Номер провадження: 11-сс/813/1684/19
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд в складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 23.09.2019 року,-

встановив:

оскаржуваною ухвалою слідчого судді задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 про накладення арешту на майно, в рамках кримінального провадження №0004375 від 17.08.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172, ч. 2 ст. 270 КК України та накладено арешт на належні ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , індивідуальний податковий номер НОМЕР_1 :

- корпоративні права та цінні папери, у юридичних осіб ТОВ "ДІНАРЕ" , ПП «ДАГДА-2013» , ВАТ"ОДЕСАРЕМЕЛЕКТРОТРАНСПОРТ" , ГО "ЦЕНТР ЗАХИСТУ ІНВАЛІДІВ" ;

- квартиру № 74-А на бульварі Лідерсівському, 9-А у м. Одесі (реєстраційний номер об`єкту 01);

- квартиру № 74 на бульварі Лідерсівському, 9-А у м. Одесі (реєстраційний номер об`єкту 01);

- квартиру № 74 на бульварі Лідерсівському, 9-А у м. Одесі (реєстраційний номер майна 27369664);

- квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту 01);

- парковочне місце №29, розташоване за адресою: м. Одеса, бульвар Лідерсівський, 9-А (реєстраційний номер майна 21177108).

Мотивуючи прийняте рішення, слідчий суддя зазначив, що у кримінальному проваджені потерпілою ОСОБА_10 ( ОСОБА_11 ) заявлено цивільний позов, у зв`язку з чим, з метою забезпечення цивільного позову потерпілої про стягнення шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, слідчий суддя прийшов висновку, що клопотання прокурора є обґрунтованим та таким, що підлягає задоволенню.
Не погоджуючись з рішенням слідчого судді, захисник ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 , подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржувану ухвалу, постановити нову, якою відмовити у задоволені клопотання прокурора. Захисник посилається на те, що клопотання прокурора в районному суді було розглянуто за відсутністю власника майна та його представників, а також без повідомлення про такий розгляд. Про існування оскаржуваного рішення апелянт дізнався 26.09.2019 року та невідкладно подав апеляційну скаргу. В апеляційній скарзі захисник посилається на те, що слідчий суддя не врахував, що майно, на яке накладено арешт є спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_12 , а вартість майна, на яке накладено арешт значно перевищує суму заявленого у цивільному позві вимог, чим порушується принцип співмірності заходу забезпечення кримінального провадження. Захисник зазначає, що в матеріалах справи відсутні докази, які підтверджують родинні зв`язки між цивільним позивачем ОСОБА_10 та загиблою ОСОБА_13 .

Заслухавши суддю-доповідача; захисників, які підтримали апеляційну скаргу та просили її задовольнити; прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги; вивчивши матеріали судового провадження; обговоривши доводи апеляційної скарги та провівши судові дебати; апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Вирішуючи питання про прийняття апеляційної скарги, яка подана захисником з порушенням строку звернення з апеляційною скаргою, апеляційним судом встановлене таке.

Відповідно до вимог ст. 395 КПК України апеляційна скарга на ухвалу слідчого судді подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції, протягом п`яти днів з дня її проголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику власника майна, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Згідно матеріалів судового провадження оскаржувана ухвала слідчого судді була постановлена без виклику власника майна підозрюваного ОСОБА_9 та його захисників. Відомості про отримання підозрюваним та його захисниками копії оскаржуваної ухвали в матеріалах судового провадження відсутні, За таких обставин, у апеляційного суду не має підстав ставити під сумнів твердження захисника, яким подана апеляційна скарга, що про існування оскаржуваного рішення апелянт дізнався 26.09.2019 року. Апеляційна скарга подана 30.09.2019 року. За таких підстав, з урахуванням положень ч.3 ст.395 КПК України, строк на апеляційне оскарження захисником пропущений не був.

Що стосується доводів апеляційної скарги про незаконність ухвали слідчого судді районного суду, апеляційний суд приходить до висновку про таке.

