Дата документу 16.05.2019 Справа № 320/4137/15-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ Апеляційний суд
Провадження № 11-кп/807/110/19 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 320/4137/15-кДоповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія ст.365 ч.2 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2019 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю:
прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 (дистанційно),

захисників адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 (дистанційно),

розглянувши у відкритому судовому засіданні, дистанційно, в режимі відеоконференції з Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області, в апеляційному порядку, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 0000074, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мелітополя Запорізької області, громадянина України, маючого вищу освіту, не одруженого, не працюючого, мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого;

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України,

в с т а н о в и л а:

вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, та призначено йому покарання у виді 4 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного основного покарання з випробуванням строком на три роки, якщо він протягом цього іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки.

На підставі ст. 76 КК України покладено на ОСОБА_7 наступні обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

- не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

На підставі ст. 54 КК України позбавлено ОСОБА_7 спеціального звання «капітан міліції».

На підставі ст. 77 КК України, призначене ОСОБА_7 додаткове покарання у виді позбавлення права обіймати посади у правоохоронних органах на строк три роки, підлягає самостійному та реальному виконанню.

Запобіжний захід ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили ухвалено не обирати.

Долю речових доказів вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку суду першої інстанції, 10 грудня 2014 року о 07 годині 35 хвилин від ОСОБА_10 та о 07 годині 40 хвилин від невстановленої особи до чергової частини Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області по лінії «102» надійшли повідомлення про те, що за місцем помешкання ОСОБА_10 за адресою: АДРЕСА_2 , ОСОБА_11 стукає по вхідній двері та погрожує фізичною розправою.

Зазначені повідомлення 10 грудня 2014 року були зареєстровані до Журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події в Мелітопольському МВ ГУМВС України в Запорізькій області під № 18317 та № 18318.

Обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи на добовому чергуванні, за вказівкою помічника начальника оперативного чергового інспектора чергової частини Мелітопольського міського відділу міліції ОСОБА_12 прибув за викликом за вказаною вище адресою.

10 грудня 2014 року о 08 годині 20 хвилин обвинувачений ОСОБА_7 доставив ОСОБА_11 до Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, розташованого за адресою: Запорізька область, м. Мелітополь, вул. Леніна, 83.

Того ж дня, приблизно о 08 годині 30 хвилин, обвинувачений ОСОБА_7 , перебуваючи в кабінеті № 2 Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, під час складання протоколу серії ЗП № 021054 про вчинення ОСОБА_11 адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, у порушення вимог ст.ст. 1, 2, 3, 5, 10, 12, 13 Закону України «Про міліцію», а також присяги, прийнятої ним 14 вересня 2002 року, умисно, перевищуючи свої службові повноваження, безпідставно застосував до ОСОБА_11 фізичну силу.

Так, ОСОБА_11 за вимогою обвинуваченого ОСОБА_7 підійшов до робочого столу, за яким сидів обвинувачений. Під час ознайомлення ОСОБА_11 із вказаним вище протоколом, обвинувачений ОСОБА_7 , явно перевищуючи свої службові повноваження, розуміючи протиправність своїх дій, умисно безпідставно наніс кулаком своєї правої руки удар в праве плече ОСОБА_11 . Після цього, обвинувачений ОСОБА_7 встав, вийшов з-за столу, схопив ОСОБА_11 за верхній одяг, наніс удар правою ногою по тулубу останнього та повалив його на підлогу. Продовжуючи свої протиправні дії, обвинувачений ОСОБА_7 , бачивши, що ОСОБА_11 перебуває на підлозі, продовжив застосовувати до нього фізичну силу, а саме: наніс по два удари ногою по голові та тулубу, а також два удари рукою по голові ОСОБА_11 . Після цього, обвинувачений ОСОБА_7 , схопивши ОСОБА_11 за верхній одяг, примусово підняв його з підлоги та вивів з кабінету № 2.

Перевищенням обвинуваченим ОСОБА_7 своїх службових повноважень, яке виразилось у застосуванні до ОСОБА_11 фізичного насильства, порушено основні завдання, принципи діяльності та обов`язки міліції.

Крім того, вищевказаними незаконними діями дільничного інспектора міліції обвинуваченого ОСОБА_7 спричинено істотну шкоду державним інтересам у виді підриву авторитету та престижу органів державної влади в особі Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, оскільки в умовах системного реформування органів державної влади країни, насамперед органів внутрішніх справ, зазначені протиправні дії працівника правоохоронного органу обвинуваченого ОСОБА_7 суттєво підірвали довіру суспільства до органів внутрішніх справ, зокрема Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, у тому числі у результаті розповсюдження у засобах масової інформації відомостей та відеозапису події, в зв`язку із чим вона набула суспільного резонансу.

