Номер провадження: 11-кп/813/1468/19
Номер справи місцевого суду: 520/2424/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
ОДЕСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17.10.2019 року м. Одеса

Одеський апеляційний суд у складі:
головуючого: судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,
за участю: прокурора ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 із доповненнями в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.08.2019 р., якою відносно:

ОСОБА_8 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Тбілісі, Республіки Грузія, громадянина України, з вищою освітою, на час інкримінованого кримінального правопорушення працюючого директором Комунального позашкільного навчального закладу «Одеський міський дитячий оздоровчо-спортивний комплекс «Вікторія», зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

- обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 270, ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою,

встановив:

Зміст оскаржуваного судового рішення і встановлених обставин судом 1-ої інстанції.

Зазначеною ухвалою суду першої інстанції від 22.08.2019 р. обвинуваченомуОСОБА_8 продовжено дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на два місяці, тобто до 22.10.2019 року.

Мотивуючи своє рішення, суд зазначив, що ОСОБА_8 обвинувачується у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, два з яких є тяжкими, відповідно до ч. 4 ст. 12 КК України. На теперішній час ризик можливого незаконного впливу обвинуваченого на потерпілих та свідків в рамках об`єднаного кримінального провадження за ч. 2 ст. 270, ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, перестав існувати.

Також, суд зауважив на тому, що тяжкість покарання, яке загрожує обвинуваченому у випадку визнання останнього винним у вчиненні даних кримінальних правопорушень, беручи до уваги обставини інкримінованих правопорушень, значний суспільний резонанс, викликаний зокрема кількістю жертв, а також великою кількістю потерпілих осіб в рамках кримінального провадження за ч. 2 ст. 270 КК України, більшість з яких являються малолітніми особами, беручи також до уваги особу обвинуваченого, зокрема ту обставину, що останній обвинувачується у вчиненні декількох кримінальних правопорушень, вважає, що ризик можливого переховування обвинуваченого від суду на даний час не зменшився та також продовжує існувати.

Суд вважав, що не лише повне скасування запобіжного заходу, а й застосування до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді особистого зобов`язання не забезпечить належної його поведінки та виконання покладених на нього процесуальних обов`язків, бо саме завдяки своєчасно обраному на законних підставах запобіжному заходу у вигляді тримання під вартою, можливість реалізації обвинуваченим зазначених ризиків виключено, а тому дію застосованого до обвинуваченого запобіжного заходу слід продовжити.

Вимоги наведені в апеляційній скарзі та узагальнення доводів особи яка її подала.

В апеляційній скарзі з доповненнями захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 зазначив, що вважає ухвалу суду першої інстанції незаконною та необґрунтованою, з таких підстав:
- сторона обвинувачення обмежилась загальними фразами щодо наявності ризику переховування ОСОБА_8 від суду, а суд послався на гіпотетичний ризик такого переховування;
- підозра ОСОБА_8 у скоєнні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 270 КК України не знайшла свого підтвердження, а висновки органу досудового розслідування про її наявність не підтверджується жодними із зібраних доказів;
- до матеріалів провадження в березні 2019 р. долучений висновок №9243 від 29.01.2019 р., відповідно до якого основною причиною пожежі може бути аварійний режим роботи побутового заглибного електричного кип`ятильника, яким згідно матеріалів справи користувалась ОСОБА_9 , а прямою причиною неконтрольованої пожежі стало недотримання вимог пожежної безпеки;
- на даний час встановлено, що ОСОБА_8 не причетний до скоєння злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України;
- ОСОБА_8 є людиною похилого віку, інвалідом другої групи та страждає на низку хронічних захворювань, та стан його здоров`я погіршується, що призводить до вимушеного виклику швидкої медичної допомоги для надання екстреної допомоги, а подальше утримання його в умовах слідчого ізолятору може призвести не незворотних наслідків.
Посилаючись на такі доводи, захисник ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати та постановити нову ухвалу, якою змінити ОСОБА_8 запобіжний захід на нічний домашній арешт з покладенням на нього обов`язків, передбачених КПК України.

В судовому засіданні суду апеляційної інстанції захисник ОСОБА_7 підтримав доводи, викладені в апеляційній скарзі та просив їх задовольнити, натомість прокурор ОСОБА_6 заперечувала проти вимог захисника та просила відмовити в її задоволенні, а ухвалу суду залишити без змін.

