Справа № 387/1078/17
Провадження № 1-кп/396/53/18
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
30.07.2019 року Новоукраїнський районний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого: ОСОБА_1
за участі секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,
- ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Кіровоград Кіровоградської області, громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_1 , зареєстрованого в АДРЕСА_2 , військовозобов`язаного,одруженого, має на утримання 2 малолітніх дітей, раніше не судимого;
- ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Олександро-Завадське Добровеличківського району Кіровоградської області, громадянина України, проживаючого в АДРЕСА_3 , освіта повна загальна середня, не працюючого, одруженого, має на утриманні малолітню дитину, в силу ст. 89 КК України вважається таким, що не має судимості,
у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 186 КК України,-
за участю сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинувачених ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_6
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
потерпілої ОСОБА_9 ,
представника поерпілого ОСОБА_10
Обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 вчинили таємне викрадення чужого майна (крадіжку), вчиненого за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище.
Кримінальне правопорушення було вчинено за наступних обставин:
У вказаний час власниця домоволодіння потерпіла ОСОБА_9 спільно зі своїм співмешканцем ОСОБА_11 та малолітніми дітьми, перебували у приміщенні будинку, та через вікна помітили прибуття обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 .. Розуміючи, що обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , прибули до їхнього володіння з ціллю подальшого вчинення протиправних дій, потерпіла ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , зачинились із середини будинку.
Обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 з метою викликати господарів із домоволодіння, почали словесно погрожувати даним громадянам, в ході чого пошкодили декілька шибок віконного скла у приміщені будинку.
В подальшому під час вчинення неправомірних дій у обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 виник спільний умисел на викрадення чужого майна, а саме на заволодіння супутниковою антеною, яка була прикріплена до горища господарської будівлі напроти житлового будинку за вище вказаною адресою.
Органами досудового слідстава протиправні дії обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 кваліфіковані за ч. 2 ст. 186 КК України як відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб.
Обвинувачений ОСОБА_3 в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального праовпорушення не визнав також не визав цивільний позов, пояснивши, що 22.09.2017 року він до 18.00 години перебував в смт. Добровеличківка ремонтував автомобіль УАЗ. Потім поїхав до с. Карбівка разом з ОСОБА_14 . До обставин даної справи ОСОБА_15 не знав, непраязні відносини з останнім виникли з часу обвинувачення, раніше з потерпілими не спілкувався, потерпілу також не знає.
Потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що обвинуваченого ОСОБА_16 вона не знає, а з ОСОБА_17 знайома, він раніше їй погрожував розправою над дітьми. Вночі з 19 на 20.09.2017 року ОСОБА_18 разом ще з двома хлопцями приїхали до її будинку вночі о 03.00 год., вибили вхідні двері, зайшли на подвір`я, стукали у вікна та побили її цивільного чоловіка ОСОБА_13 .
Того дня 22.09.2017 року близько 17.00 год., ще була видна пора, приїхали на автомобілі УАЗ, який залишили біля будинку сусідів, ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ще один хлопець на ім`я ОСОБА_21 , вона в цей час перебувала в будинку та спостерігала у вікно за подіями, що відбувалися на подвір`ї будинку, чоловіки ходили навколо будинку, розбили 5 вікон, потім ОСОБА_19 став на сундук з-під зерна, який стояв під стіною будинку та зняв зі стіни літньої кухні супутникову антену і вийшов з нею з подвір`я на вулицю. Вона в цей час спостергала у вікно, жодних зауважень не робила чоловікам, боялася. Разом з нею в будинку перебували шестеро дітей та її сестра ОСОБА_22 . Коли вони поїхали вона одразу зателефонувала до поліції. Також до пояснень додала, що ОСОБА_19 їй погрожував, що в нього є гроші і він всі питання вирішить, також його дружина телефонувала разів зо 20-30 на її мобільний телефон, погрожувала дітьми.
Підтримує заявлений цивільний позов.