Згідно вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Перевіривши матеріали судової справи, апеляційний суд приходить до висновку про те, що розглянувши клопотання слідчого, слідчий суддя районного суду, не звернувши уваги на необґрунтованість та невідповідність клопотання вимогам ст. 171 КПК України, та прийшов до помилкового висновку, що вказане в клопотанні майно відповідає критеріям визначеним ст. 170 КПК України, фактично продублював непереконливі доводи клопотання про підстави накладення арешту на майно та безпідставно задовольнив клопотання прокурора.

Дане рішення слідчого судді не може бути визнано законним та обґрунтованим, а тому підлягає скасуванню, з огляду на таке.

Ініціювання слідчим та прокурором питання про накладення арешту на вказане в клопотанні майно, не відповідає положенням Конституції України, кримінального процесуального закону України та практиці Європейського суду з прав людини.

При розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону. Вказана норма узгоджується з ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

Як свідчить практика Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ), найчастіше втручання в право власності фізичних та юридичних осіб відбувається з боку державних органів, зокрема, органів виконавчої влади, іноді органів законодавчої й судової влади, шляхом прийняття законодавчих актів чи при винесенні незаконного рішення суду, тоді як ст.1 Першого Протоколу до Європейської конвенції з прав людини забороняє будь-яке невиправдане втручання державних органів.

Практика ЄСПЛ визначає, що стаття 1 Протоколу 1, яка спрямована на захист особи (юридичної особи) від будь-якого посягання держави на право володіти своїм майном, також зобов`язує державу вживати необхідні заходи, спрямовані на захист права власності (рішення по справі «Броньовський (Broniowski) проти Польші» від 22.06.2004р.).

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

За змістом ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове позбавлення підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно-небезпечне діяння, можливості відчужувати певне його майно.

Відповідно до ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) достатність доказів, що вказують на вчинення особою кримінального правопорушення; 3) розмір можливої конфіскації майна, можливий розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, та цивільного позову; 4) наслідки арешту майна для інших осіб; 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з п.1 ч.3 ст.132 КПК України застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження.

Прокурор у клопотанні, а слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, зазначили про те, що підставами для накладення арешту на майно підозрюваного є забезпечення цивільного позову у кримінальному провадженні.

Апеляційним судом встановлено, що на теперішній час слідчим управлінням ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0004375 від 17 серпня 2019 року за фактом порушення встановлених законодавством вимог пожежної безпеки у готелі «Токіо Стар», розташованому по вул. Водопровідна, 1 в м. Одесі, внаслідок чого виникла пожежа, що потягло загибель 9 осіб та більше 10 осіб отримали тілесні ушкодження (опіки).

За результатами досудового розслідування 18 серпня 2019 року ОСОБА_9 було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 270 КК України.

Серед загиблих внаслідок пожежі є громадянка Австралії ОСОБА_14 , ( ОСОБА_15 ), ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Під час досудового розслідування у кримінальному провадженні ОСОБА_10 ( ОСОБА_16 ), за твердженням якої вона є донькою загиблої ОСОБА_17 , заявлено цивільний позов щодо стягнення матеріальної шкоди в розмірі 628282,50 грн. та моральної шкоди в сумі 1 млн. доларів США, що за курсом НБУ складає 25 млн. 131 тис. 300 грн.

Крім того, представником потерпілої ОСОБА_10 ( ОСОБА_16 ) адвокатом ОСОБА_18 , 23 серпня 2019 року, в рамках кримінального провадження до органу досудового розслідування подано клопотання про вжиття заходів щодо накладення арешту на майно підозрюваного з метою забезпечення цивільного позову.

Звертаючись до слідчого судді з клопотанням про накладення арешту на майно належне підозрюваному ОСОБА_9 прокурор обґрунтував його тим, що арешт накладається з метою забезпечення цивільного позову потерпілої про стягнення шкоди, заданої злочином.

Між тим, апеляційним судом встановлено, що матеріали судового провадження не містять та прокурором до клопотання не додано жодних документів, які б підтверджувати родинний зв`язок загиблої громадянки Австралії ОСОБА_17 , ( ОСОБА_19 ) з особою, яка заявила цивільний позов ОСОБА_10 ( ОСОБА_16 ), зокрема свідоцтва про народження останньої тощо. Слід звернути увагу, що аналогічні обставини слугували підставами для скасування апеляційним судом попередньої ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно та повернення клопотання прокурору для усунення недоліків. Апеляційний суд констатує, що ухвала Одеського апеляційного суду від 20 вересня 2019 року прокурором не виконана, а тому у слідчого судді не було підстав для задоволення клопотання прокурора, яке було подано без усунення недоліків клопотання на які було звернута увага апеляційною інстанцією.