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників судового розгляду, вивчивши матеріали провадження, апеляційний суд доходить висновку про таке.

Мотиви суду апеляційної інстанції.

Частиною першою статті 404 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно з вимогами ч. 1 ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Частиною 4 ст. 5 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» визначено права кожного, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, ініціювати провадження, в якому суд без зволікання має встановити законність затримання та прийняти рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.

З огляду на що, Рішенням Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. положення ч. 2 ст. 392 КПК України щодо унеможливлення окремого апеляційного оскарження ухвали суду про продовження строку тримання під вартою, постановленої під час судового провадження в суді першої інстанції до ухвалення судового рішення по суті, визнано таким, що не відповідає Конституції України, а ухвала Київського районного суду м. Одеси від 22.08.2019 р. підлягає апеляційному оскарженню.
Як вбачається з матеріалів провадження, а також копії обвинувальних актів, на розгляді в Київському районному суді м. Одеси перебувають кримінальні провадження за №0000919 від 29.11.2017 року, відносно ОСОБА_8 та ОСОБА_10 , за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України та кримінальне провадження №0003888 від 16.09.2017 року, відносно ОСОБА_8 , за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 270 КК України.

Відповідно до ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.

Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.

Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акту, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру чи з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.

Згідно ч. 3 ст. 199 КПК України, клопотання про продовження строку тримання під вартою, крім відомостей, зазначених у ст. 184 цього Кодексу, повинно містити: 1) виклад обставин, які свідчать про те, що заявлений ризик не зменшився або з`явилися нові ризики, які виправдовують тримання особи під вартою; 2) виклад обставин, які перешкоджають завершенню досудового розслідування до закінчення дії попередньої ухвали про тримання під вартою.

Пунктом 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду №4-р/2019 від 13.06.2019 р. (далі - Рішення) зобов`язано Верховну Раду України привести нормативне регулювання, встановлене ч. 2 ст. 392 КПК України, у відповідність із Конституцією України та цим Рішенням.

Разом з тим, на час розгляду апеляційної скарги з доповненнями захисника ОСОБА_7 на ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.08.2019 р., на виконання Рішення, будь-яких змін до КПК України, які б визначали процедуру розгляду апеляційних скарг на рішення суду першої інстанції щодо продовження запобіжного заходу під час розгляду кримінального провадження по суті, не внесені.

Окрім того, відповідно до ч. 3 ст. 404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується. Виходячи з положень п. 24 ч. 1 ст. 3 КПК України судове провадження це кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає підготовче судове провадження, судовий розгляд і ухвалення та проголошення судового рішення, провадження з перегляду судових рішень в апеляційному, касаційному порядку, а також за нововиявленими або виключними обставинами, тобто рішення суду першої інстанції, ухвалене до ухвалення судових рішень, передбачених ч. 1 ст. 392 КПК України не входять до вказаного переліку, та не передбачають витребування матеріалів провадження.

Також, зважаючи на те, що приписами ст. 23 КПК України передбачено, що суд досліджує докази безпосередньо та не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, апеляційний суд у даному випадку позбавлений можливості досліджувати докази, які б на даному етапі судового розгляду справи по суті дають підстави суду апеляційної інстанції робити висновки щодо наявності, або відсутності підстав щодо продовження обвинуваченому (-им) запобіжного заходу.

Такі обставини досліджуються безпосередньо судом першої інстанції під час судового провадження та з огляду на перевірені в порядку ст.ст. 89, 94 КПК України докази, які на момент застосування (в тому числі, продовження дії запобіжного заходу) дають підстави суду прийняти рішення відповідно до положень ст. 331 КПК України.

Тобто, апеляційний суд, по суті, позбавлений можливості надати правову оцінку обґрунтованості пред`явленого особам обвинувачення, оскільки, окрім як дослідивши обвинувальний акт, а також ухвалу суду щодо продовження запобіжного заходу та копії журналу судових засідань, не має законних на те підстав для дослідження будь-яких доказів, що можуть бути підставою для продовження запобіжного заходу у судовому засіданні.