Свідок ОСОБА_11 , суду пояснив, доводиться цивільним чоловіком потерпілій. 22.09.2017 року до їх домоволодіння в обідній час приїхали ОСОБА_4 , ОСОБА_3 та ще якийсь чоловік, він його не впізнав, побили його, та поїхали геть, дружина повідомила поліцію. Коли вже почало темніти вони повернулись. Він з дружиною та дітьми боючись сховались в будинку та не відчиняли. Чоловіки почали стукати у вікна та розбили 4-5 вікон. Потім бачили у вікно, як ОСОБА_19 та ОСОБА_20 зняли зі стіни супутникову антену. Дружина знову зателефонувала до поліції повідомити про викрадення антени. Жодних зауважень ні він, ні дружина обвинуваченим не робили, не зупиняли їх, лише крадькома спостерігали за ними. Після цих подій з дружиною та дітьми поїхали з дому до тещі.
Свідок ОСОБА_23 в судовому засіданні пояснив, що він особисто проводив установку супутникової антени ОСОБА_24 , це було в 2017 році, антена коштувала 900 грн., антену було установлено на даху сараю, закріплено на 3 саморізи. Впізнав антену він під №2 під час слідчого експеременту, що це саме цю антену встанолював на садибі ОСОБА_9 ..
Свідок ОСОБА_25 в суду пояснив, що працює поліцейським Добровеличківського ВП ГУНП, 22.09.2017 року отримав виклик повідомлення, що в с. Дружелюбівка викрали супутникову антену чоловіки на автомобілі УАЗ. Прямувавши дорогою на виклик, назустріч йому їхав автомобіль УАЗ, який раптово зупинився, з автомобіля вибігли 3 чи 4 чоловіки, та почали втікати, залишивши автомобіль. В середині автомобіля лежала супутникова антена. Повз проходив чоловік, який пояснив, що знає кому належить УАЗ, він був одягнений у комуфляжну форму та в нього були ключі від УАЗу. Авто забрали до відділку поліції, і там опечатали. До пояснень додав, що коли назустріч їхав УАЗ та на світлі фар було видно, що за кремом сидів ОСОБА_26 .
Свідок ОСОБА_27 суду пояснив, що на той час працював оперуповноваженим сектору розкриття злочинів Добровеличківського ВП, того дня у вересні 2017 року перебував в оперативній групі разом зі слідчою Бон Т. Пам`ятає, що спочатку надійшло повідомлення від ОСОБА_28 про нанесення тілесних ушкоджень ОСОБА_11 в с.Дружелюбівка, ОСОБА_29 повідомила , що ОСОБА_18 побив ОСОБА_15 та поїхав на автомобілі УАЗ. Оперативна група виїхали на виклик та пізніше отримали повідомлення від ОСОБА_28 , що ОСОБА_3 , ОСОБА_4 та ще якийсь чоловік повернулись до її будинку, зривають з даху супутникову антену. Прямуючи до місця події дорогою побачили назустріч їм їхав та зупинився автомобіль УАЗ, з якого вибігли чоловіки і почали втікати. ОСОБА_3 вибіг зі сторони водійського місця, йому невдалось наздогнати останнього. Повернувшись до УАЗу, в задньому віддсіку автомобіля лежала супутникова антена. В цей час повз проходив гр. ОСОБА_30 , який перебував в нетверезому стані, та повідомив, що ніс ключі від автомобіля УАЗ Півню та Мулявому. Провівши огляд автомобіля УАЗ, слідча склала протокол, та вони поїхали до будинку ОСОБА_28 , а автомобіль УАЗ за допомогю трактора відтягли до Добровеличківського ВП, за кермом поїхав ОСОБА_25 .
