Справа № 504/1910/19
Провадження № 1-в/504/87/19
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06.08.2019 смт. Доброслав

Комінтернівський районний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

за участі прокурора ОСОБА_3 ,

представника лікарського закладу ОСОБА_4 ,

хворого ОСОБА_5 ,

захисника адвоката - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду № 4, заяву головного лікаря КУ «ООПЛ №2» ОСОБА_7 про зміну примусових заходів медичного характеру зі звичайним режимом нагляду в умовах психіатричного стаціонару КУ «ООПЛ №2» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на примусове амбулаторне лікування за місцем мешкання, -

ВСТАНОВИВ:

Головний лікар КУ «ООПЛ №2» ОСОБА_7 звернувся до суду із заявою про зміну примусових заходів медичного характеру зі звичайним режимом нагляду в умовах психіатричного стаціонару КУ «ООПЛ №2» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на примусове амбулаторне лікування за місцем мешкання.

Постановою Комінтернівського районного суду Одеської області від 06.05.2009 року до ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , застосовано примусові заходи медичного характеру у виді госпіталізації на примусове лікування в психіатричну лікарню закритого типу з суворим режимом нагляду до його видужання по факту вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.
Ухвалою Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16.05.2017 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінено заходи медичного характеру з суворого режиму нагляду, на примусове лікування у відділення із посиленим наглядом.
Ухвалою Миколаївського районного суду Миколаївської області від 16.11.2017 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , змінено заходи медичного характеру із посиленого режиму нагляду, на примусове лікування в умовах звичайного нагляду.
Ухвалою Комінтернівського районного суду Одеської області від 27.11.2018 року ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , продовжено примусові заходи медичного характеру зі звичайним режимом нагляду в умовах КУ «ООПЛ № 2».
В заяві головного лікаря КУ «ООПЛ №2» від 23.05.2019 року, до якого доданий акт від 07.05.2019 року психіатричного огляду особи, яка знаходиться на примусовому лікуванні, ставиться питання про зміну примусових заходів медичного характеру зі звичайним режимом нагляду в умовах психіатричного стаціонару КУ «ООПЛ №2» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на примусове амбулаторне лікування за місцем мешкання.

У судовому засіданні захисник, представник лікарського закладу та сам хворий ОСОБА_5 підтримали заяву головного лікаря, просили її задовольнити.

Прокурор заперечував, послався на те, що комісія лікарів психіатрів ООПЛ № 2 не довела, що ОСОБА_5 не становить очевидної небезпеки як до себе, так і для оточуючих осіб.

Заслухавши думку учасників процесу, вивчивши матеріали судової справи, суд дійшов до наступного висновку:

У відповідності до положень ст. 5 S: 1 ((е) законне взяття під варту душевнохворих) Європейської Конвенції захисту прав людини та основних свобод, кожний має право на свободу та особисту недоторканість. Ніхто не може бути позбавлений свободи не інакше ніж у випадках і в порядку, встановленому законом.

У відповідності до положення ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», суди при розгляді справ застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 3 Конституції України людина її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Відповідно до ч. 2 ст. 28 Конституції України жодна людина без її вільної згоди не може бути піддана медичним, науковим чи іншим дослідам.

Відповідно до ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом.

У справі «Акопян проти України» ЄСПЛ дійшов до наступного висновку:

