злочину передбачає наявність предикатного кримінального караного діяння, яке на даний час в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р. відсутнє.
Крім цього, адвокат ОСОБА_3 зазначив, що на даний час матеріали кримінального провадження № 0002110 від 29.08.2018р. передані Національним антикорупційним бюро України до Головного слідчого управління Генеральної прокуратури України, строки здійснення досудового розслідування в якому сплинули.
Тому, на думку адвоката, на даний час відпала потреба у подальшому застосуванні будь-яких заходів забезпечення кримінального провадження, зокрема і арешту майна в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р., в якому прийнято рішення про закриття кримінального провадження в частині кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-2 КК України, та відсутні достатні правові підстави для здійснення досудового розслідування кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України.
В судовому засіданні адвокат ОСОБА_3 підтримав подане клопотання та просив його задовольнити в повному обсязі.
Уповноважений представник НАБ України та ГП України в судове засідання не з`явилися, хоча належним чином були повідомлені про день, час та місце розгляду клопотання. Відповідно до ст. 174 КПК України слідчий суддя ухвалив проводити судовий розгляд у їх відсутності.
Згідно ч. 4 ст. 107 КПК України фіксування судового засідання здійснювалось за допомогою технічних засобів.
Заслухавши пояснення адвоката, дослідивши матеріали клопотання та матеріали клопотання про арешт майна в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р. (справа № 760/31017/18), слідчий суддя вважає, що клопотання підлягає задоволенню з наступних підстав.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Відповідно до ст. 2 КПК України завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
При вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, прокурора, які звертаються з проханням арештувати майно, оскільки, згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
Зі змісту ч. 1 ст. 170 КПК України вбачається, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Відповідно до ч. 1 ст. 174 КПК України підозрюваний, обвинувачений, їх захисник, законний представник, інший власник або володілець майна, представник юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково. Таке клопотання під час досудового розслідування розглядається слідчим суддею, а під час судового провадження судом.
Арешт майна також може бути скасовано повністю чи частково ухвалою слідчого судді під час досудового розслідування чи суду під час судового провадження за клопотанням підозрюваного, обвинуваченого, їх захисника чи законного представника, іншого власника або володільця майна, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо вони доведуть, що в подальшому застосуванні цього заходу відпала потреба або арешт накладено необґрунтовано.
В ході судового розгляду клопотання встановлено, що детективами Національного антикорупційного бюро України здійснювалося досудове розслідування в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р. за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 382-2, ч. 3 ст. 209 КК України.
15.11.2018р. складено повідомлення про підозру ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368-2 КК України, яке відповідно до вимог ст.ст. 277-278 КПК України вручено ОСОБА_6 у спосіб, передбачений ч. 2 ст. 135 КПК України.
29.11.2018р. ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва задоволено клопотання старшого детектива Національного бюро Четвертого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України ОСОБА_5 та накладено арешт, у вигляді позбавлення права відчуження та розпорядження майном власником або третіми особами, на майно, а саме: 1) квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 21.07.2016р. належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; 2) квартиру АДРЕСА_2 , яка згідно договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 21.07.2016р. належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ; 3) будинок, загальною площею 455,9 кв.м, житловою площею 156,8 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , з метою забезпечення спеціальної конфіскації у разі призначення ОСОБА_6 покарання у виді конфіскації майна, а також для запобігання його відчуження, оскільки, на думку слідчого судді, були наявні достатні підстави вважати, що вказані об`єкти нерухомості перебувають у фактичній власності підозрюваного ОСОБА_6 , однак зареєстровані на підконтрольних третіх осіб.
06.03.2019р. постановою заступника керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 кримінальне провадження № 0002110 від 29.08.2018р. в частині кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-2 КК України, в межах якого повідомлено ОСОБА_6 про підозру, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КК України закрито.
Відповідно до ч. 3 ст. 174 КПК України прокурор одночасно з винесенням постанови про закриття кримінального провадження скасовує арешт майна, якщо воно не підлягає спеціальній конфіскації.
Разом з тим, прокурором, під час винесення 06.03.2019р. постанови про закриття кримінального провадження, не було вирішено питання про скасування арешту майна, накладеного ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29.11.2018р.
За таких обставин, слідчий суддя, з метою недопущення порушення прав, свобод та законних інтересів осіб у кримінальному провадження, вважає необхідним вирішити питання про скасування вказаного арешту майна.
