Дата документу 07.11.2019 Справа № 311/1415/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
________________________________________________________________________________
Провадження № 11-кп/807/1226/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 323/1415/16-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст.122 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 листопада 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9

розглянула в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 на вирок Василівського районного суду Запорізької області від 07 травня 2019 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця села Речкуново Абатського району Тюменської області Російської Федерації, росіянина, громадянина України, має середню освіту, пенсіонера, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.122 КК України та виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.
Цивільний позов ОСОБА_9 про стягнення матеріальної та моральної шкоди залишено без розгляду.

Згідно зі змістом вироку, Згідно обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за №0000392 від 21 лютого 2013 року, затвердженого прокурором прокуратури Василівського району ОСОБА_10 від 16 квітня 2015 року, ОСОБА_7 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення при наступних обставинах:
20 березня 2008 року приблизно о 15 годині 00 хвилин, в м. Дніпрорудне Василівського району Запорізької області, ОСОБА_7 , знаходячись поблизу дачної ділянки №1, яка знаходиться на території садового товариства «Медик», на ґрунті довготривалих неприязних стосунків, з мотивів помсти за нанесені образи, дерев`яною палкою завдав не менше ніж два удари в область правого плеча ОСОБА_9 , який в цей час утримував велосипед, на якому стояв ящик з картоплею, внаслідок чого ОСОБА_9 спричинені тілесні ушкодження у вигляді тупої травми правого плеча з відривом довгої головки біцепса правого плеча із розвитком гіпотрофії м`язів правого плеча, з синцем в області правого плеча та набряком м`яких тканин та синцем в середній третині плеча, які у сукупності кваліфікуються, як тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, які не є небезпечними для життя, але такі, що спричинили тривалий розлад здоров`я більш ніж 21 добу.
Дії ОСОБА_7 кваліфіковано за ч.1 ст.122 КК, як умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я..

Постановляючи вирок, суд першої інстанції зазначив, що дослідивши зібрані у кримінальному провадженні докази, перевіривши їх на предмет належності і допустимості, оцінивши їх в сукупності, ґрунтуючись на засадах справедливості, виваженості та неупередженості, прийшов до висновку, що пред`явлене ОСОБА_7 обвинувачення не знайшло свого об`єктивного підтвердження, безспірних доказів вини ОСОБА_7 в завданні потерпілому ОСОБА_9 умисного середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я, не встановлено, а тому дійшов до висновку про виправдання через недоведеність вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_10 , посилається на незаконність вироку суду першої інстанції, вважає його таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з неповнотою судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону. Апелянт вважає, що судом не вжито належних заходів для дослідження доказів, свідки ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були безпосередніми свідками побиття ОСОБА_9 не допитані. Судом не перевірені показання свідка ОСОБА_13 під час судового розгляду не досліджені всі обставини, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, зокрема, подія правопорушення. Судом в мотивувальній частині вироку вказано дату вчинення кримінального правопорушення 20.03.2008, однак в обвинувальному акті зазначено дату вчинення кримінального правопорушення 21.03.2008. Прокурор зазначає, що суд в мотивувальній частині вироку не надав оцінки належності, допустимості та достовірності доказам, на які вказувала під час судового розгляду сторона обвинувачення, допустив при їх оцінці вибірковість, надавши перевагу одним доказам та без належного спростування не дав правову оцінку всім дослідженим доказам в їх сукупності. Ухвалюючи вирок, судом безпідставно не прийнято до уваги покази потерпілого ОСОБА_9 та не в повній мірі описані покази свідка ОСОБА_14 . Також судом не враховано висновок комісійної судово-медичної експертизи за №92-к від 27.10.2014. Суд першої інстанції не навів належних мотивів з яких він не приймає досліджені у судовому засіданні докази обвинувачення. Прокурор вважає, що порушуючи прямі норми КПК України, належним чином не обґрунтовуючи своє рішення суд першої інстанції безпідставно відкинув докази обвинувачення та внаслідок такого порушення вимог кримінального процесуального закону України ухвалено незаконне, необґрунтоване та невмотивоване рішення. Крім того, суд першої інстанції не взяв до уваги протокол відтворення обстановки та обставин події від 25.03.2011 та протокол проведення слідчого експерименту від 13.11.2014, хоча вказані протоколи на стадії досудового розслідування та під час судового розгляду стороною захисту не оспорювались. Також прокурор посилається на безпідставне задоволення клопотання сторони захисту про дослідження матеріалів дослідчої перевірки, а саме постанови про відмову в порушенні кримінальної справи відносно ОСОБА_15 .

