ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 541/1891/15-к Номер провадження 11-кп/814/966/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 листопада 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем ОСОБА_5
за участі:
прокурора ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава матеріали кримінального провадження №0000284 від 21.03.2015 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 на вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04.06.2019,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Миргород, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, не працює, на утриманні має одну малолітню дитину, зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого

засуджено за ч.1 ст.122 КК України на 1 рік обмеження волі.

На підставі п. (в) ч. 1 ст. 1 Закону України «Про амністію в 2016 році » № 1810-VII від 22 грудня 2016 року ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено долю речових доказів.

Згідно вироку місцевого суду, 20 березня 2015 року близько 18 год. 10 хв. ОСОБА_8 , знаходячись у межах садиби за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 , побачив свого сусіда ОСОБА_10 , мешканця АДРЕСА_2 , який перебував на ґрунтовій ділянці дороги, що проходить повз будинковолодіння ОСОБА_8 та закінчується біля будинковолодіння ОСОБА_10 . У цей момент ОСОБА_10 займався ремонтними роботами на вищевказаній ділянці дороги.

Маючи неприязні стосунки із ОСОБА_10 , пов`язані зі спорами з приводу суміжного землекористування, будучи незадоволеним тим, які роботи виконує ОСОБА_10 , ОСОБА_8 вирішив заподіяти йому тілесні ушкодження.

З цією метою, діючи з прямим умислом, ОСОБА_8 взяв совкову лопату та, наблизившись впритул до ОСОБА_10 , наніс дерев`яним держаком лопати один удар в правий бік грудної клітини останнього, після чого металевою гострою частиною (ребром) совкової лопати наніс ще один удар в обличчя ОСОБА_10 . Від завданого удару ОСОБА_10 присів на землю, а ОСОБА_8 наніс ще один удар ногою в правий бік грудної клітини потерпілого.

Внаслідок таких ударів ОСОБА_10 заподіяно:

- закриту черепно-мозкову травму у вигляді струсу головного мозку, відкритий перелом кісток носа зі зміщенням та забійно-рваної рани «...На спинці носа, з розповсюдженням на ліву стінку носа та ліву щоку...» та «...на нижню повіку лівого ока...», яка відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я;

- закриту травму грудної клітки праворуч у вигляді переломів ребер 3-го зі зміщенням дистального уламку і 4-го без зміщення по середньо-ключичній лінії з середнім пневмогідротораксом, яка не супроводжується небезпечними для життя явищами ні в момент спричинення, ні в клінічному перебігу, а викликає тривалий (більше 21 дня) розлад здоров`я та відноситься до тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості.

У поданій апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_8 скасувати вирок суду відносно себе та ухвалити виправдувальний вирок.

Необхідність ухвалення такого судового рішення обвинувачений мотивує тим, що не мав умислу нанести тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_10 , а лише захищався від його нападу з лопатою своєю лопатою. Під час захисту, лопата обвинуваченого зісковзнула і він ненавмисно наніс удар потерпілому по обличчю. Інших ударів потерпілому не наносив.

Зазначає, що потерпілий отримав тілесні ушкодження, коли в день вчинення злочину впав зі сходів у своєму домогосподарстві.

Указує, що його безпідставно обмовили свідки обвинувачення, а судом було безпідставно відхиленні показання свідків захисту.

Також зазначає, що висновок судово-медичної експертизи потерпілого базується на медичній документації (висновок комп`ютерної томографії), яка не була предметом дослідження органу досудового розслідування та суду.

Прокурор у своїй апеляційній скарзі, не оспорюючи фактичні обставини справи просить вирок суду відносно ОСОБА_8 скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання за ч.1 ст.122 КК України у виді 3 років позбавлення волі.

Необхідність призначення більш суворого покарання прокурор мотивує тим, що ОСОБА_8 у вчиненому не розкаявся та не відшкодував заподіяну шкоду. Не була врахована думка потерпілого, який наполягав на суворому покаранні.

Заслухавши суддю-доповідача, обвинуваченого ОСОБА_8 на підтримку своєї апеляційної скарги, захисника ОСОБА_7 , який підтримував апеляційну скаргу свого підзахисного, прокурора ОСОБА_6 , який підтримував апеляційну скаргу державного обвинувача, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Згідно ст.370 КПК України, с удове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Саме таким вимогам відповідає вирок суду щодо ОСОБА_8 .

Як вбачається зі змісту вироку, в його основу покладені показання обвинуваченого, потерпілого, свідків, протоколи слідчих дій, та висновки експертиз.

Доводи сторони захисту про те, що обвинувачений ОСОБА_8 захищався від потерпілого ОСОБА_10 та не наносив йому навмисних тілесних ушкоджень, є аналогічними тим, що перевірялись судом першої інстанції та не знайшли свого підтвердження. Крім того, колегія суддів звертає увагу на те, що обвинувачений ОСОБА_8 , як у суді першої так і апеляційної інстанції, не зміг пояснити яким чином потерпілий ОСОБА_10 , який є особою перед пенсійного віку, на 23 роки старший за фізично розвинутого обвинуваченого, міг становити загрозу його життю та здоров`ю.

