Справа № 308/9090/19
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
05 грудня 2019 року м. Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2

з участю особи, що подала клопотання ОСОБА_3 ,

прокурора ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Ужгород клопотання ОСОБА_3 про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з клопотанням про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Клопотання мотивовано тим, що 30 квітня 2010 року він був засуджений Військовим місцевим судом Ужгородського гарнізону за обвинуваченням у вчинення злочинів передбачених ч.2 ст. 410 та ч.2 ст.366 КК України до 5-ти років позбавлення волі з позбавленням права на 2 роки здійснювати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарчі обов`язки за вироком суду.
Незважаючи на такі обставини ним було подано апеляцію, яка була прийнята до провадження і призначена до розгляду 30.07.2010 року. Але потім з невідомих йому причин, розгляд справи був перенесений на 23.07.2010 року. До військової частини де він проходив службу військових сил України прийшла телефонограма з повідомленням, що розгляд апеляції переноситься на 23 липня 2010 року, тобто на наступний день, що поставило його в неможливих умовах фізично прийняти участь у розгляді апеляції, так як він реально не міг приїхати, тому що частина знаходилася на відстані 800 км. від місця розгляду апеляції. Тому участі у розгляді апеляції ОСОБА_3 та його адвокат не приймали і про результати вирішення справи не мали уяви.
З військової частини ОСОБА_3 звільнений у запас за рішенням суду і виїхав до місця проживання своїх батьків, до міста Запоріжжя.
Як в подальшому розгорталися події стосовно його апеляційної скарги та її розгляду, йому не було відомо. У 2019 році ОСОБА_3 отримав листа від виконавчої служби про сплати заборгованості і зрозумів, що апеляційний суд розглянув його апеляцію і відмовив у її задоволенні, а рішення суду залишив без змін.
Тому він звернувся до Закарпатського апеляційного суду про надання копії судових рішень, які були надіслані поштою 08.05.2019 року.
Також посилається на те, що ознайомившись із рішеннями, 06.06.2019 р. він звернувся до Верховного Суду України про скасування судових рішень, які є по суті протизаконні і не відповідають вимогам кримінально процесуального законодавства України. Також, звернувся із клопотанням про відновлення пропущеного строку і прийняття касаційної скарги до розгляду її по суті до Верховного Суду України, але скарга була повернута в зв`язку з тим, що він повинен звернутися із таким клопотанням про відновлення пропущеного строку до апеляційного суду, який розглядав апеляцію, відповідно до вимог зазначених в ст.ст.353, 386 КПК України.
07.07.2019 року ОСОБА_3 звернувся із клопотання про відновлення пропущеного строку до Закарпатського апеляційного суду, який своєю Ухвалою від 19.07.2019 року залишив без розгляду мотивуючи тим, що за змістом ч. 1 ст.387 КПК України ( в редакції 1960 р.) касаційні скарги на судові рішення, про поновлення строку, подаються через суд, який постановив вирок чи виніс ухвалу або постанову.
Отже, як зазначено, копію судового рішення апеляційної інстанції ОСОБА_3 отримав лише 08.05.2019 р. разом із вироком суду першої інстанції, тому початок спливу строку на оскарження судового рішення вважає 08.05.2019 р.
Враховуючи наведене, просить суд відновити йому пропущений строк на касаційне оскарження вироку.
В судовому засіданні ОСОБА_3 підтримав подане ним клопотання просив суд таке задовільнити.
Прокурор в судовому засіданні підтримав подані заперечення та просив суд відмовити в задоволенні даного клопотання, оскільки строк пропущено з необгрунтованих причин, а всі рішення суду ОСОБА_3 було отримано вчасно.
Заслухавши позицію ОСОБА_3 , думку прокурора, дослідивши клопотання, суд вважає, що клопотання засудженого про відновлення пропущеного строку на касаційне оскарження не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ч.ч.1, 4 ст. 386 КПК України (в редакції 1960 року) касаційні скарги на судові рішення, зазначені у частині першій статті 383 цього Кодексу, можуть бути подані протягом одного місяця з моменту проголошення вироку чи оголошення ухвали або постанови, які оскаржуються, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з моменту вручення йому копії вироку чи постанови. У разі подачі скарги з пропуском встановленого частинами першою і другою цієї статті строку, цей строк може бути відновлений у випадках і в порядку, передбачених статтею 353 цього Кодексу.