Апелянт зазначає, що у вироку суду встановлені протиріччя у висновках суду щодо підстав виправдання ОСОБА_7 при ухваленні вироку. Так, з мотивувальної частини вироку, суд як на підставу для виправдання ОСОБА_7 вказав на недоведеність вини обвинуваченого, оскільки не надано прямих і безспірних доказів причетності обвинуваченого, а в резолютивній частині зазначив підставою виправдання ОСОБА_7 як недоведеність вчинення кримінального правопорушення, що є неприпустимим, оскільки вказані підстави є різними підставами для виправдання особи.

На підставі викладеного просить скасувати вирок та направити кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 на новий судовий розгляд у суду першої інстанції.

Заслухавши в засіданні апеляційної інстанції доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу прокурора; потерпілого та його представника, які підтримали апеляційну скаргу прокурора; обвинуваченого і його захисника, які, заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, вважали вирок законним і обґрунтованим; перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів, вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає виходячи з наступного.

Положенням ч.1 ст.404 КПК України передбачено, що вирок суду першої інстанції переглядається в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст.368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання, чи містить діяння, у якому обвинувачується особа, склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.
Згідно з ч.3 ст.374 КПК України у разі визнання особи виправданою суд у вироку зазначає формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

На переконання колегії суддів вказані вимоги судом першої інстанції були дотримані.

Підстави для виправдання ОСОБА_7 і мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення, викладені у вироку в повному обсязі.

Так, на підтвердження вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.122 КК України, сторона обвинувачення посилалась на покази потерпілого ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_13 , які допитані судом першої інстанції, а також на письмові докази, а саме:

- протокол усної заяви про злочин, зареєстрованої в ЖРЗПЗ Василівського РВ ГУМВС України в Запорізькій області 20.03.2008 №738;
- витяг з Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000392 від 21 лютого 2013 року (т.1 а.с.1);
- висновок судово-медичної експертизи №209 від 27 листопада 2008 року (т.2 а.с.39-41);
- висновок судово-медичної експертизи №214/П від 23 лютого 2009 року (т.1 а.с.210-212, т.2 а.с.152-157);
- висновок комісійної судово-медичної експертизи №92/к від 27 жовтня 2014 року (т.1 а.с.218-228);
- протокол відтворення обстановки та обставин події від 25 березня 2011 року за участю потерпілого ОСОБА_9 (т.1 а.с.213-217);
- протокол проведення слідчого експерименту із застосуванням відеозапису від 13 листопада 2014 року (т.1 а.с.229-230);
- протокол слідчого експерименту від 19 липня 2014 року за участю свідка ОСОБА_13 (т.1 а.с.140);
- протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 липня 2014 року за участю свідка ОСОБА_13 (т.1 а.с.141-144).
Під час судового розгляду провадження, суд, протокольною ухвалою затвердив запропонований сторонами обсяг доказів та порядок їх дослідження щодо доведення вини обвинуваченого ОСОБА_7 у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.122 КК України.

Проаналізувавши усі докази на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, підтверджених доказами, дослідженими у процесі судового розгляду й оціненими судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом і оцінюючи кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності і взаємозв`язку, прийшов до висновку, що стороною обвинувачення не було доведено, що кримінальне правопорушення було вчинено обвинуваченим, тому останній підлягав виправданню на підставі п.2 ч.1 ст.373 КПК України.