Крім того, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на необґрунтованість клопотання про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, оскільки матеріали кримінального провадження, додані до клопотання прокурора не містили у собі доказів, які б підтверджували існування підстав для накладення арешту на майно, визначених в ч.2 ст.170 КПК України, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (розрахунки завданої цивільному позивачу матеріальної шкоди тощо).

Слід констатувати, що кримінальний процесуальний закон визначає, що сторона кримінального провадження, яка подає клопотання про арешт майна, зобов`язана навести підстави, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна (правову кваліфікацію правопорушення, що передбачає можливість застосування спеціальної конфіскації або призначення покарання у вигляді конфіскації майна, докази факту завдання шкоди та розміру цієї шкоди).
Враховуючи зазначену мету арешту майна, вартість майна, яке належить арештувати з метою забезпечення цивільного позову, має бути співмірною з розміром шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Однак, слідчий суддя не звернув уваги на те, що до клопотання не додано ні розрахунку завданої кримінальним правопорушенням шкоди (за цивільним позовом), ні вартості майна, на яке прокурор просив накласти арешт, у зв`язку з чим апеляційний суд констатує, що таким чином слідчим суддею було порушено принципи розумності та співрозмірності такого обмежувального заходу, як арешт майна.
Поза увагою слідчого судді також залишилось те, що клопотання прокурора також не містило вимоги щодо способу виконання арешту майна. Більш того, постановляючи оскаржувану ухвалу про накладення арешту на майно підозрюваного, не слідчий суддя врахував положень п.5 ч.5 ст.173 КПК України, зокрема не зазначив порядок виконання арешту майна, що тягне за собою певні труднощі та суперечності під час виконання ухвали, За таких обставин, оскаржувана ухвала слідчого судді суперечить принципу визначеності судового рішення, не відповідає положенням п.5 ч.5 ст.173 КПК України, що є також підставою для скасування ухвали.

Крім того, до клопотання прокурора не долучено жодного доказу, який вказує на те, що корпоративні права та цінні папери, у юридичних осіб: ТОВ «ДІНАРЕ» (), ПП «ДАГДА-2013» (), ВАТ «ОДЕСАРЕМЕЛЕКТРОТРАНСПОРТ» (), ГО «ЦЕНТР ЗАХИСТУ ІНВАЛІДІВ» (), на які слідчий суддя наклав арешт в рамках кримінального провадження, належать саме ОСОБА_9 .

Таким чином, апеляційним судом встановлено, що слідчий суддя районного суду не звернув уваги на необґрунтованість клопотання про накладення арешту на майно вимогам ст.171 КПК України, а також на те, що до клопотання не додано жодного документу, який би підтверджував існування підстав для накладення арешту на майно, визначених в ч.2 ст.170 КПК України, у зв`язку з якими потрібно здійснити арешт майна, що раніше слугувало підставою для скасування попередньої ухвали слідчого судді про накладення арешту на майно та повернення клопотання прокурору для усунення недоліків.

За таких умов ухвала слідчого судді про накладення арешту на майно є необґрунтованою, оскільки на день розгляду клопотання, прокурором не було надано доказів на існування підстав для застосування щодо належного ОСОБА_9 майна, обмежувальних заходів.

З огляду на зазначене, апеляційна скарга підлягає задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали, у відповідності до вимог ч.1 ст.173 КПК України, про відмову в задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно.

Керуючись ст.ст. 132, 167, 170-173, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах підозрюваного ОСОБА_9 задовольнити.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 09.11.2018 року, якою задоволено клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 та накладено арешт на майно ОСОБА_9 , підозрюваного в кримінальному провадженні № 0004375 від 17.08.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172, ч. 2 ст. 270 КК України скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою відмовити у задоволенні клопотання прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 в рамках кримінального провадження № 0004375 від 17.08.2019 року, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 172, ч. 2 ст. 270 КК України про арешт майна, яке належить підозрюваному ОСОБА_9 .
Ухвала в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Судді Одеського апеляційного суду

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4