Номер провадження: 11-сс/813/1715/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27.11.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:

головуюча суддя ОСОБА_2 ,

судді: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретарки судового засідання ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

представниці власника майна адвокатки ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19.09.2019 року про арешт майна у кримінальному провадженні №0000008, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 199, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 204 КК України,

ВСТАНОВИВ:
Зміст оскаржуваного судового рішення.
Ухвалою слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19.09.2019 року частково задоволено клопотання слідчої з ОВС першого ВРКП СУ ФР ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_8 , погоджене з прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , та накладено арешт на тимчасово вилучені предмети та речі 12.08.2019 року в ході проведення обшуку за адресою: м. Одеса, вул. Привозна, 14, у кримінальному провадженні №0000008, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 199, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 204 КК України, а в частині накладення арешту на грошові кошти у сумі 100 (сто) доларів США та 7 327 (сім тисяч триста двадцять сім) гривень - відмовлено у задоволенні.

Своє рішення про накладення арешту на тимчасово вилучені предмети та речі слідчий суддя мотивував тим, що у даному випадку обмеження права власності через неможливість встановити власника є розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження. У даному кримінальному провадженні потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власників майна, з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження та забезпечення збереження речових доказів, щоб не було можливості перешкоджанню всебічному та повному проведенню досудового розслідування.
В частині клопотання слідчого про накладення арешту на грошові кошти у сумі 100 (сто) доларів США та 7 327 (сім тисяч триста двадцять сім) гривень слідчий суддя відмовив у задоволенні, оскільки вважає, що слідчим не доведено факту отримання даних коштів в результаті вчинення кримінального правопорушення.
Зміст вимог апеляційної скарги.
В своїй апеляційній скарзі прокурор вказує, що ухвала слідчого судді є незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого, погодженого з прокурором, про арешт майна від 13.08.2019 року та накласти арешт на все майно, що зазначене у клопотанні.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді не відповідає вимогам ст.ст. 167, 170 КПК України.

Вважає, що грошові кошти вилучені в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 мають важливе доказове значення. В разі не накладення арешту на них, існують достатні підстави вважати, що зазначені гроші, які є речовим доказом, можуть зникнути, можуть бути втрачені або пошкоджені, що перешкоджатиме розслідуванню кримінального провадження.

Звертає увагу, що орган досудового розслідування на даній стадії досудового слідства має потребу у збережені вилучених коштів (речових доказів) в цілях забезпечення кримінального провадження, проведення експертного дослідження, інших процесуальних дій та для запобігання непоправним негативним наслідкам при розслідувані кримінального правопорушення.

Вказує, що слідчий суддя при винесені ухвали дійшов помилкового висновку про те, що слідчим не доведено, що вказані грошові кошти отримані в результаті вчинення кримінального правопорушення та своєю ухвалою не забезпечив досягнення завдань кримінального судочинства та загальних засад кримінального провадження, передбачених положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України.

Позиції учасників апеляційного розгляду.
Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу у повному обсязі; думку представниці власника майна, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги та просила ухвалу слідчого судді залишити без змін; дослідивши матеріали судового провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд доходить таких висновків.

Мотиви суду апеляційної інстанції.
Згідно з ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

На виконання вимог даної норми судом апеляційної інстанції рішення слідчого судді переглядається в межах вимог апеляційної скарги прокурора, а саме в частині ненакладення арешту на грошові кошти, вилучені в ході проведення обшуку.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Одним із методів державної реакції на порушення, що носять кримінально-правовий характер, є заходи забезпечення кримінального провадження, передбачені ст. 131 КПК України, які виступають важливим елементом механізму здійснення завдань кримінального провадження при розслідуванні злочинів. Одним з таких заходів є арешт майна у кримінальному провадженні.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення : 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Перевіривши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про те, що слідчий суддя розглянув клопотання повно, всебічно та об`єктивно, внаслідок чого дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмовити у накладенні арешту на майно, вилучене в ході обшуку.