В апеляційній скарзі обвинувачений вважає вирок суду першої інстанції незаконним та таким, що підлягає скасуванню з підстав невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, дослідженим у судовому засіданні та у зв`язку з порушенням вимог кримінально-процесуального закону. Зазначає, що він не визнає вину у скоєнні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, оскільки він не застосовував відносно громадянина ОСОБА_11 фізичного насильства та не заподіював йому будь-яких тілесних ушкоджень. Матеріали кримінального провадження, які було досліджено у судовому засіданні, свідчать про те, що в кримінальному провадженні відсутні безперечні докази його винуватості. Фактично, допитані у судовому засіданні свідки ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 після перегляду відеозапису пояснили, що вони не можуть впізнати осіб на відеозапису, оскільки якість відеозапису погана, тобто ніхто з них не впізнав ні його, ні інших осіб на відеозапису, що свідчить про те, що висновки суду, в цій частині, не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Крім того, всі зазначені свідки поясняли в судовому засіданні, що про обставини вчинення ОСОБА_7 інкримінованого йому правопорушення їм стало відомо тільки через 2 місяці після зазначених обставин, в ході досудового розслідування, коли їм, під час їх допиту, показували відеозапис. Більш того, під час розгляду справи було встановлено, що між ним та свідками ОСОБА_24 та ОСОБА_25 під час його роботи у Мелітопольському МВ УМВС України в Запорізькій області склалися вкрай неприязні стосунки, що також підтвердили інші свідки, допитані у судовому засіданні, а саме ОСОБА_13 , ОСОБА_17 , ОСОБА_22 , ОСОБА_18 , ОСОБА_26 . Дані обставини свідчать про те, що ОСОБА_24 та ОСОБА_25 є особами, зацікавленими в тому, щоб його притягли до відповідальності за дії, які він фактично не здійснював, а тому можуть оговорювати його у скоєнні даного злочину. Також вважає, що суд незаконно та необґрунтовано задовольнив клопотання прокурора про допит у судовому засіданні у якості свідка ОСОБА_27 , оскільки даний свідок на досудовому розслідуванні не допитувався, а також не заявлявся стороною обвинувачення при визначенні обсягу доказів та порядку їх дослідження у відповідності до вимог ст. 349 КПК України, та був заявлений після допиту свідків з боку захисту, а також дослідження всіх письмових доказів, без зміни раніше встановленого порядку та обсягу дослідження доказів. Більш того, даний свідок, будучи допитаним у судовому засіданні, не був очевидцем даних обставин, а тільки підтвердив факт відібрання заяви у громадянина ОСОБА_11 та відібрання у нього пояснення. При цьому, ні в заяві про притягнення до кримінальної відповідальності, ні в поясненнях ОСОБА_11 не зазначено, що саме ОСОБА_7 застосовував до ОСОБА_11 фізичну силу та наносив йому удари. Суд безпідставно не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_11 , які свідчать про його невинуватість та не суперечать іншим доказам. Також вважає, що суд безпідставно послався у своєму вироку, як на доказ його винуватості, на відеозапис, який був продемонстрований у судовому засіданні, оскільки даний відеозапис не може бути допустимим доказом його винуватості, оскільки цей відеозапис не є первинним носієм отриманої інформації, а є лише копією. Також суд не надав належної оцінки поясненням свідка ОСОБА_28 . Суд, зазначивши окремі висновки комп`ютерно-технічної експертизи за №33-к від 30.03.2015 року, у вироку не надав їм належної оцінки у сукупності з іншими доказами, дослідженими у судовому засіданні, а також не мотивував з яких причин він не прийняв до уваги та не послався у вироку на інші висновки даної експертизи, які є доказом його невинуватості та недостовірності відео-файлу, на підставі якого його звинувачують у скоєнні злочину. Крім того, питання про те, чи можливо ідентифікувати осіб на відео-файлі, та особу, яка наносить удари іншій особі, взагалі даною експертизою не вирішувалось. Також не зрозуміло чим керувався суд першої інстанції, посилаючись у вироку, що камери відеоспостереження, саме в кабінеті № 2 Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області, встановлені відкрито з наявними попередженнями про те, що ведеться відеоспостереження. Також, звертає увагу на те, що відсутні будь-які технічні дані приладу, з якого велося відеоспостереження, яким чином, з технічної точки зору, була здійснена фіксація, яка ідентифікувала та вказувала би на те, що цей запис було зроблено на технічній апаратурі, розташованій в приміщенні Мелітопольського ВП ГУНП в Запорізькій області, а ні в іншому місці. Суд також не прийняв до уваги та не дав належної оцінки у вироку його показам, вважаючи їх безпідставними та такими, щоб уникнути відповідальності за скоєння злочину.

