Справа № 467/732/18
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09.07.2019 року Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді - ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання - ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника обвинуваченого - ОСОБА_5

розглянувши у судовому судовому засіданні у приміщенні Арбузинського районного суду в смт. Арбузинка клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою в рамках кримінального провадження № 0000180,внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 03 травня 2017 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 297 КК України, -

ВСТАНОВИВ :
Суть питання, що вирішується ухвалою, і за чиєю ініціативою воно розглядається

На розгляді Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження № 0000180, внесене до ЄРДР 03 травня 2017 року, по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 297 КК України.

В судовому засіданні прокурор звернулась з клопотанням про продовження строку тримання обвинуваченого під вартою в межах 60 діб, з одночасним визначенням йому запобіжного заходу у вигляді застави, мотивуючи його тим, що він обвинувачується у вчиненні тяжкого злочину, вчинив діяння в період іспитового строку та переховувався від органів досудового розслідування, у зв`язку з чим перебував у розшуку.

На думку прокурора, ризики, передбачені ст. 177 КПК України, на даний час є дійсними і продовжують існувати, а тому інші запобіжні заходи не в змозі забезпечити дієвості кримінального провадження, оскільки обвинувачений може незаконно впливати на потерпілих, вчинити інше кримінальне правопорушення або переховуватись від суду.

Зокрема, при обранні особистого зобов`язання обвинувачений може продовжити злочинну діяльність, не виконуватиме покладені на нього обов`язки та переховуватись від суду.

Так само, не усунуть існуючі ризики і обрання домашнього арешту і поруки, враховуючи те, що обвинувачений не працює і не має постійного джерела доходів.

Тож, обґрунтовуючи необхідність продовження строку дії найсуворішого із запобіжних заходів, за таких обставин, прокурор просила задовольнити її клопотання.

Позиції сторін

Обвинувачений проти задоволення звернення прокурора заперечив, просив змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на домашній арешт.

Зокрема, надав суду довідку, яка містить адресу, за якою до нього може бути застосований такого типу запобіжний захід.

Захисник підтримала позицію обвинуваченого і просила задовольнити його клопотання.

Прокурор вважала за можливе відхилити ці звернення, оскільки підстави для зміни міри запобіжного заходу відсутні, враховуючи наявність ризиків передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України, характеризуючі особистість ОСОБА_4 дані.

Потерпілі у цьому кримінальному провадженні в судове засідання не з`явились, про його дату, час і місце повідомлені шляхом направлення судових повісток неодноразово, причин свого неприбуття не вказали, у той час, як матеріали справи містять їхні заяви про розгляд справи за їх відсутності.

Мотиви, з яких виходив суд при постановленні цієї ухвали, і положення закону, якими він керувався у ракурсі установлених фактичних обставин із даного питання

Тож, суд, вирішуючи порушені перед ним питання, з`ясувавши позиції сторін щодо заявлених клопотань, перевіривши їх доводи і обґрунтованість, обговоривши доцільність застосування найсуворішого із запобіжних заходів на даний час, можливість/неможливість його заміни на більш м`який, керуючись законом, за своїм внутрішнім переконанням, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності і допустимості, і сукупність доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, зробив такі висновки.

Зокрема, за змістом ст. 331 КПК України під час судового розгляду вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

За правилом, що встановлене абзацом другим частини третьої статті 331 КПК України до спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців (ч.3 ст. 331 КПК України).

В судовому засіданні суд встановив, що ухвалою слідчого судді Арбузинського районного суду Миколаївської області від 25 червня 2018 року ОСОБА_4 було обрано запобіжний захід у виді тримання під вартою строком до 20 години 10 хв. 22 серпня 2018 року з утриманням його в Державній установі «Миколаївський слідчий ізолятор» та визначенням розміру застави у межах 30 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, що становить 52 860,00 грн. у національній валюті згідно з умовами, що визначені кримінальним процесуальним законом України.

В ході судового розгляду строк тримання обвинуваченого під вартою продовжувався неодноразово і наразі, прокурором вкотре порушене це питання.

Проте, суд, вважає за необхідне вказати на таке.

Зокрема, запобіжний захід у виді тримання під вартою був застосований у зв`язку із тим, що ОСОБА_4 підозрюється у вчиненні тяжкого злочину та, будучи раніше судимим, переховувався від органів досудового розслідування, а тому міг продовжувати злочинну діяльність та ухилятись від слідства.