Проте, зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_8 злочину, відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003888 від 16.09.2017 року, усвідомлюючи суспільно-небезпечний характер своїх діянь, будучи особою, яка зобов`язана дотримуватися правил безпеки, діючи зі злочинною необережністю, проявляючи бездіяльність та не виконуючи дії, спрямовані на дотримання вимог нормативних актів, що містять правила виконання відповідних робіт, ігноруючи зауваження та недоліки, на які йому вказували протягом останніх 3-х років з боку Київського РВ ГУ ДСНС України в Одеській області, ОСОБА_11 не виконав дії, які міг і повинен був виконати, внаслідок чого, 15.09.2017 року приблизно о 23 год. 15 хв. у дерев`яному корпусі №5, розташованому на території Комунального позашкільного навчального закладу «Одеський міський дитячий оздоровчо-спортивний комплекс «Вікторія» за адресою: м. Одеса, вул. Дача Ковалевського, 93, де на той час перебувало 44 дитини, виникла пожежа, внаслідок якої, загинуло три малолітні дитини та три малолітні дитини було доставлено в приймальне відділення Одеської обласної дитячої лікарні з тілесними ушкодженнями.

Зважаючи на обставини інкримінованого ОСОБА_8 злочинів, відповідно до обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000919 від 29.11.2017 року, у період з березня по серпень 2017 р. ОСОБА_8 за попередньою змовою з ОСОБА_10 , які були службовими особами, наділеними відповідними владними повноваженнями щодо керівництва комунальним позашкільним закладом, заволоділи грошовими коштами місцевого бюджету, шляхом видачі документів із завідомо недостовірними відомостями, а саме щодо працевлаштування та відпрацьованих годин працівниками у КПНЗ «Одеський МДОСК «Вікторія».

Беручи до уваги вищевикладене, а також можливу міру покарання, яка може загрожувати ОСОБА_8 у разі визнання його винним, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим та прийнятим з урахуванням положень ст. ст. 177, 178, 183 КПК України, оскільки виходячи з цього є об`єктивні підстави вважати, що до теперішнього часу продовжує існувати ризик, передбачений п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України.

Окрім того, твердження захисника ОСОБА_7 , що ОСОБА_8 не причетний до скоєння злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України є необґрунтованим та безпідставним, так як остаточного рішення по справі не прийнято, а характеристика, долучена ним до матеріалів провадження щодо досягнень обвинуваченого ОСОБА_8 у професійній діяльності суперечать обставинам, викладеним у обвинувальному акті за ознаками вчинення ним злочинів, передбачених ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, які при цьому мали систематичний характер.

Більш того, колегія суддів знаходить обґрунтованими доводи суду першої інстанції щодо продовження існування ризику переховування й з огляду на те, що остаточне рішення по справі відносно обвинуваченого ОСОБА_8 не прийнято, та останній вчинив злочин, внаслідок якого загинуло три малолітні дитини, а злочин носить до теперішнього часу суспільний резонанс та жодним чином у зв`язку з плином часу не може зменшити або пом`якшити обставини того, що внаслідок вчиненого злочину загинули діти життя яких відповідно до Конституції України є найвищою соціальною цінністю, яке оберігається та захищається державою.

Окрім того, відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом, а тому питання обґрунтованості підозри на даній стадії не є предметом розгляду апеляційного суду, в тому числі з огляду на те, що ОСОБА_8 вже пред`явлене обвинувачення, яке є твердженням про вчинення особою інкримінованого злочину, а не обґрунтованим припущенням, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення, що мало місце коли остання перебувала у процесуальному статусі підозрюваного.

Тому доводи захисника ОСОБА_7 з даного приводу не знайшли свого підтвердження, оскільки спростовані під час апеляційного розгляду справи.

Наявність у обвинуваченого ОСОБА_8 захворювань серця, інвалідності 2-ої групи, низки хронічних захворювань, що в подальшому може призвести до невідворотних наслідків, апеляційний суд зауважує на те, що надані захисником документи щодо стану хворого, датовані в 2018 роком, та маються два документи, з яких один консультативний висновок від 21.01.2019 р., виконаний на даних обстеження від 19.12.2018 р., а також картка виїзду бригади ШМД за 24.06.2019 р. «привід до виклику»: «Захворювання. Біль у серці» та обвинуваченому надана медична допомога. Будь-яких інших документів, які б об`єктивно свідчили про критичний стан обвинуваченого та вказував на обставини, які відповідно до ч. 2 ст. 183 КПК України виключають можливість застосування відносно ОСОБА_8 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, апеляційним судом не встановлено.