На підставі викладеного, просить вирок суду першої інстанції скасувати та закрити кримінальне провадження відносно нього, у зв`язку з відсутністю у його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставин справи, доведеність вини та юридичну кваліфікацію дій ОСОБА_7 , вважає, що призначене судом покарання не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через його м`якість. Зазначає, що під час досудового розслідування та судового розгляду кримінального провадження ОСОБА_7 , незважаючи на доведеність його вини матеріалами провадження, свою вину у вчиненні інкримінованого йому тяжкого злочину, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК України, не визнав та не виправився. Крім того, з метою уникнення кримінальної відповідальності, ОСОБА_7 намагався ввести суд в оману, надаючи завідомо неправдиві свідчення, які повністю спростовуються та суперечать встановленим під час судового розгляду доказам. Вказане свідчить про впевненість ОСОБА_7 у безкарності, його легковажне ставлення до вчинених ним протиправних дій, що підтверджує відсутність критичної оцінки обвинуваченим своєї протиправної поведінки, її осуді, бажанні виправити ситуацію, що склалася, а також готовності понести кримінальну відповідальність згідно з законом. Про це свідчить також відсутність жалю з приводу вчиненого злочину. Суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 , зазначив, що він раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягається вперше, однак, вказані обставини є відомостями про особу обвинуваченого, які, згідно п. 4 ч. 2 ст. 374 КПК України, вказуються у вступній частині вироку і мають значення для справи, але не є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, у зв`язку з чим не можуть бути визнані обставинами, що пом`якшують покарання. Також зазначає, що факт вчинення злочину службовою особою органів внутрішніх справ під час виконання своїх службових обов`язків повинно бути оцінено як обставина, що суттєво підвищує суспільну небезпечність вчиненого злочину, так як службові особи міліції повинні попереджати та припиняти злочини, а не вчиняти їх. Крім того, у вступній частині вироку суду від 20.04.2017 року не вірно зазначено номер кримінального провадження, а саме: «№0000074». Дійсний номер провадження - №0000074.

На підставі вищевикладеного, просить вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_7 покарання скасувати та ухвалити в цій частині новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання у вигляді 5 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з правоохоронною діяльністю строком на 3 роки. На підставі ст. 54 КК України позбавити ОСОБА_7 спеціального звання «капітан міліції».

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг; в судових дебатах: обвинуваченого, зокрема і в останньому слові, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги прокурора; захисників, які просили задовольнити апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора; прокурора, який підтримав свою апеляційну скаргу та заперечував проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого; перевіривши матеріали провадження, та обговоривши доводи сторін, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні не підлягають задоволенню, з огляду на наступне.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, та оціненими судом відповідно до ст. 94 КПК України. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Суд першої інстанції при розгляді кримінального провадження щодо ОСОБА_7 вимог і положень зазначених законів дотримався.

Під час судового розгляду ОСОБА_7 свою вину в інкримінованому йому злочині не визнав та пояснив, що з 9 на 10 грудня 2014 року він заступив на добове чергування, виїжджав на сімейний дебош, на місці опитав людей, після чого доставив порушника до відділу міліції. Там він оформив протокол за ч. 1 ст. 173-2 КУпАП, порушник розписався в цьому протоколі, після чого розписався в службових журналах та пішов додому, фізичну силу ні до кого він не застосовував. Вважав, що через наявні конфлікти з ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_29 зазначені свідки можуть його обмовляти. Зазначав, що ніякого злочину він не вчиняв, все сфабриковано та просив суд ухвалити відносно нього виправдувальний вирок.