З вказаними висновками суду першої інстанції повністю погоджується колегія суддів.

Відповідно до ч.1 ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: подія кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення, вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір процесуальних витрат, обставини які впливають на ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, характеризують особу обвинуваченого, обтяжують чи пом`якшують покарання, які виключають кримінальну відповідальність або є підставою для закриття кримінального провадження, обставини, що є підставою для звільнення від кримінальної відповідальності або покарання.

Відповідно до ч.1 ст.92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, за винятком випадків, передбачених частиною другої цієї статті, покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках - на потерпілого.

Згідно з положеннями статті 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Дана презумпція невинуватості є одним із основних принципів сучасного кримінального провадження, що в Україні визнана відправною точкою правосуддя. Окрім того, це положення закріплено в пункті 2 статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини та основних свобод, в якій зазначено, що кожен обвинувачений в скоєнні кримінального злочину вважається невинним, до тих пір поки його винність не буде встановлена в законному порядку.

За приписами ч.ч.2, 4 статті 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. При цьому, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи.

Так, апеляційна скарга може бути задоволена апеляційним судом у разі, якщо вона містить посилання на те, в чому полягає неправильність оскаржуваного вироку та містить визначені чинним процесуальним законом підстави для скасування або зміни оскаржуваного судового рішення судом апеляційної інстанції. Лише за об`єктивного підтвердження таких підстав можливе скасування оскаржуваного вироку. В апеляційній скарзі прокурор, ще раз цитує докази та доводи із обвинувального акту, яким надана правова оцінка судом, формально виражає незгоду із вироком суду, і не спростовує об`єктивними даними висновки місцевого суду.

Стосовно вказівкисудом в мотивувальній частині вироку невірної дати вчинення кримінального правопорушення. Судом апеляційної інстанції з матеріалів кримінального проваджена встановлено, що згідно Витягу з кримінального провадження №0000392 вказано дату вчинення кримінального правопорушення саме 20.03.2008 року (т.1 а.с.1). Таким чином, судом першої інстанції встановлено дату вчинення кримінального правопорушення згідно вказаного Витягу.

Крім того, дата події 20.03.2008 підтверджується також доданими до матеріалів кримінального провадження наступними доказами, а саме: заявою ОСОБА_9 про злочин від 20.03.2008, висновком судово-медичної експертизи №209 від 11.11.2008, протоколом допиту потерпілого ОСОБА_9 від 11.11.2008, протоколом очної ставки ОСОБА_9 та ОСОБА_15 від 24.03.2011, протоколом відтворення обстановки і обставин від 25.03.2011, висновком судово-медичної експертизи №92/к від 19.07.2014, протоколом слідчого експерименту від 13.11.2014. Таким чином, обвинувальний акт містить вказівку на дату вчинення події, що не відповідає фактичним обставинам події, які є предметом розгляду в суді та суперечить вказаним доказам.

Доводи прокурора щодо невжиття належних заходів для дослідження доказів, а саме допиту свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , слід зазначити, що 14.03.2016 свідок ОСОБА_12 надала до суду заяву, в якій зазначила, що вона не була свідком конфлікту, у зв`язку з поганим станом здоров`я, просила врахувати надані нею пояснення та більше не турбувати її по даному питанню.

В той же час, захисником обвинуваченого долучено до матеріалів справи протоколи додаткових допитів свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , зі змісту яких вбачається, що вони не були свідками події 20.03.2008 під час побиття ОСОБА_9 .