Для того, аби встановити, чи мало місце «позбавлення свободи», треба врахувати цілу низку чинників, які постають у конкретній справі. Поняття позбавлення свободи поєднує у собі як об`єктивний елемент, а саме тримання особи в обмеженому просторі протягом значного періоду часу, так і суб`єктивний елемент, тобто відсутність достовірної згоди особи на таке тримання (див. рішення від 16 червня 2005 року у справі «Шторк проти Німеччини» (Storck v. Germany), заява № 61603/00, пп. 71 і 74, ЄСПЛ 2005-V).
У цій справі сторони не оскаржували той факт, що тримання заявниці у психіатричній лікарні становило «позбавлення свободи» у значенні пункту 1 статті 5 Конвенції. Суд не вбачає підстав вважати інакше. Зокрема, що стосується об`єктивного елементу, то заявницю тримали в лікарні впродовж значного проміжку часу, вона не могла вільно залишити її, а її зв`язок із зовнішнім світом був серйозно обмежений. Щодо суб`єктивного елементу, ніщо не свідчить про те, що тримання заявниці у лікарні було добровільним. Насамкінець вона втекла з лікарні після численних марних клопотань про виписку.
Суд також зазначає, що психіатрична лікарня була державною установою, та вважає, що оскаржувана ситуація порушує питання відповідальності держави-відповідача за Конвенцією(див. рішення у справах «Гласс проти Сполученого Королівства» (Glass v. the United Kingdom), заява № 61827/00, п. 71, ЄСПЛ 2004-ІІ, та «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia), заява № 44009/05, п. 110, ЄСПЛ 2008).
(ii) Правомірність позбавлення свободи
Для того, щоб відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції, тримання під вартою, про яке йдеться, повинно, перш за все, бути «законним», зокрема відповідати передбаченій законом процедурі; у зв`язку з цим Конвенція по суті посилається на національне законодавство та передбачає обов`язок дотримання його матеріально-правових та процесуальних норм (див. рішення від 24 вересня 1992 року у справі «Херцегфальві проти Австрії» (Herczegfalvy v. Austria), п. 63, Series А № 244). Крім того, вимога щодо затримання відповідно до «процедури, встановленої законом», вимагає наявності в національному законодавстві «справедливих та належних процедур» і відповідного правового захисту від свавільного позбавлення свободи (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справах «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 45, Series A № 33; «Амуур проти Франції»(Amuur v. France), від 25 червня 1996 року, п. 53, Reports of Judgments and Decisions 1996-III, та «H.L. проти Сполученого Королівства» (Н.L. v. the United Kingdom), заява № 45508/99, п. 115, ECHR 2004-IX).
На додаток, підпункти з «а» до «f» пункту 1 статті 5 Конвенції містять вичерпний перелік дозволених підстав позбавлення свободи; такий захід не буде законним, якщо він не відповідає одній з цих підстав (див. рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі» (Witold Litwa v. Poland), заява № 26629/95, п. 49, ЄСПЛ 2000-ІІІ, та «Єндровяк проти Німеччини» (Jendrowiak v. Germany), заява № 30060/04, п. 31, від 14 квітня 2011 року).
У цій справі заявницю помістили до психіатричної лікарні та тримали там, тому що лікарі вважали, що вона потребує лікування психіатричного захворювання. Отже, випадок заявниці має розглядатися за підпунктом «е» пункту 1 статті 5 Конвенції, який в якості винятку передбачає затримання «психічно хворих».
Згідно з практикою Суду особа не може бути позбавлена волі як «психічно хвора», якщо не дотримано трьох нижченаведених мінімальних умов: по-перше, має бути достовірно доведено, що особа є психічно хворою; по-друге, психічний розлад повинен бути такого виду або ступеня, що слугує підставою для примусового тримання у психіатричній лікарні; по-третє, обґрунтованість тривалого тримання у психіатричній лікарні залежить від стійкості такого захворювання (див. вищезазначене рішення у справі «Вінтерверп проти Нідерландів»(Winterwerp v. the Netherlands), п. 39; рішення у справі «Варбанов проти Болгарії» (Varbanov v. Bulgaria), заява № 31365/96, п. 45, ЄСПЛ 2000-Х, та вищезазначене рішення у справі «Штукатуров проти Росії» (Shtukaturov v. Russia), п. 114).
Національні органи дійшли висновку, що власне госпіталізація заявниці до лікарні була виправданою. Проте не було зроблено подібного висновку стосовно продовжуваного тримання заявниці в лікарні, яке тривало з 11 вересня по 7 листопада 1997 року.
Навпаки, під час провадження на національному рівні експертна комісія дійшла висновку, що заявниця могла бути виписана із психіатричної лікарні незабаром після її госпіталізації за її клопотанням про виписку, оскільки її психічний стан не свідчив про те, що вона становить небезпеку для себе та оточуючих (див. пункт 17).
Отже, не вбачається, що заявниця страждала на психіатричне захворювання, яке вимагало тримання її у лікарні впродовж строку, що розглядається. Цього достатньо, аби дійти висновку, що тримання заявниці у лікарні впродовж проміжку часу, який розглядається, не відповідало вимогам підпункту «е» пункту 1 статті 5 Конвенції.
Примусові заходи медичного характеру застосовуються за рішенням суду у випадках та в порядку, встановлених Кримінальним, Кримінальним процесуальним кодексами України, цим Законом та іншими законами.
За рішенням суду застосовуються такі примусові заходи медичного характеру:
1) надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку;
2) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги із звичайним наглядом;
3) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з посиленим наглядом;
4) госпіталізація до закладу з надання психіатричної допомоги з суворим наглядом.
Питання про продовження, зміну або припинення застосування примусового заходу медичного характеру вирішується судом у разі такої зміни стану психічного здоров`я особи, за якої відпадає необхідність застосування раніше призначеного заходу та виникає необхідність у призначенні іншого примусового заходу медичного характеру чи якщо особа видужала. Продовження, зміна або припинення застосування примусових заходів медичного характеру здійснюється судом за заявою представника закладу з надання психіатричної допомоги (лікаря-психіатра), який надає особі психіатричну допомогу. До заяви додається висновок комісії лікарів-психіатрів, що обґрунтовує необхідність продовження, зміни або припинення застосування таких примусових заходів.
За матеріалами справи відносно ОСОБА_5 встановлено, що відповідно до акту комісії лікарів- психіатрів на особу, яка перебуває на примусових заходах медичного характеру № б/н від 07.05.2019 року судом встановлено, що за минулі місяці на фоні постійного прийому ін`єкція галоперидолу- деконоату по 100-150 мг, 1 раз на три тижні, та нічного прийому амитриптиліна поведінка хворого змінилась: він став підвласним, припинив аффективно реагувати на зауваження, к слабким хворим почав відноситись доброзичливо, та в цілому стан хворого покращився в найкращий бік, значно зменшились роздратування та брутальність, на зауваження реагує адекватно.
Комісія дійшла до висновку, що через покращення психічного стану хворого, є підстави для зміни примусових заходів медичного характеру з звичайного нагляду та переведення ОСОБА_5 на амбулаторне примусове лікування за схемою прийому медичних препаратів: галоперидолу- деконоату по 100-150 мг, 1 раз на три тижні, та нічного прийому амитриптиліна 50 мг.
У своїй справі «Анатолій Руденко проти України» ЄСПЛ визначив принцип 16, зокрема, «1. будь-яка особа може бути госпіталізована до психіатричного закладу в якості пацієнта у примусовому порядку, або особа, вже госпіталізована як пацієнт у добровільному порядку, може триматися як пацієнт у психіатричному заклад у примусовому порядку тоді й тільки тоді, коли уповноважений для цієї мети відповідно до закону кваліфікований фахівець, який працює в області психіатрії, встановить відповідно до принципу 4, наведеного вище, що ця особа страждає на психічне захворювання, і визначить, що: (а) внаслідок цього психічного захворювання існує серйозна загроза заподіяння безпосередньої або неминучої шкоди цій особі або іншим особам, або (b) у випадку особи, чиє психічне захворювання є тяжким, а розумові здібності - ослабленими, відмова від госпіталізації або тримання даної особи в психіатричному закладі може призвести до серйозного погіршення її здоров`я або унеможливить застосування належного лікування, яке може бути здійснене лише за умови госпіталізації до психіатричного закладу відповідно до принципу найменш обмежувальної альтернативи. У випадку, зазначеному в підпункті «б», необхідно, по можливості, проконсультуватися з іншим таким фахівцем, який працює в області психіатрії. У роді проведення такої консультації госпіталізація до психіатричного закладу або тримання в ньому в примусовому порядку можуть мати місце лише за згодою іншого фахівця, який працює в області психіатрії.