Не дивлячись на повне невизнання обвинуваченим своєї провини, його вина підтверджується в повному обсязі доказами, дослідженими і перевіреними в ході судового розгляду, а саме:

- показаннями свідка ОСОБА_27 , який в судовому засіданні суду першої інстанції поясняв, що він працював на посаді оперуповноваженого Управління внутрішньої безпеки, в його обов`язки входило нагляд за діяльністю співробітників поліції, виявлення скоєних ними злочинів на території Якимівського, Мелітопольського та Приазовського районів. На початку 2015 року до відділу внутрішньої безпеки надійшла інформація про те, що в Мелітопольському відділі міліції сталося побиття затриманого в кімнаті прийому громадян, є відео. В ході перевірки інформації було встановлено, що побили ОСОБА_11 . Він разом із напарником приїжджали до ОСОБА_11 додому, розмовляли з ним та його матір`ю, після чого приїхали до відділу внутрішньої безпеки, де ОСОБА_11 все розповів та особисто добровільно написав заяву, ніякого тиску на нього не було, але він побоювався, що на нього буде чинитися тиск з боку працівників Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області;

- показаннями свідків ОСОБА_25 , ОСОБА_24 , ОСОБА_30 , які на відеозаписі за поведінкою та зовнішніми ознаками впізнали обвинуваченого ОСОБА_7 , а також кабінет № 2 Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області.

Також, вина обвинуваченого ОСОБА_7 побічно підтверджується й показаннями свідків ОСОБА_31 , ОСОБА_26 , ОСОБА_14 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , які в судовому засіданні суду першої інстанції поясняли, що на відеозаписі кабінет дуже схожий на кабінет № 2 Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, а особа, яка наносить удари, схожа на обвинуваченого ОСОБА_7 . Так само й свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_23 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_21 , ОСОБА_28 , ОСОБА_22 в судовому засіданні суду першої інстанції поясняли, що на відеозаписі кабінет дуже схожий на кабінет № 2 Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, а свідок ОСОБА_17 поясняв, що це точно кабінет № 2 Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області. Крім того, свідки ОСОБА_20 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_22 в судовому засіданні суду першої інстанції не заперечували, що на відеозаписі присутні дуже схожі на них самих особи, оскільки вони тоді були на роботі в Мелітопольському МВ ГУМВС України в Запорізькій області.

Крім вказаних показань свідків, вина обвинуваченого ОСОБА_7 також підтверджується іншими письмовими доказами, а саме: послужним списком (Т.2, а.п. 124-130), копією книги та копією журналу єдиного обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення або інші події нарядів (Т.2, а.п. 132-150), копією журналу обліку доставлених, відвідувачів та запрошених до Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області (Т.2, а.п. 75-87), заявою ОСОБА_11 (Т.2, а.п. 95), повідомленнями Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області (Т.2, а.п. 74, 98), копіями висновків за повідомленням ОСОБА_32 та ОСОБА_33 (Т.2, а.п. 99-106, 107-116), постановою Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 26.12.2014 року (Т.2, а.п. 119), протоколами тимчасового доступу до речей і документів (Т.2, а.п. 154-156, 162-164), протоколом огляду (Т.1, а.п. 102-128), відеозаписом (Т.1, а.п. 155), висновком компютерно-технічної експертизи (Т.2, а.п. 171-184), протоколом огляду предмету (Т.1, а.п. 130-145), протоколом огляду приміщення (Т.1, а.п. 146-152), висновком за матеріалами службового розслідування (Т.2, а.п. 192-214), наказами (Т.2, а.п. 215-220), а також речовими доказами (Т.2, а.п. 186-188).

Суд належним чином дослідив ці та інші докази у провадженні у їх сукупності з точки зору належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку.

Зазначені докази, всупереч доводам захисту щодо наведених у вироку їх змісту, узгоджуються між собою, доповнюють один одного, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності, виключають сумніви у причетності ОСОБА_7 до умисного скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення, а тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення.

Спростував суд і наведені обвинуваченим під час судового розгляду доводи щодо його непричетності до злочину, належним чином мотивувавши свій висновок в судовому рішенні, з чим погоджується і колегія суддів.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що свідки ОСОБА_24 та ОСОБА_25 є особами, зацікавленими в тому, щоб його притягли до відповідальності за дії, які він фактично не здійснював, а тому можуть оговорювати його у скоєнні даного злочину є безпідставними, оскільки покази вказаними свідками були надані безпосередньо в судовому засіданні, з дотриманням чинного законодавства, свідки були попереджені про кримінальну відповідальність за дачу завідомо неправдивих показань, їх показання узгоджуються як одні з одними, так і відповідають та не суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших встановлених в ході судового розгляду доказах, до того ж колегія суддів звертає увагу, що вказані свідки є працівниками правоохоронних органів, що виключає сумніви щодо неправдивості їхніх показань.