Інших доказів причетності ОСОБА_7 , до вчинення вищезазначеного злочину органом досудового розслідування не здобуто, зокрема, і не встановлено очевидців вчинення злочину. Крім того стороною обвинувачення не було виконано обов`язку забезпечення явки всіх відомих свідків у судове засідання, що унеможливило їх допит судом. Натомість, суд сприяв стороні обвинувачення у виконанні цього обов`язку, зокрема, багаторазово надсилав судові повістки рекомендованою кореспонденцією, а також застосовував приводи до свідків, які не були виконані.
Судом першої інстанції визнані недопустимими відомості, які містяться в протоколі пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 липня 2014 року за участю свідка ОСОБА_13 (т.1 а.с.141-144) у зв`язку із порушенням порядку, встановленого ст.228 КПК України для проведення впізнання особи.
Колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду проте, що впізнання за участю свідка ОСОБА_13 мало суто формальний характер, фактично виконувалось без дотриманням встановленого порядку, тож відповідно до ст.86 КПК України, він не може бути визнаний допустимим та використовуватись судом в якості доказу, оскільки цей доказ отриманий з грубим порушенням встановленої КПК України процедури.
В той же час, оскільки в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 відмовився від своїх показань і пояснив, що він не був очевидцем події кримінального правопорушення в березні 2008 року за участю обвинуваченого ОСОБА_7 і потерпілого ОСОБА_9 , а відображені в протоколах слідчих дій відомості він повідомив за отриману від потерпілого винагороду, судом першої інстанції досліджені в судовому засіданні письмові докази: протокол допиту свідка ОСОБА_13 від 19 липня 2014 року (т.1 а.с.144-145), протокол слідчого експерименту від 19 липня 2014 року за участю свідка ОСОБА_13 (т.1 а.с.140) та протокол пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 19 липня 2014 року за участю свідка ОСОБА_13 (т.1 а.с.141-144).
Враховуючи викладене, суд першої інстанції відкинув вказані докази, посилаючись на положення ч.4 ст.95 КПК України, відповідно до якої суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому ст.225 цього Кодексу. Суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.
Перелічені обставини на переконання суду доводили грубе порушення слідчим вимог ст.ст.228, 237 КПК України, що встановлюють порядок пред`явлення особи для впізнання за фотознімками та порядок проведення огляду, і породжувало обґрунтовані сумніви у достовірності отриманих слідчим доказів, а також вжиття ним дійсних заходів для розкриття злочину і проведення досудового розслідування у законний спосіб.
З цих підстав протоколи впізнання за фотознімками судом визнані недопустимими доказами, які не могли бути взяті судом до уваги при постановлені вироку.
Колегія суддів не погоджується з доводами прокурора про те, що суд упереджено та неправомірно взяв до уваги одні докази та необґрунтовано відкинув інші, адже підстави для визнання ряду доказів неналежними і недопустимими суд у вироку зазначив, і вони є вмотивованими.

Суд першої інстанції під час судового розгляду дослідив висновок судово-медичної експертизи №209 від 27 листопада 2008 року (т.2 а.с.39-41), з якого встановлено, що відносно ОСОБА_9 вперше проведено судово-медичну експертизу, однак діагноз «відрив довгої головки двоголового м`язу» при оцінці ступеня тяжкості експертом не враховувався, оскільки у ОСОБА_9 має місце правосторонній плече-лопатковий периартрит (згідно висновку лікаря-травматолога від 12.11.2008 року) і зв`язку із травмою 20.03.2008 року не вбачається.
Також суд дослідив висновок судово-медичної експертизи №214/П від 23 лютого 2009 року (т.1 а.с.210-212, т.2 а.с.152-157), зі змісту якого вбачається відсутність достатнього обсягу клінічних даних, що свідчать про наявність у ОСОБА_16 травматичного відриву головки двоголового м`язу правого плеча при зверненні його за медичною допомогою 21.03.2008 року, відсутність в анамнезі (зі слів) відповідного механізму для утворення подібних пошкоджень, тривалий період часу, що пройшов з моменту травми до діагностування відриву довгої головки двоголового м`язу правого плеча, на підставі чого експерт прийшов до висновку про неможливість встановлення давності спричинення тілесного ушкодження.

