У Х В А Л А
Іменем України

09 жовтня 2019 року
м. Київ

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного кримінального суду:

головуюча ОСОБА_1 ,
судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 , який діє в інтересах засудженого ОСОБА_5 , на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 04 липня 2019 року стосовно нього,

в с т а н о в и в:

ВирокомІллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2019 року ОСОБА_5 визнано винуватим у скоєнні злочину, передбаченого ч.2 ст.121 Кримінального кодексу України (далі КК України) та призначено йому покарання у вигляді 8 років позбавлення волі.
Ухвалою Донецького апеляційного суду від 04 липня 2019 року апеляційні скарги ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 залишено без задоволення. Апеляційну скаргу прокурора задоволено. Вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2019 року стосовно ОСОБА_5 змінено, виключено з мотивувальної частини вироку Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2019 року посилання суду першої інстанції на спричинення ОСОБА_5 потерпілому ОСОБА_7 тілесних ушкоджень у вигляді опіку лівої кисті і лівого передпліччя 3-го ступеню. В іншій частині вирок суду залишено без змін.
Як установлено судами, ОСОБА_5 , 02 травня 2018 року приблизно о 16:00, більш точний час під час досудового розслідування не встановлено, перебуваючи у гаражі подвір`я будинку АДРЕСА_1 за місцем своєї реєстрації і проживання, разом з ОСОБА_7 , будучи в стані алкогольного сп`яніння після сумісного вживання спиртних напоїв, в ході сварки, яка виникла на ґрунті раптових неприязних відносини, яка переросла в бійку, наніс один удар кулаком руки в область грудної клітини ОСОБА_7 , та зіштовхнув останнього в оглядову яму для автомобілів, яка розташована в гаражі, де потерпілий ОСОБА_5 також опинився в оглядовій ямі гаражу. Там же ОСОБА_7 продовжив чинити опір ОСОБА_5 , використовуючи електричний дріт під напругою. Внаслідок цього у ОСОБА_5 виник умисел на умисне спричинення ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, з метою реалізації якого ОСОБА_5 , достовірно знаючи, що він фізично значно сильніший за потерпілого та що його дії небезпечні для його життя, став наносити множинні удари кулаками рук та ногою в область голови, обличчя, тулубу та кінцівок потерпілого ОСОБА_7 , притиснувши його рукою в області шиї до предметів, які перебували в оглядовій ямі, а також використовуючи обмежену площу оглядової ями, став бити ОСОБА_7 головою та тулубом по бетонній поверхні оглядової ями, нанісши таким чином не менш, ніж 37 травмуючих ударів.
Внаслідок протиправних дій ОСОБА_5 , потерпілому ОСОБА_7 спричинено тяжкі тілесні ушкодження у виді: сполучної травми тіла у вигляді тупої травми голови та шиї, що супроводжувалася відкритою черепно-мозковою травмою, а саме переломами кісток основ черепу з крововиливами під оболонки та у речовину головного мозку, крововиливами у м`які покрови голови, забитою раною, саднами та синцями голови, обличчя; тупою травмою шиї, а саме переломами обох великих рогів під`язикової кістки, крововиливами у м`які тканини шиї, синцями шиї; тупою травмою грудної клітини, що супроводжувалися переломом 6-го ребра зліва, саднами, синцями грудної клітини; множинними синцями та саднами тулуба і кінцівок; опіком лівої кисті та лівого передпліччя 3 ступеню.
Після цього ОСОБА_8 залишив ОСОБА_7 у гаражі подвір`я будинку АДРЕСА_1 , де останній помер внаслідок отриманих тілесних ушкоджень.
У касаційній скарзі захисником ОСОБА_4 викладено вимогу про скасування вказаних судових рішень з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону.
Суд, перевіривши касаційну скаргу, долучені до неї копії судових рішень, дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК України).
Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_5 в умисному заподіянні тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що спричинили смерть потерпілого ОСОБА_7 , за встановлених і викладених у вироку обставин, обґрунтовані дослідженими під час судового розгляду доказами, яким надано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам кримінального провадження.
Доводи захисника. про те, що судом першої інстанції не враховані пом`якшуючі обставини, а саме, що те, що він раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, має чотирьох неповнолітніх та малолітніх дітей, також має ще одну дитину, яка продовжує навчання у вищому навчальному закладі, заяву потерпілої, в якої відсутні претензії до засудженого, добровільне відшкодування спричиненої шкоди, а також щире каяття та активну співпрацю при проведенні досудового розслідування, які є аналогічними доводам апеляційної скарги, судом апеляційної інстанції визнано неспроможними.
Водночас, доводи касаційної скарги про здійснення засудженим піклування над матір`ю пенсіонеркою не підтверджені жодними даними.
Крім того, захисник ОСОБА_4 вказує, що суд повинен виправдати ОСОБА_5 за скоєння кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України і кваліфікувати його дії за ст.124 КК України, а також ч.3 ст.135 КК України, оскільки він залишив у небезпечному для життя стані потерпілого, хоча кримінальне правопорушення він вчинив з необережності.