Отже, при обранні йому такого типу запобіжного заходу було об`єктивно встановлено дійсні ризики згідно процесуального закону, зокрема, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування відносно нього запобіжного заходу у виді тримання під вартою.

Однак, суд, враховуючи, що лише сама по собі ступінь тяжкості інкримінованого правопорушення не може бути безумовною підставою для утримання особи під вартою, бере до уваги наявність регламентованих статтею 177 КПК України ризиків у даному, конкретному випадку, зокрема, передбачених п.п. 1, 5 ч.1 цієї статті, існування яких ставить під загрозу забезпечення виконання ним покладених на нього кримінальним процесуальним законом обов`язків, а як наслідок, і досягнення мети застосування запобіжного заходу.

Зокрема, існування ризику переховуватись від суду обумовлюється тяжкістю інкримінованого кримінального правопорушення, яке згідно з класифікацією за ст. 12 КК України відносяться до тяжких злочинів в сукупності із встановленим фактом перебування у розшуку.

Що ж до можливості продовжити вчиняти кримінальні правопорушення, то про відсутність стримуючого фактору у цьому випадку свідчить те, що обвинувачений був засуджений за тяжкий злочин та в період іспитового строку , ймовірно, знову вчинив тяжке кримінальне правопорушення.

Ці ризики на даній стадії кримінального провадження не відпали, є реальними і триваючими, у той час як судове провадження об`єктивно завершити не є можливим, усі потерпілі та свідки по справі не допитані, а тому існує потреба у забезпеченні належної процесуальної поведінки ОСОБА_4 на даному етапі судового провадження.

Тож, оцінивши в сукупності наявність вищезазначених ризиків а також обставин, що регламентовані ч.1 ст. 178 КПК України та враховуються, зокрема, і при продовженні запобіжного заходу, а також вагомість доказів, якими обґрунтовуються саме ці обставини, суд прийшов до висновку про наявність передумов, що визначені п. 1, 2 ч.1 ст. 194 КПК України, а як наслідок і про доцільність продовження строку дії запобіжного заходу.

Проте, суд приходить до висновку про можливість на даний час змінити його вид на більш м`який.

При цьому, суд виходив із такого.

Питання про те, чи є тривалість тримання під вартою розумною, не можна вирішувати абстрактно, наявність підстав для залишення особи під вартою слід оцінювати в кожній справі з врахуванням її особливостей. Продовжуване тримання під вартою може бути виправданим заходом у тій чи іншій справі лише за наявності чітких ознак того, що цього вимагає справжній інтерес суспільства, який, незважаючи на існування презумпції невинуватості, переважує інтереси забезпечення права на свободу (рішення у справі «Єчюс проти Литви», заява № 34578/97, п. 93, ECHR 2000-IX), що, у цій справі, станом на сьогодні, не є дійсним, з огляду на установленість судом відсутності передумови визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 КПК України.

Зокрема, суд виходив із того, що у справі «Роман Мірошніченко проти України», заява № 34211/04, від 19 лютого 2009 року, ЄСПЛ прийшов до наступного висновку, що той факт, що заявник підозрюється у скоєнні серійного злочину, можливо, спочатку виправдовував його утримання під вартою. Однак після спливу певного часу судова влада була зобов`язана привести інші вагомі підстави для подальшого утримання під вартою, що не було зроблено в даному випадку; крім того, на жодній зі стадій національні суди не розглядали можливість застосування будь-яких альтернативних запобіжних заходів, і, спираючись головним чином на тяжкість обвинувачення, органи влади продовжували тримання заявника під вартою на підставах, які не можуть вважатися «відповідним і достатніми»…».

Такий саме підхід ЄСПЛ сформував не тільки щодо однієї підстави для тримання особи під вартою (тяжкість злочину).

Аналогічні висновки щодо іншої підстави (загроза втечі) ЄСПЛ зробив, наприклад, у справі «Доронін проти України», заява № 16505/02, від 19 лютого 2009 року: «хоча й видається, що спроба заявника втекти дала відповідним органам підстави для тримання його під вартою протягом досудового слідства та розгляду справи в суді, серйозність пред`явлених йому обвинувачень, ризик його ухилення та перешкоджання здійсненню правосуддя залишалися єдиними підставами, з огляду на які суд не змінював обраний йому запобіжний захід. Однак згідно з пункту 3 статті 5 Конвенції зі спливом певного часу подальше існування обґрунтованої підозри перестає само по собі бути підставою для позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для подальшого тримання такої особи під вартою. До того ж, такі підстави мають бути чітко вказані національними судами».
У справі «Єлоєв проти України» ЄСПЛ указав, що згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції, зі спливом певного часу існування лише обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою.