Судом також встановлено, що за даними амбулаторної картки хворого ОСОБА_9 , вказані в описовій частині висновків судово-медичних експертиз, при зверненні його за медичною допомогою 21.03.2008 року вперше він не вказував на скарги в області правого плеча, а діагноз: відрив довгої головки двоголового м`язу справа було встановлено потерпілому ОСОБА_9 вперше 29 серпня 2008 року, тобто після спливу 5 місяців після травми, яку потерпілий ОСОБА_9 пов`язує з його побиттям 20 березня 2008 року.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що вказаними висновками судово-медичних експертиз жодним чином не встановлено, що станом на 20 березня 2008 року у потерпілого ОСОБА_9 були наявні тілесні ушкодження у вигляді травматичного відриву головки двоголового м`язу правого плеча.

Таким чином проаналізувавши зібрані по кримінальному провадженню та досліджені в ході судового слідства докази, суд першої інстанції дійшов висновку, що стороною обвинувачення не надано достовірних прямих доказів завдання тілесних ушкоджень саме обвинуваченим ОСОБА_7 . Також суд вважав, що відсутні докази зв`язку з травмою, отриманою потерпілим ОСОБА_9 20 березня 2008 року, і тілесними ушкодженнями у вигляді відриву довгої головки двоголового м`язу правого плеча, вперше встановленими 29 серпня 2008 року і кваліфікованими судово-медичним експертом як середньої тяжкості тілесне ушкодження.

Стосовно доводів апеляційної скарги прокурора про те, що судом безпідставно не прийнято до уваги покази потерпілого ОСОБА_9 та не в повній мірі описані покази свідка ОСОБА_14 , колегія суддів вважає, що судом першої інстанції оцінено критично показання потерпілого ОСОБА_9 щодо нанесення йому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 , обґрунтовано, оскільки такий висновок відповідає встановленим фактичним обставинам провадження.

Стосовно показань свідка ОСОБА_14 , яка є дружиною потерпілого і не була очевидцем подій, а про обставини справи знає зі слів чоловіка, суд зазначив, що такі свідчення не можуть прийматися до уваги судом і не доводять факту нанесення потерпілому тілесних ушкоджень обвинуваченим ОСОБА_7 , оскільки за змістом ст.97 КПК України є показаннями з чужих слів, а тому визнав їх недопустимими.
Також суд визнав висновок комісійної судово-медичної експертизи №92/к від 27.10.2014 р. та показання свідка ОСОБА_14 не належними та недопустимими доказами, ці висновки суд виклав вмотивовано та обґрунтовано.
Щодо висновку комісійної судово-медичної експертизи №92/к від 27.10.2014 р. суд пешої інстанції зазначив, що вказаний висновок проводився з метою з`ясування можливості спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_9 за обставин, відображених свідком ОСОБА_13 під час проведення слідчого експерименту 19.07.2014 року, однак у зв`язку з тим, що свідок ОСОБА_13 категорично заперечував обставини, відображені в протоколах слідчих дій за його участю, суд визнав зазначений доказ як неналежний та недопустимий.
Таким чином, доводи прокурора на предмет невідповідності висновків суду, фактичним обставинам кримінального провадження на переконання колегії суддів не можна визнати обґрунтованим, з огляду на те, що суд у вироку навів, відповідно до ч.3 ст.374 КПК України, підстави для виправдання обвинуваченого, зазначив мотиви, з яких суд відкинув докази обвинувачення, і також те, що колегією суддів не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону при прийнятті судом такого рішення. Як і в інших випадках прокурор не вказує в чому полягає неправильність цього рішення, а формально виражає свою незгоду з ним.

Підстав передбачених ст.409 КПК України для скасування вироку суду під час апеляційного перегляду провадження колегія суддів не встановила.

З огляду на зазначене, колегія суддів доходить висновку, що виправдувальний вирок суду є законним, обґрунтованим і вмотивованим. Підстави для його скасування через наведені в апеляційній скарзі доводи відсутні.
Істотних порушень кримінального процесуального законодавства, що тягнуть скасування вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді справи також не встановлено.

З огляду на зазначене та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_10 залишити без задоволення.
Вирок Василівського районного суду Запорізької області від 07 травня 2019 року, стосовно ОСОБА_7 , залишити без змін.
Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4