Висновки судів про доведеність винуватості засудженого ОСОБА_5 у заподіянні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілого ОСОБА_7 не містять протиріч, за встановленими судом фактичними обставинами кримінального провадження, виходячи з сукупності вказаних та інших досліджених в судовому засіданні доказах, які отримали відповідну правову оцінку у вироку, в межах висунутого обвинувачення, судом першої інстанції обґрунтовано та правильно кваліфіковано дії ОСОБА_5 за ч.2 ст.121 КК України, з чим погодився суд апеляційної інстанції.
Що стосується доводів захисника про перекваліфікацію дій засудженого на ч.3 ст.135 КК України, вони визнані неспроможними, оскільки як правильно зазначили суди, факт нанесення засудженим потерпілому множинних тілесних ушкоджень підтверджено свідками, які є друзями засудженого. Послідовні дії засудженого, зокрема те, що він став наносити множинні удари кулаками рук та ногою в область голови, обличчя, тулубу та кінцівок ОСОБА_7 , після його неправомірних дій, враховуючи кількість нанесених засудженим потерпілому ударів, яка склала не менше ніж 37 травмуючих ударів, що його дії небезпечні для життя потерпілого у своїй сукупності свідчать про те, що ОСОБА_5 усвідомлював, що може заподіяти тяжкої шкоди здоров`ю потерпілого, передбачав такі наслідки і бажав або свідомо припускав їх настання, тобто доводять наявність умислу у обвинуваченого на умисне спричинення ОСОБА_7 тяжких тілесних ушкоджень, передбачених ч.2 ст.121 КК України.
Що стосується доводів ОСОБА_4 про призначення покарання засудженому ОСОБА_5 без урахування пом`якшуючих обставин, то вони досліджені судом апеляційної інстанції та їм надано правильну оцінку. Як зазначив апеляційний суд, при вирішенні питання про призначення ОСОБА_5 покарання, його виду та розміру, суд першої інстанції належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, інкриміноване ОСОБА_5 , кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст.12 КК України віднесено до категорії тяжких злочинів, конкретні обставини справи, дані про особу винного, який вперше притягується до кримінальної відповідальності, не працює, в спеціалізованих медичних установах м. Маріуполя не обліку не перебуває, має сім`ю, чотирьох неповнолітніх дітей, за місцем проживання характеризується задовільно, врахувавши поведінку обвинуваченого після вчинення злочину, його ставлення до вчиненого, визнавши обставиною, що обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, не встановивши обставин, що пом`якшують покарання, та дійшов висновку, що необхідним і достатнім покаранням для виправлення засудженого та запобігання нових злочинів буде покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.121 КК України, що передбачає відповідальність за вчинене.
Доводи захисника про активну співпрацю засудженого ОСОБА_5 при проведенні досудового розслідування, його щире каяття, добровільне відшкодування спричиненої шкоди також перевірено та спростовано судом апеляційної інстанції, оскільки в ході судового розслідування засудженого було оголошено в розшук, за висновком судово-медичного експерта показання ОСОБА_5 , суперечать виявленим у ОСОБА_7 тілесним ушкодженням у своїй сукупності, також показання ОСОБА_5 суперечать показанням свідка ОСОБА_9 й іншим дослідженим судом доказам, що не може свідчити про активне сприяння розкриттю злочину та щире каяття.
Доводи про відсутність у потерпілої претензій до засудженого також не знайшли свого підтвердження, оскільки потерпілою цивільний позов не заявлявся, а відсутність у потерпілої претензій до засудженого матеріального чи морального характеру не свідчить про добровільне відшкодування ним спричиненої шкоди, а цивільний позов про стягнення витрат на поховання задоволено вироком суду, що також не є добровільним відшкодуванням завданої шкоди.
Вирок суду першої інстанції відповідає вимогам ст. 374 КПК України.
Суд апеляційної інстанції, відповідно до вимог ст. 419 КПК України, перевірив усі доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_4 , які аналогічні доводам його касаційної скарги, та навів відповідні мотиви на їх спростування, з якими колегія суддів погоджується.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Як убачається з наявних у Верховному Суді матеріалів провадження, засудженим ОСОБА_5 було подано касаційну скаргу з аналогічними доводами.
Ухвалою Верховного Суду від 25 вересня 2019 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 04 липня 2019 року стосовно нього.
Враховуючи наведене, обґрунтування касаційної скарги не містить нових доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Верховний Суд

п о с т а н о в и в:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 13 лютого 2019 року та ухвалу Донецького апеляційного суду від 04 липня 2019 року стосовно ОСОБА_5 .
Ухвала суду касаційної інстанції оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3