Показання вищевказаних свідків були оцінені судом за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. При цьому, вказівки обвинуваченого ОСОБА_7 на ті обставини, що із цими свідками у нього були конфлікти, внаслідок чого вони можуть його обмовляти, є неспроможними та не заслуговують на увагу, оскільки жодних підстав для обмовлення обвинуваченого у свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 під час судового розгляду встановлено не було. Також місцевим судом з переглянутого відеозапису встановлено, що саме обвинувачений ОСОБА_7 в кабінеті № 2 Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області наносить удари свідку ОСОБА_11 .

Таким чином, колегія суддів не вбачає підстав вважати покази свідків ОСОБА_24 та ОСОБА_25 такими, що не відповідають дійсності.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 стосовно того, що районний суд необґрунтовано поклав в основу вироку покази свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , колегія суддів вважає безпідставними, оскільки показання вказаних свідків, в сукупності з іншими доказами, підтверджують причетність обвинуваченого ОСОБА_7 до вчинення інкримінованого йому злочину.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого стосовно того, що суд першої інстанції необґрунтовано задовольнив клопотання прокурора про допит в якості свідка ОСОБА_27 є неспроможними, оскільки під час судового засідання сторона захисту не заперечувала проти клопотання прокурора про допит в якості свідка ОСОБА_27 .

Твердження обвинуваченого ОСОБА_7 про те, що суд першої інстанції безпідставно не прийняв до уваги покази свідка ОСОБА_11 , не можуть бути прийняті до уваги, оскільки покази вказаного свідка суперечать обставинам, відомості про які містяться в інших зібраних та перевірених судом першої інстанції в ході судового розгляду доказах. Судова колегія вважає, що покази, надані ОСОБА_11 в суді першої інстанції, стосовно того, що ОСОБА_7 не застосовував до нього фізичну силу та не наносив йому удари, можуть свідчити про побоювання, що на нього буде чинитися тиск з боку працівників Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області.

Також, судова колегія не може прийняти до уваги посилання обвинуваченого про те, що міськрайонний суд безпідставно послався у вироку, як на доказ його винуватості, на відеозапис, який був продемонстрований у судовому засіданні, оскільки він є недопустимим доказом, так як оригінал цього відео відсутній, а стороною обвинувачення не надано ані іншого відео для порівняння зображених на ньому людей, ані доказів того, що відео не могло б бути змонтованим, а також про те, що суд першої інстанції не надав належної оцінки показанням свідка ОСОБА_28 . Такі посилання обвинуваченого, на думку колегії суддів, є неспроможними, так як вони повністю спростовуються та суперечать встановленим під час судового розгляду доказам.

Так, зі свідчень свідка ОСОБА_28 встановлено, що за вказівкою керівництва він вилучив відео з архіватора і скопіював на флеш-носій, який був переданий ОСОБА_34 , на службовому комп`ютері якого в подальшому й був виявлений цей відеозапис. Тобто, вбачається, що вказаний відеозапис є оригіналом, який був вилучений із архіватора.

Стосовно того, що стороною обвинувачення не було надано іншого відео для порівняння зображених на ньому людей, колегія суддів звертає увагу, що обвинуваченим не було обґрунтовано для з`ясування яких обставин мало б надаватися таке відео, з урахуванням того, що свідки або з упевненістю впізнали осіб та приміщення, або вказали на схожість осіб та приміщення, й на наявному відеозаписі. Також, жодних підстав вважати, що відеозапис міг бути змонтованим, в ході судового розгляду встановлено не було, а тому такі посилання обвинуваченого не ґрунтуються на жодних належних і допустимих доказах або презумпціях. До того ж, жодних клопотань з боку сторони захисту, спрямованих на встановлення таких обставин, як-от про призначення відповідної комп`ютерної експертизи в ході судового розгляду не надходило.

Посилання обвинуваченого ОСОБА_7 на те, що встановлення камер відеоспостереження в приміщенні відділу міліції є незаконним, відсутнє будь-яке регламентування проведення відеоспостереження, є неспроможними та безпідставними, так як камери відеоспостереження були встановлені з метою контролю за перебуванням громадян в адміністративних приміщеннях, попередження фактів побиття і жорстокого поводження стосовно затриманих осіб, камери були встановлені відкрито, з наявними попередженнями про те, що ведеться відеоспостереження, і така інформація є загальновідомою. Правове регулювання встановлення камер відеоспостереження було визначене наказом Міністерства внутрішніх справ України «Про забезпечення прав людини в діяльності органів внутрішніх справ України» від 16 вересня 2009 року № 404 та розпорядженням Міністерства внутрішніх справ України «Про додаткові заходи щодо недопущення випадків катування та жорстокого поводження в діяльності органів внутрішніх справ» від 31 березня 2011 року № 329.