Так, у даному кримінальному провадженні було проведено ряд судово-медичних експертиз, які підтвердили наявність у потерпілого ОСОБА_10 тілесних ушкоджень та механізм їх спричинення, зазначений потерпілим. Висновки судово-медичних експертиз були підтверджені експертами під час судового розгляду. При цьому колегія суддів зазначає, що справжність долученої потерпілим медичної документації, має бути перевірена самим експертом, який проводить дослідження та несе встановлену законодавством відповідальність за правильність своїх висновків.

Крім того, як вбачається із висновку комісійної судово-медичної експертизи №105 від 01.07.2015 (т.1, а.с. 121-131) представлені потерпілим рентгенограми і комп`ютерна томограма про консультовані у рентгендіагностичному відділені Полтавської обласної клінічної лікарні. Згідно комісійного заключенння лікарів ПОКЛ, який процитований у даному висновку, рентгенограма та комп`ютерна томографія відповідають одному і тому ж пацієнту ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (т.1, а.с. 129-130).

Цим же висновком експертизи встановлено, що показання потерпілого ОСОБА_10 дані ним в ході допиту та 22.04.2015 в ході слідчого експерименту відповідають анатомічній локалізації, давності, механізму утворення виявлених у нього тілесних ушкоджень та не суперечать кількості нанесених ударів. Пояснення обвинуваченого ОСОБА_8 від 20.03.2015 не відображають механізму тілесних ушкоджень у потерпілого.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_8 про те, що потерпілий ОСОБА_11 отримав перелом ребер від падіння на залізобетонних сходах, через які проходив шлях потерпілого, спростовуються показаннями самого обвинуваченого. Так ОСОБА_8 пояснив суду, що безпосередньо перед конфліктом з потерпілим, бачив, як останній ремонтував дорогу та носив відра з піском, тобто виконував важку фізичну працю, яку об`єктивно не міг виконати, маючи, за версією обвинуваченого, зламані ребра від падіння. Так само, потерпілий ОСОБА_10 , не міг носити пісок залізобетонними сходами, після конфлікту з обвинуваченим, оскільки мав рану обличчя та травму носа, що також унеможливлювало виконання потерпілим важкої фізичної праці, а саме носіння піску у відрах.

Також, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно не взяв до уваги показання свідків сторони захисту, які працювали у будинку ОСОБА_12 , оскільки вони перебували на 2-му поверсі будинку обвинуваченого, місце події знаходилось у подвір`ї, тобто дані свідки перебували за межами місця вчинення злочину.

Показання усіх інших свідків, зокрема сина потерпілого ОСОБА_13 , його дружини ОСОБА_14 та невістки ОСОБА_15 суд першої інстанції дав належну оцінку з урахуванням їх заінтересованості у розгляді кримінального провадження. При цьому, лише син потерпілого ОСОБА_13 був очевидцем нанесення ОСОБА_8 удару ногою в область грудної клітки потерпілого. Проте, його показання не були предметом перевірки щодо характеру та локалізації отриманих потерпілим тілесних ушкоджень, а лише у своїй сукупності з іншими наявними матеріалами кримінального провадження доказами, підтверджують вину обвинуваченого.

Так само, судом першої інстанції правильно не взято до уваги показання свідка ОСОБА_16 , який у судовому засіданні зізнався, що під час досудового розслідування надав неправдиві свідчення. Суд першої інстанції не взяв до уваги слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_17 та висновок судово-медичної експертизи, яким перевірялись показання даного свідка.

Отже, висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_18 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин відповідають фактичним обставинам справи та ґрунтуються на належних та допустимих доказах, а кваліфікація дій обвинуваченого за ч.1 ст.122 КК України, Умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, є правильною.

Таким чином, переглянувши вирок суду в межах поданої обвинуваченим апеляційної скарги, колегія суддів не знайшла підстав для її задоволення.

Перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора колегія суддів також не знайшла підстав для її задоволення, виходячи з такого.

Зі змісту вироку вбачається, що при призначенні ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.1 ст.122 КК України суд в повній мірі дотримався вимог статей 50,65 КК України.

Зокрема, призначаючи покарання в межах санкції ч.1 ст.122 КК України суд врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину та особу винного, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, має на утриманні неповнолітнього сина, вину не визнав, шкоду не відшкодував. Обставин, що обтяжують покарання винного судом не встановлено. З огляду на вище викладене, суд призначив обвинуваченому реального покарання в виді обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.122 КК України.

Крім того, як вбачається із журналу та технічного запису судового засідання, ОСОБА_8 погодився на застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році», що не оскаржується учасниками кримінального провадження, а тому, від збільшення виду та розміру покарання, для обвинуваченого будь-яких негативних наслідків не настане.

Таким чином, переглянувши вирок суду в межах апеляційних скарг обвинуваченого та прокурора колегія суддів не знайшла підстав для їх задоволення.

Під час апеляційного перегляду вироку суду не встановлено істотних порушень кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора Миргородської місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 04.06.2019 щодо ОСОБА_8 без змін.

Касаційна скарга на ухвалу суду може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4