Та у цьому провадженні такі інші підстави на даному його етапі установлені не були, а тому суд не знаходить передумов для продовження тримання обвинуваченого під вартою.

Так, суд бере до уваги той факт, що до ОСОБА_4 застосовано захід попереднього ув`язнення з 25 червня 2018 року, проте, наразі судове слідство завершити не є можливим, у тому, числі й через неналежну процесуальну поведінку сторін.

Зокрема, прокурор, заявивши клопотання про виклик і допит свідків із сторони обвинувачення, протягом тривалого часу їх прибуття до суду не забезпечила, маючи відповідний обов`язок, жодних процесуальних дій, як то, звернення до суду із тими чи іншими клопотаннями, вирішення яких покликане забезпечити явку свідків до суду, не зверталась, та більш того, місцеперебування частини свідків наразі прокурору невідоме.

Тому, на переконання суду тримання під вартою за умови тривалості судового розгляду і неналежної процесуальної поведінки сторін не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого на даний час.

Водночас, на цей час, розгляд справи не завершено, ОСОБА_4 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, які згідно ст. 12 КК України, відносяться до тяжких та за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі, докази передбачені ст. 84 КПК України з боку обвинувачення та захисту, у цей період, у повному обсязі не досліджені, у світлі чого, з урахуванням наведених даних суд вважає, що обставини регламентовані ст. 177, п. п. 1, 2 ч. 1 ст. 194, ст. 199 КПК України є дійсними.

При цьому, вони обумовлені у контексті, як вказаних відомостей, так і факторів пов`язаних з характером обвинуваченого, його моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій він піддається кримінальному переслідуванню, з огляду на що об`єктивний спостерігач вважає, що, у даному конкретному випадку, обставини визначені ст. 177 КПК України щодо ризиків є обґрунтованими, оскільки вони підтверджуються наявними матеріалами, як і інші обставини визначені ч. 1 ст. 194 вказаного Кодексу.

Однак, обставини регламентовані ст. 178 КПК України, в аспекті даних про обвинуваченого, не є такими, що вказують на наявність, у цей період, передумови визначеної п. 3 ч. 1 ст. 194 вказаного Кодексу у поєднанні з характером висунутого обвинувачення та проведеним комплексом досліджених у цій справі доказів, та тих дій, які тільки мають бути в ній вчинені.

Як наслідок, у цей період, є наявними обставини визначені п.п. 1-2 ч. 1 ст. 194, ст.ст. 199, 331 КПК України, але відсутня передумова визначена п. 3 ч. 1 ст. 194 вказаного Кодексу.

А тому, на цей час, на думку суду, є можливим уникнення наявним ризикам шляхом застосування іншого більш мякого запобіжного заходу, як то, цілодобового домашнього арешту із зстосуванням засобу електронного контролю.

Саме даний запобіжний захід, на даному етапі буде адекватною противагою наявним ризикам.

З цих мотивів, керуючись ст.ст. 131-132, 176-178, 183, 193-194, 196, 205, 331, 369-372, 376 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ :

В задоволенні клопотання прокурора про продовження строку дії запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченого ОСОБА_4 відмовити.

Застосувати до обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту із застосуванням засобу електронного контролю на строк до 05 вересня 2019 року включно.

Зобов`язати ОСОБА_4 невідкладно прибути за адресою : АДРЕСА_1 .

Зобов`язати ОСОБА_4 цілодобово не залишати житло за адресою : АДРЕСА_1 за винятком прибуття суду.

Зобов`язати ОСОБА_4 носити засіб електронного контролю.

Роз`яснити обвинуваченому ОСОБА_4 ,що відповідно до ч.5 ст. 181 КПК України працівники органу внутрішніх справ з метою контролю за його поведінкою мають право з`являтись в його житло, вимагати надати усні чи письмові пояснення з питань, пов`язаних із виконанням покладених на нього зобов`язань.

Контроль за виконанням ухвали покласти на Братський ВП ГУНП в Миколаївській області та прокурора Арбузинського відділу Первомайської місцевої прокуратури Миколаївської області ОСОБА_3 .

Копію ухвали вручити прокурору, обвинуваченому, захиснику та направити до Братського ВП ГУНП в Миколаївській області.

Ухвала може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги до Миколаївського апеляційного суду через Арбузинський районний суд Миколаївської області протягом семи днів з моменту її проголошення.

Суддя ОСОБА_1