У клопотанні слідчого зазначено, що СУ ФР ГУ ДФС України в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні №0000008, внесеному до ЄРДР 25.01.2019 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.ч. 1, 2, 3 ст.204, ч.1 ст.199 КК України, за фактом незаконного зберігання, транспортування та переміщення через державний кордон України з метою подальшого збуту на території України підакцизних товарів (спирту етилового, спиртових дистиляторів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, тютюну та інших підакцизних товарів), які можуть становити загрозу для життя та здоров`я людей, тобто спричинити тяжкі наслідки.

За результатами обшуку, проведеного 12.08.2019 року за адресою: м. Одеса, вул. Привозна, 14, були виявлені та вилучені речі та документи, які, за твердженням слідчого, мають значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки є знаряддям вчинення злочину, зберегли на собі його сліди та містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.

У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

У клопотанні слідчого зазначено, що вилучене в ході обшуку майно має значення речових доказів у кримінальному провадженні, оскільки є знаряддям вчинення злочину, зберегли на собі його сліди та містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, тобто відповідає критеріям, встановленим п.п.1-4 ч.2 ст. 167 КПК України.

Згідно з положеннями ч.ч.4, 6 ст.170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або третьої особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно підлягатиме спеціальній конфіскації у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, а у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
Втім, слідчим у клопотанні, а прокурором під час його розгляду слідчим суддею та в судовому засіданні апеляційного суду не наведено доказів того, що вилучені в ході обшуку грошові кошти, на які він просить накласти арешт, є саме доходами від злочинної діяльності, підлягатимуть спеціальній конфіскації або можуть бути використані з метою відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди, тобто не доведена мета та правове обґрунтування арешту майна відповідно до заявлених у клопотанні ознак такого майна.

Крім того, як вірно зазначено в оскарженій ухвалі слідчого судді, прокурором не доведено, що майно було вилучено у осіб, які є підозрюваними і обвинуваченими, оскільки в рамках кримінального провадження жодній особі не повідомлено про підозру.

Згідно з нормами Глави 10 та Глави 17 КПК України, правові підстави, з яких слідчим вноситься клопотання про накладення арешту та, відповідно, накладається арешт слідчим суддею, мають співвідноситися з обставинами кримінального провадження.

Таким чином, в порушення вимог ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого про арешт майна не зазначені правові підстави, мета відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту вказаного майна.

Апеляційний суд вважає, у клопотанні слідчого також не розкрито, яке відношення вилучені в ході обшуку грошові кошти мають саме до цього кримінального провадження, у зв`язку з чим процесуальний статус зазначеного у клопотанні майна як речових доказів не є визначеним відповідно до вимог ст.98 КПК України, оскільки належних та переконливих обставин, які свідчили би про те, що грошові кошти, про арешт яких порушується питання у клопотанні, здобуті злочинним шляхом, клопотання та долучені матеріали не містять.

Вищевикладені обставини були вірно враховані слідчим суддею при прийнятті оскарженого рішення, їм була надана належна правова оцінка, внаслідок чого слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про відсутність правових підстав для накладення арешту на майно.

Крім того, в судовому засіданні представниця власника майна повідомила, що слідчим вилучені в ході обшуку грошові кошти були повернуті особам, у яких вони були вилучені.

Таким чином, на момент розгляду апеляційної скарги майно, на яке прокурор просить накласти арешт, втратило статус тимчасово вилученого відповідно до положень ст.167 КПК України.

Незважаючи на це, в апеляційній скарзі порушується питання про скасування оскарженої ухвали та задоволення клопотання про арешт майна саме як тимчасово вилученого, однак зазначені вимоги не можуть бути задоволені з вищевказаних підстав.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд вважає, що оскаржуване рішення слідчого судді постановлене у чіткій відповідності до положень кримінального процесуального Закону, а доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду, у зв`язку з чим така апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала без змін.

Керуючись ст. ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 залишити без задоволення

Ухвалу слідчого судді Приморського районного суду м. Одеси від 19.09.2019 року про арешт майна на тимчасово вилучені предмети та речі 12.08.2019 року в ході проведення обшуку за адресою: м. Одеса, вул. Привозна, 14, у кримінальному провадженні №0000008, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань 25.01.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 199, ч.ч. 1, 2, 3 ст. 204 КК України залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4