Інші доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 , також не спростовують правильність висновків суду першої інстанції про доведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, оскільки були предметом розгляду суду, знаходяться у царині об`єму та наповненості інформації доказової бази, яким суд надав свою правову оцінку.

Отже, порушень ст. 370 КПК України щодо обґрунтованості і вмотивованості винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення у вироку суду, колегія суддів не вбачає.

Дії ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК України правильно кваліфіковані судом, як перевищення влади та службових повноважень, тобто умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень, якщо вони завдали істотної шкоди охоронюваним законом правам, інтересам окремих громадян, державним чи громадським інтересам, що супроводжувалися насильством за відсутності ознак катування.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора стосовно необґрунтованості судового рішення в частині призначеного ОСОБА_7 покарання, колегія суддів виходить з наступного.

Призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд врахував вимоги ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання: ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, особу винного, який раніше не судимий, до кримінальної відповідальності притягається вперше, за місцем мешкання характеризується задовільно, проживає разом із батьками, які є пенсіонерами, за місцем служби характеризувався як позитивно, так і незадовільно, мав як заохочення, так і стягнення, крім того, суд прийняв до уваги відсутність жодних обставин, які б обтяжували його покарання, а тому, враховуючи, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, якої обвинувачений за вчинений ним злочин не уникнув, а також другорядну роль кари як мети покарання, суд вважав, що за таких обставин, з урахуванням особи обвинуваченого та його поведінки, виправлення та перевиховання останнього можливо досягти без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням, із застосуванням ст.ст. 75, 76 КК України та з позбавленням права обіймати посади у правоохоронних органах, оскільки саме таке покарання буде справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та запобігання вчиненню ним нових злочинів. Також, приймаючи до уваги, що обвинувачений ОСОБА_7 вчинив тяжкий злочин, перевищуючи свої службові повноваження працівника міліції, чим підірвав авторитет та престиж органів державної влади в особі Мелітопольського МВ ГУМВС України в Запорізькій області, тому суд вважав необхідним у відповідності до положень ст. 54 КК України позбавити обвинуваченого спеціального звання «капітан міліції».

Таке покарання і на думку колегії суддів, відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження скоєння ним нових злочинів.

Доводи апеляційної скарги прокурора про те, що при постановленні вироку судом першої інстанції не в повній мірі врахований ступінь тяжкості скоєного ОСОБА_7 кримінального правопорушення, те, що останній вчинив злочин, будучи службовою особою органів внутрішніх справ, під час виконання своїх службових обов`язків, є безпідставними, оскільки суд при призначенні покарання ОСОБА_7 врахував зазначені обставини.

Посилання прокурора на те, що у вступній частині вироку суду не вірно зазначено номер кримінального провадження, а саме: «№0000074», в той час як дійсний номер провадження - №0000074, є недостатніми для визнання вироку незаконним та не можуть бути підставою для його скасування. Колегія суддів звертає увагу, що вказані розбіжності в номері кримінального провадженні можуть бути усунуті за заявою учасника кримінального провадження шляхом виправлення описки у судовому рішенні.

Інші доводи сторони обвинувачення, наведені в апеляційній скарзі, є необґрунтованими та не можуть бути визнані такими, що можуть бути безперечно враховані, як підстави для призначення обвинуваченому більш суворого покарання.

Покарання обвинуваченому ОСОБА_7 призначено судом з дотриманням вимог матеріального закону, відповідає принципам справедливості, індивідуалізації, необхідності і достатності для виправлення обвинуваченого (підсудного) та попередження нових злочинів, випливає з дотримання судом принципів «справедливого судового розгляду», встановлених ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основних свобод 1950 року.

З урахуванням викладеного, і оскільки, згідно з вимогами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги, підстав для скасування вироку повністю чи частково та ухвалення нового вироку, або скасування вироку повністю чи частково та закриття кримінального провадження, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б могли бути безумовною підставою для скасування судового рішення, колегія суддів не встановила.

Керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора у кримінальному провадженні залишити без задоволення.

Вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 20 квітня 2017 року відносно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала Запорізького апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення, проте може бути оскаржена учасниками судового провадження протягом трьох місяців з дня її оголошення, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4