Враховуючи, що 06.03.2019р. постановою прокурора було закрите кримінальне провадження № 0002110 від 29.08.2018р. в частині кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-2 КК України, в межах якого повідомлено ОСОБА_6 про підозру, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КК України, а також ту обставину, що арешт на майно ОСОБА_4 був накладений лише з метою забезпечення можливої спеціальної конфіскації майна у разі призначення ОСОБА_6 покарання у виді конфіскації майна, у випадку доведеності його вини у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-2 КК України, тому, слідчий суддя вважає, що у подальшому застосуванні арешту вказаного майна відпала потреба.
Іншої мети арешту майна, яка б перешкоджала вирішенню питання про скасування арешту, в ухвалі слідчого судді не зазначено.
Крім того, в ході судового розгляду клопотання встановлено, що 26.02.2019р. ОСОБА_4 в рамках кримінального провадження № 0002110 від 29.08.2018р. було повідомлено про підозру за ч. 3 ст. 209 КК України у вчиненні правочинів з грошовими коштами, одержаними внаслідок вчинення суспільно небезпечного діяння, а саме незаконного збагачення виконувача обов`язків заступника Голови Державної фіскальної служби України ОСОБА_6 .
Разом з тим, 06.03.2019р. постановою заступника керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_7 кримінальне провадження № 0002110 від 29.08.2018р. в частині кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-2 КК України, в межах якого повідомлено ОСОБА_6 про підозру, на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КК України закрито.
Пунктом 2 Постанови № 5 Пленуму Верховного суду України «Про практику застосування судами законодавства про кримінальну відповідальність за легалізацію (відмивання) доходів, одержаних злочинним шляхом» від 15.04.2005р. передбачено, що кримінальна відповідальність за ч. 1 ст. 209 КК України настає лише у разі, коли кошти або інше майно, що є предметом легалізації, були одержані внаслідок вчинення предикатного діяння передбаченого п. 1 примітки до ст. 209 КК України, яке передувало легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом) і ці дії були вчинені умисно з метою надання правомірного вигляду володінню, використанню, розпорядженню такими коштами або майном, їх набуттю чи для приховання джерел їх походження.
Однією з основних ознак майна, яке є предметом злочину, передбаченого ст. 209 КК України є безпосереднє його походження від іншого суспільно небезпечного діяння, яке передувало самій легалізації, тобто грошові кошти та інше майно виступають предметом легалізації за умови, що їх здобуття відбулося заздалегідь і було поєднано з порушенням норм тільки кримінального законодавства.
Аналізуючи вказані обставини, слідчий суддя вважає, що ст. 209 КК України може інкримінуватися особі виключно у сукупності із статтею КК України, яка передбачає відповідальність за вчинення особою суспільно небезпечного протиправного діяння, яке передувало легалізації (відмиванню) доходів.
Таким чином, оскільки ст. 368-2 КК України декриміналізована та орган досудового розслідування 06.03.2019р. закрив кримінальне провадження № 0002110 від 29.08.2018р. в частині кримінального правопорушення, передбаченого ст. 368-2 КК України, в межах якого було повідомлено про підозру ОСОБА_6 , тому на думку слідчого судді відсутні достатні правові підстави для здійснення подальшого досудового розслідування в кримінальному правопорушенні № 0002110 від 29.08.2018р. за ознаками вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 209 КК України.
Крім цього, в ході судового розгляду клопотання було встановлено, що строки досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р. сплинули з наступних підстав.
Так, 14.01.2019р. постановою заступника Генерального прокурора керівника Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_8 продовжено строк досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р. до трьох місяців, тобто до 16.02.2019р.
05.02.2019р. ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва продовжено строк досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р. до шести місяців, тобто до 16.05.2019р., включно.
09.04.2019р. постановою старшого слідчого в ОВС ГСУ ГПУ ОСОБА_9 зупинено досудове розслідування кримінального провадження №0002110 від 29.08.2018р.
05.06.2019р. ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва скасовано постанову від 09.04.2019р. про зупинення досудового розслідування в кримінальному провадженні №0002110 від 29.08.2018р.
Відповідно до ч. 3 ст. 219 КПК України строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до винесення постанови про відновлення кримінального провадження, а також строк ознайомлення з матеріалами досудового розслідування сторонами кримінального провадження в порядку, передбаченому статтею 290 цього Кодексу, не включається у строки, передбачені цією статтею.
Строк із дня винесення постанови про зупинення кримінального провадження до дня її скасування слідчим суддею включається у строки, передбачені цією статтею.
Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя вважає, що на даний час шестимісячний строк здійснення досудового розслідування в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р., в якому ОСОБА_4 було повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. ст. 209 КК України сплинув, тому дане кримінальне провадження повинно бути закрито на підставі п. 10 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Європейський суд з прав людини наголошує, що втручання у право власності допустиме лише тоді, коли воно переслідує легітимну мету в суспільних інтересах. Але, окрім того, втручання у право безперешкодного користування своїм майном передбачає «справедливу рівновагу» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.
Суд також наголошує на тому, що втручання, особливо коли воно має розглядатися в контексті частини другої статті 1 Протоколу № 1, має забезпечити «справедливу рівновагу» між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту основних прав людини. Важливість забезпечення цієї рівноваги відбивається в структурі статті 1 загалом, а отже, й у частині другій. Має бути розумне співвідношення між засобами, що використовуються, і поставленою метою.
З`ясовуючи, чи дотримано цієї вимоги, Суд визнає, що держава має право користуватися широкими межами свободи розсуду як у виборі засобів примусового виконання наказів, так і у з`ясуванні виправданості наслідків такого виконання наказів у світлі загальних інтересів виконання, що спрямоване на досягнення мети, поставленої даним законом. У таких сферах, як житлова, що відіграє центральну роль у забезпеченні добробуту й економічної політики в сучасному суспільстві, Суд поважатиме законодавчі рішення, якщо вони відповідають загальним інтересам і ґрунтуються на чітко сформульованому розумному вмотивуванні (див. рішення у справі «Мелахер та інші проти Австрії» (Mellacher and Others v. Austria), заяви №№ 10522/83; 11011/84; 11070/84, рішення від 19 грудня 1989 р., п. 48, та у справі «Шассанью та інші проти Франції» (Chassagnou and Others v. France) [GC], від 29 квітня 1999 р., заяви №№ 25088/94, 28331/95 та 28443/95, п. 75). Рішення у справі «"Іммобільяре Саффі" проти Італії» (Immobiliare Saffi v. Italy) [GC] від 28 липня 1999 р., заява № 22774/93, п. 49.
Так, у справі «Спорронґ і Льоннрот проти Швеції» заявники скаржились на те, що постанова муніципалітету міста Стокгольм, яка дозволяла місцевій владі відчужувати за своїм бажанням практично без обмежень будь-яку власність, порушувала їхнє право власності за статтею 1 Протоколу № 1. Суд ухвалив, що хоч подібне відчуження теоретично залишало за власниками право користуватися та розпоряджатися своєю власністю, однак практично їхні можливості робити це були обмежені настільки, що застосування шведського закону справді порушувало їхнє право на вільне володіння своїм майном. Розглянувши справу, Суд також підкреслив свою думку про те, що Конвенція у цілому вимагає збереження балансу між інтересами суспільства і основними правами людини, та зауважив, що у випадку позбавлення власності, встановлені обмежень на користування нею чи в інших подібних випадках справедливість вимагає, щоб особам, які постраждали, було надано право оскаржувати рішення уряду з питань позбавлення власності, встановлення контролю за її використанням і було надане відшкодування.
Враховуючи вказані обставини, слідчий суддя вважає, що таке втручання органів досудового розслідування, на даний час, не відповідає принципам пропорційності, «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства і основними правами людини та призвело до обмеження права власності осіб на безперешкодне користування своїм майном та особливого і надмірного тягарю для особи.

За таких обставин, слідчий суддя приходить до висновку, що в подальшому застосуванні такого заходу забезпечення кримінального провадження, як арешт майна, накладеного ухвалою слідчого судді від 29.11.2018р. відпала потреба, тому клопотання адвоката підлягає задоволенню, а накладений арешт - скасуванню.
Керуючись ст.ст. 2, 94, 98, 131, 132, 170-173, 174, 219, 284, 309, 376 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

Клопотання адвоката ОСОБА_3 , подане в інтересах ОСОБА_4 , про скасування арешту майна в кримінальному провадженні № 0002110 від 29.08.2018р. задовольнити.
Скасувати арешт, у вигляді позбавлення права відчуження та розпорядження майном власником або третіми особами, накладений ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 29.11.2018р., на майно, а саме:
- квартиру АДРЕСА_1 , яка згідно договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 21.07.2016р. належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
- квартиру АДРЕСА_2 , яка згідно договору купівлі-продажу об`єкта нерухомого майна від 21.07.2016р. належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ;
- будинок, загальною площею 455,9 кв.м, житловою площею 156,8 кв.м, розташований за адресою: АДРЕСА_3 , який згідно даних Державного реєстру речових прав на нерухоме майно належить ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1