У даній справі відносно ОСОБА_5 лікарі психіатри у своєму висновку жодним чином не дійшли до висновку, що хворий ОСОБА_5 не становить небезпеки до себе та оточуючих його осіб.
Навпаки, у висновку комісії йдеться про значне зменшення роздратування та брутальності, що, якнайменше, не виключає серйозної небезпеки того, що перебуваючи на примусовому амбулаторному лікування хворий може бути чи стати у майбутньому небезпечним як для себе, так і для оточуючих його осіб.
Крім того, в судовому засіданні представник лікарського закладу підтвердив, що говорити про значне видуження хворого ОСОБА_5 в теперішній час не має підстав, оскільки лише правильно підібрана доза ліків та постійних їх прийом з встановленою періодичність призвів до усунення певних небезпечних симптомів захворювання.
Доводи того, що в теперішній час не вирішено питання призначення опікуна хворому судом частково приймаються.
Зокрема, дійсно, рішення суду про встановлення (призначення ) недієздатному ОСОБА_5 опікуна не існує.
Разом із тим, передача хворого під опіку та лікарський нагляд у доповнення до примусового амбулаторне лікування законом не передбачено.
Опікун зобов`язаний опікуватись про підопічного в тому числі і про його лікування (ст. 67 ЦК України).
Тому дане питання теж має бути негайно вирішено у встановленому законом порядку.
Таким чином суд вважає, що заява не обґрунтована та не підлягає задоволенню,

На підставі викладеного, керуючись ст. 3, ч. 2 ст. 28, ст. 55 Конституції України, ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини», ст. 95 КК України, ст.ст. 392, 393, 395, 512, 514, 516 КПК України, суд, -

УХВАЛИВ:

Заяву головного лікаря КУ «ООПЛ №2» - ОСОБА_7 про зміну примусових заходів медичного характеру зі звичайним режимом нагляду в умовах психіатричного стаціонару КУ «ООПЛ №2» ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на примусове амбулаторне лікування за місцем мешкання, - залишити без задоволення.

Доручити Йосипівській сільській раді Фрунзівського району Одеської області негайно звернутись до відповідного суду із подання про призначення недієздатному ОСОБА_5 опікуна.

Ухвала може бути оскаржена протягом семи діб з часу її проголошення до судової палати з кримінальних та адміністративних справ апеляційного суду Одеської області.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається до Одеського апеляційного суду через Комінтернівський районний суд Одеської області.

Суддя ОСОБА_1