Дата документу 28.11.2019 Справа № 336/2615/19
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/1277/19Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №336/2615/19Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.201 ч.1, ст.15 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в апеляційному порядку кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за №0000065, за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 на вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2019 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з повною середньою освітою (11 класів), не одруженого, працюючого електрогазозварником в підприємстві «Трест «РОССЕМ», раніше не судимого, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2019 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо він протягом 1 року іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

Відповідно до ст. 76 КК України зобов`язано ОСОБА_7 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання та роботи.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили у виді особистого зобов`язання постановлено не змінювати.

Стягнуто з ОСОБА_7 на користь держави витрати з проведення трасологічної експертизи у сумі 1144 грн.

Вирішена доля речових доказів.

Згідно вироку суду першої інстанції, обвинувачений вчинив замах на контрабанду зброї за таких обставин.

В серпні 2018 року, але не пізніше 23 серпня 2018 року, ОСОБА_7 , керуючись умислом на вчинення контрабанди холодної зброї, в місті Єсіловачик провінції Мерсін в Республіці Туреччині, де він знаходився у зв`язку з виконанням трудових обов`язків, працюючи електрозварником на підприємстві «Трест «РОССЕМ», придбав ніж загальною довжиною 226,62+/-0,02 мм, клинок якого виготовлено з металу сірого кольору, з руків`ям з пластику чорного кольору з вставками червоного кольору, округлої форми, який відповідно до висновку експерта є холодною зброєю.

Описаний ніж обвинувачений упакував у черевик, що завідомо ускладняло його виявлення серед багажу, розташованого у валізі, направляючись до м. Запоріжжя з перетинанням державного кордону держави Україна.

25 серпня 2018 року, о 12 годині 56 хвилин, працівниками відділу митного оформлення №1 митного посту «Запоріжжя-аеропорт» Запорізької митниці ДФС під час здійснення митного контролю та оформлення багажу і ручної поклажі в зоні митного контролю «залу на приліт» КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» за адресою: м. Запоріжжя, вул. Блакитна, 4, на приліт рейсу № 1469 сполученням Стамбул-Запоріжжя, в багажному відділенні була виявлена валіза з речами громадянина України ОСОБА_7 , що була доставлена до м. Запоріжжя з м. Стамбул Республіки Туреччина як незапитуємий багаж-досил.

В цей же день, приблизно о 13 годині 00 хвилин, до відділу митного оформлення №1 митного посту «Запоріжжя-аеропорт» Запорізької митниці ДФС звернувся ОСОБА_7 для отримання вказаної валізи. Під час митного огляду (контролю) у митному відношенні ОСОБА_7 нічого не декларував ні в письмовій, ні в усній формі. Жодних заяв від громадянина ОСОБА_7 до процесу митного огляду валізи та ручної поклажі від нього не надходило.

Однак, довести свій злочинний умисел на контрабанду холодної зброї ОСОБА_7 не зміг з причин, які не залежали від його волі, оскільки 25 серпня 2018 року під час митного огляду особистих речей у валізі ОСОБА_7 співробітниками Запорізької митниці ДФС, у приміщенні КП «Міжнародний аеропорт Запоріжжя» у багажі обвинуваченого було виявлено вказаний предмет контрабанди, який ОСОБА_7 , будучи достовірно обізнаним про правила митного контролю при перетинанні митної зони, а також достовірно володіючи інформацією стосовно порядку та вимог декларування речей, що перевозяться через митний кордон, намагався перемістити через митний кордон України з приховуванням від митного контролю.

В апеляційній скарзі прокурор вважає вирок суду першої інстанції незаконним у зв`язку із невідповідністю призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого через його м`якість, який підлягає скасуванню в частині призначеного покарання. В обґрунтування доводів зазначає, що сторона обвинувачення не погоджується із оцінкою зазначених обставин, на підставі яких суд вважає, що ОСОБА_7 повинен нести мінімальне покарання, передбачене санкцією ст. 201 КК України. Зокрема, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, що судом не було враховано та призначено необґрунтовано м`яке покарання, яке не відповідає обставинам вчинення злочину та особі винного.
Виходячи з викладеного, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України у виді позбавлення волі на строк 5 років, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання з випробуванням на 3 роки.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора обвинувачений ОСОБА_7 просить апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок районного суду без змін.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, та його захисника із запереченнями стосовно доводів та вимог апеляційної скарги; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України, кваліфікація дій останнього, встановлені і вказані обставини у обвинувальному вироку за цим злочином, сторонами провадження не оспорюються, а тому, у відповідності до ч. 1 ст. 404 КПК України, апеляційною інстанцією не перевіряються.

Кримінально-правова оцінка діянь ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 201 КК України є правильною.

Порушень ст.ст. 349, 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Відповідно до ст.ст. 50, 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Визначені у ст. 65 КК України загальні засади призначення покарання наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин справи, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання.

Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини, який у своїх рішеннях (зокрема й у справі «Довженко проти України» заява № 36650/03 від 12.01.2012 року) зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.

Згідно зі ст. 414 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, у значенні ст. 414 КПК України, означає з`ясування судом, насамперед, питання про те, до злочинів якої категорії тяжкості відносить закон (ст. 12 КК України) вчинене у конкретному випадку злочинне діяння. Беручи до уваги те, що у ст. 12 КК України дається лише видова характеристика ступеня тяжкості злочину, що знаходить своє відображення у санкції статті, встановленій за злочин цього виду, суд при призначенні покарання на основі всебічного, повного та неупередженого врахування обставин кримінального провадження в їх сукупності визначає тяжкість конкретного кримінального правопорушення, враховуючи його характер, цінність суспільних відносин, на які вчинено посягання, тяжкість наслідків, спосіб посягання, форму і ступінь вини, мотивацію кримінального правопорушення, наявність або відсутність кваліфікуючих ознак, тощо.

Під особою обвинуваченого у контексті ст. 414 КПК України розуміється сукупність фізичних, соціально-демографічних, психологічних, правових, морально-етичних та інших ознак індивіда щодо якого ухвалено обвинувальний вирок, які існують на момент прийняття такого рішення та мають важливе значення для вибору покарання з огляду мети та засад його призначення. Тобто поняття «особа обвинуваченого» вживається у тому ж значенні, що й у п. 3 ч. 1 ст. 65 КК України поняття «особа винного».

Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду першої чи апеляційної інстанцій, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покарання та тим видом і розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції врахував характер і ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким, зміст обвинувачення, яке утворює один епізод кримінально караних дій, а також ту обставину, що інкриміновані обвинуваченому дії утворюють не закінчений склад злочину, а замах на його вчинення, поєднаний з вилученням предмету контрабанди, що знижує ступінь суспільної небезпеки вчинених дій. В якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд визнав щире каяття у вчиненому, активне сприяння суду у встановленні фактичних обставин справи, через виявлення злочинних дій і їхнє припинення усунено суспільно небезпечні наслідки кримінально караного діяння. Обставин, що обтяжують покарання, суд не встановив.

Враховуючи вказані обставини, на думку колегії суддів, районний суд прийшов до правильного висновку, що мета покарання буде досягнута при призначенні обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі.

Отже, висновок суду щодо виду та розміру покарання за цим кримінальним законом можна визнати достатньо обґрунтованим.

Разом з тим, враховуючи пом`якшуючі покарання обставини, відсутність обтяжуючих обставин, відомості про особу винного, який має постійне місце проживання, працевлаштований, вперше притягується до кримінальної відповідальності, що свідчить про достатній рівень його соціалізації та відсутність ознак суспільної небезпеки в його особистості, суд першої інстанції вважав, що виправлення ОСОБА_7 можливе без відбування покарання, і тому звільнив його від відбування покарання з іспитовим строком, межі якого визначив відповідно до вимог ст. 75 КК України.

З такими висновками районного суду погоджується й апеляційний суд.

Незгода сторони обвинувачення із оцінкою обставин, на підставі яких суд вважав за можливе призначити ОСОБА_7 мінімальне покарання, передбачене санкцією ст. 201 КК України, не може бути підставою для скасування вироку суду, оскільки різна оцінка доказів суду, у порівнянні з їх оцінкою стороною обвинувачення, не може свідчити про їх неправильну оцінку судом.

Доводи прокурора про те, що суд не врахував, що ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, не заслуговують на увагу, оскільки ця обставина була врахована судом першої інстанції при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання і можливості звільнення від його відбування з випробуванням.

До того ж, під час апеляційного розгляду обвинувачений ОСОБА_7 надав характеристику та довідку з місця роботи, згідно яких з 03.09.2014 року по 25.06.2019 року він працював на підприємстві «Трест РосСЄМ» електрозварювальником ручної зварки 6-го розряду, за час роботи на підприємстві зарекомендував себе як висококваліфікований спеціаліст, як один із кращих працівників неодноразово направлявся у відрядження до різних країн, здобув перемогу у конкурсі як кращий зварювальник, у колективі мав авторитет, спокійний, урівноважений; а також, документи на підтвердження того, що він має дружину ОСОБА_9 , яка знаходиться на його утриманні, так як не має можливості працювати у зв`язку із хворобою, та батьків похилого віку, які мають складні захворювання, потребують постійного догляду, коштовного лікування та харчування. Вказані обставини також додатково свідчать про можливість призначення обвинуваченому покарання без ізоляції його від суспільства.

З огляду на це, суд дійшов правильного висновку, що вказане покарання буде цілком достатнім для виправлення й попередження вчинення обвинуваченим нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів.

Таким чином, призначене судом першої інстанції покарання, з яким згодна колегія суддів, відповідає принципу необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного), випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які могли б вплинути на обґрунтованість і правильність судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора прокуратури Запорізької області ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Вирок Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 17 травня 2019 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4