Відповідно до ч.2 ст. 353 КПК України (в редакції 1960 року) у разі пропуску строку на оскарження з поважних причин особи, які мають право на подання апеляції, можуть заявити клопотання перед судом, якій постановив вирок, про відновлення пропущеного строку.

Судом встановлено, що вироком військового місцевого суду Ужгородського гарнізону від 30 квітня 2010 року ОСОБА_3 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.366 КК України та ч. 2 ст. 410 КК України та засуджено до 5 років позбавлення волі з позбавленням права здійснювати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські обов`язки строком на 2 роки. На підставі ст. 75 КК України останнього звільнено від відбування призначеного покарання з випробувальним строком на 3 роки, а також задоволено цивільний позов про стягнення зі ОСОБА_3 та ОСОБА_5 у солідарному порядку 198463,15 грн. на користь військової частини НОМЕР_1 .
6 серпня 2019 року ОСОБА_3 звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області із клопотанням про відновлення пропущеного строку на звернення із касаційною скаргою на вищевказаний вирок.
Таким чином, з часу винекнення у засудження права на оскарження вироку минуло дев`ять років.
Посилання ОСОБА_3 на те, що його вчасно не повідомили про розгляд справи в суді апеляційної інстанції, у зв`язку з чим ОСОБА_3 та його адвокат не мали можливості прибути в судове засідання і відповідно не знали про результати розгляду справи в суді апеляційної інстанції, не відповідають дійсності та спростовуються наявними у матеріалах справи доказами, а саме заявою ОСОБА_3 , яка адресована головуючому у справі ОСОБА_6 про надання йому копії ухвали військового апеляційного суду Центрального регіону у зв`язку з тим, що його примірник із суду йому не надходив (арк. 93, том. 5) .
Заява ОСОБА_3 датована 17 серпня 2010 року і того ж дня ним отримана копія ухвали військового апеляційного суду Центрального регіону, про що є відмітка на заяві та особистий підпис ОСОБА_3 .
Наведене також підтверджується листом Закарпатського апеляційного суду від 20 березня 2019 року, де зазначено, що ОСОБА_3 17 серпня 2010 року отримав копію ухвали військового апеляційного суду Центрального регіону від 23 липня 2010 року, про що є відмітка на самій заяві про видачу такої ухвали, а також необхідність оплати судового збору за повторну видачу документів у кримінальній справі.
У подальшому, ОСОБА_3 звертається до Закарпатського апеляційного суду із заявою про повторну видачу ухвали військового апеляційного суду Центрального регіону від 23 липня 2010 року та долучив відповідну квитанцію, що фактично підтверджує його обізнаність про наявність ухвали суду та необґрунтованість клопотання про відновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.
Таким чином, суд не вбачає підстав для відновлення ОСОБА_3 пропущеного строку на касаційне оскарження, оскільки з моменту ухвалення вироку, минуло дев`ять років.

Крім того, засуджений ОСОБА_3 у своїй заяві не зазначив жодних підстав для відновлення пропущеного строку на касаційне оскарження.

Разом з тим, при розгляді клопотання засудженого ОСОБА_3 про відновлення строку на касаційне оскарження, суд виходить з прецедентної практики Європейського суду з прав людини.

З цього приводу прецедентними є рішення Європейського суду з прав людини з справах «Осман проти Сполученого королівства» від 28 жовтня 1998 року та «Креуз проти Польщі» від 19 червня 2001 року, в яких зазначено, що право на суд не є абсолютним, воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом закону, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Крім того, згідно з прецедентною практикою Європейського суду з прав людини щодо тлумачення ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод не допускається порушення принципу правової визначеності, шляхом безпідставного поновлення строку на оскарження рішення суду, яке набуто чинності та яким права й обов`язки сторін визначені. Жодна зі сторін не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового рішення суду просто тому, що вона має на меті добитися нового слухання справи та нового її вирішення. Про це зазначено в справах «Пономарьов проти України», «Христов проти України».

Керуючись ст.ст. 353, 383, 386 КПК України (в редакції 1960 року), суд,-

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання ОСОБА_3 про поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження залишити без задоволення.

Постанова може бути оскаржена до Закарпатського апеляційного суду протягом п`ятнадцяти діб із моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1