В свою чергу, апеляційний суд зазначає, що надання медичної допомоги, особам взятим під варту здійснюється відповідно до Порядку взаємодії закладів охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України із закладами охорони здоров`я з питань надання медичної допомоги особам, узятим під варту, затвердженого наказом Міністерства охорони здоров`я від 10.02.2012 №239/5/104, відповідно до якого, у разі необхідності в додаткових лабораторних обстеженнях, які не можуть бути проведені в медичних частинах СІЗО (наявним обладнанням, лабораторіями та обсягом медико-санітарної допомоги не передбачено проведення цих обстежень), вони проводяться на базі закладів охорони здоров`я з орієнтовного перелік та керівництво СІЗО забезпечує своєчасне направлення особи, узятої під варту, на обстеження до обраного лікарем медичної частини СІЗО закладу охорони здоров`я з орієнтовного переліку.

Таким закладом охорони здоров`я є Філії ДУ «Центр охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України» в Одеській області, однак захисником не надано доказів того, що ОСОБА_8 звертався за медичною допомогою, та йому було відмовлено у наданні такої, або така допомога, якої він потребує в умовах лікувального закладу вказаного типу не може бути наданою.

З огляду на що, колегія суддів вважає, що на підставі наданих апеляційному суду матеріалів, а також обставин та характеру вчинених злочинів, судом першої інстанції прийняте законне рішення, а відносно обвинуваченого ОСОБА_8 на даний час не можливо застосувати більш м`який запобіжний захід, оскільки він не зможе запобігти наявному ризику, передбаченому п. 1 ч. 1 ст. 177 КПК України, який об`єктивно продовжує існувати з огляду на вищевикладене.

Згідно п. 1 ч. 1 ст. 407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право, в тому числі , залишити вирок або ухвалу без змін.

Враховуючи викладене, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга з доповненнями захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 підлягає залишенню без задоволення, а ухвала суду першої інстанції залишенню без змін.

Водночас, апеляційний суд вважає за необхідне звернути особливу увагу суду першої інстанції на положення ст. 8 Конституції України, ч. 1 ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 року та приписи ст.ст. 28 та 318 КПК України.

Відповідно до ч. 4 ст. 28 КПК України, кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою, неповнолітньої особи має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово.
Водночас ч. 1 ст. 318 КПК України встановлює, що судовий розгляд має бути проведений і завершений протягом розумного строку.
Пунктом 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

В рішенні у справі «Броуган (Brogan) та інші проти Сполученого Королівства» Європейський Суд з прав людини (далі ЄСПЛ) роз`яснив, що строк, який можна визначити розумним, не може бути однаковим для всіх справ, і було б неприродно встановлювати один строк в конкретному цифровому виразі для усіх випадків. Таким чином, у кожній справі виникає проблема оцінки розумності строку, яка залежить від певних обставин.

У розумінні ЄСПЛ для визначення того, чи була тривалість певного строку розумною, передусім встановлюється початок цього строку та його закінчення. Строк, який слід брати до уваги у зазначеному відношенні, охоплює собою все провадження.

Аналіз наданих апеляційному суду копій матеріалів кримінального провадження за обвинуваченням ОСОБА_8 , пояснень сторони захисту та прокурора, свідчить про те, що кримінальне провадження перебуває на розгляді суду першої інстанції досить тривалий час, протягом якого обвинувачений тримається під вартою, але судовий розгляд не завершений та остаточне рішення не прийнято.

Апеляційний суд вважає таку невиправдану тривалість розгляду даного кримінального провадження неприпустимою, що з огляду на положення ч. 4 ст. 28 та ч. 1 ст. 318 КПК України тягне за собою порушення принципу розумності строку розгляду справи, у зв`язку із чим вважає за необхідне звернути увагу суду першої інстанції на необхідність вжиття термінових заходів щодо дотримання вищенаведених вимог кримінального процесуального закону.

Керуючись ст. ст. 24, 177, 178, 183, 194, 199, 370, 392, 404, 405, 407, 419, 532 КПК України, апеляційний суд,

ухвалив:

Апеляційну скаргу захисника адвоката ОСОБА_7 із доповненнями в інтересах обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.
Ухвалу Київського районного суду м. Одеси від 22.08.2019 р., якою відносно ОСОБА_8 , обвинуваченого у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 270, ч. 3 ст. 191, ч. 1 ст. 366 КК України, продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком до 22.10.2019 р. залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Судді Одеського апеляційного суду:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4