До пояснень додав, що на виклик виїхали 5 працівників поліції, враховуючи слідчу ОСОБА_31 . Поліцейський ОСОБА_32 сидів на передньому сидінні та дорогою при світлі фар бачив, що за кермом автомобіля УАЗ їхав ОСОБА_26 . Також пояснив, що ОСОБА_33 під час другого дзвінка говорила "ось відривають антену"
Свідок ОСОБА_34 пояснив, що подій того дня не пам`ятає, о котрій годині повернулися не пам`ятає, він був розлючений і мокрий, пояснити нічого не може.
Свідок ОСОБА_35 ч суду пояснив, що на той час 2017 року він працював дільничим Добровеличківського ВП. З того дня минув значний проміжок часу та він не пам`ятає, чи перебував того дня в оперативній групі, але його запросили колеги виїхати на виклик і він поїхав разом з ними. Даний автомобіль УАЗ він добре знає, так як раніше він належав його батьку, та був проданий ОСОБА_4 , тому побачивши на зустріч автомобіль УАЗ він одразу повідомив, що це їде УАЗ Мулявого. Водій мигнув світлом фар водію УАЗу, попереджаючи про зупинку, але останній не зупинився, а проїхав назустріч, розвернувшись вони почали наздоганяти УАЗ, через певну відстань УАЗ зупинився, з якого вибігли ОСОБА_20 , ОСОБА_19 , ОСОБА_36 та почали втікати, наздогнати яких їм невдалось. Оглянувши УАЗ, в задньому відсіку, працівники поліції виявили супутникову антену. Слідча оглядала УАЗ, що саме робила і писала не знає, чи були присутні поняті не пам`ятає, він в цей час стояв поряд з ОСОБА_37 та розмовляли з ОСОБА_38 , який розповів, що ніс клічі від УАЗу. Чи заводився УАЗ не пам`ятає, які було проведено слідчі дії не пам`ятає, чи опечатувалась докази також не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_39 , суду пояснила, що безпосередньо під час даної ситуації вона присутня не була. У 2017 році ОСОБА_29 та ОСОБА_40 перебували в гостях у неї вдома в с. Маркове. Знає, що приїздили ОСОБА_20 і ОСОБА_19 та просили дівчат помиритися, пропонували навіть гроші. Між ними неприязні відносини, але причина їй невідома. Про даний випадок з антеною знає зі слів ОСОБА_41 . Бачила, як приїздив поліцейський ОСОБА_42 , складав документи, які вона підписала. До пояснень додала, що ОСОБА_43 в ті дні вона особисто не бачила, тому про його ушкодження нічого не знає.
Свідок ОСОБА_22 суду пояснила, особисто вона знає ОСОБА_44 близько 8 років, перебуває в неприязних відносинах, вважає його бандитом, особливо в нетверезому стані. Він неодноразово чіплявся до неї, погрожував розправою над її дітьми, вона зверталась до поліції. Того дня 22.09.2017 року вона перебувала вдома в ОСОБА_45 , близько 17.00 год., ще була видна пора, ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_46 , приїхали на автомобілі УАЗ до будинку ОСОБА_45 , вона разом з ОСОБА_47 та дітьми перебували в середині будинку та спостерігали у вікно, чоловіки зайшли на подвір`я будинку та ходили кругом будинку, розбили 4 вікна, потім ОСОБА_19 зняв зі стіни літньої кухні супутникову антену і вийшов з нею з подвір`я на вулицю. Разом з ОСОБА_48 поклали антену до середини автомобіля УАЗ. Вони спостерігали через вікноза чоловіками, жодних зауважень не робили, боялася. Лише коли вони поїхали сестра відразу зателефонувала до поліції.
Свідок ОСОБА_49 , працює начальником сектору швидкого реагівання Добровеличківського ВП, пояснив, що всіх деталей не пам`ятає, але 22.09.2017 рку він разом з ОСОБА_25 перебував на чергуванні. Зателефонувала ОСОБА_9 та повідомила факт побиття її чоловіка ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , в той час опергрупа перебувала на іншому виклику. Через деякий час 30-40 хв. ОСОБА_29 зателефонувала знову та повідомила про викрадення з її подвір`я супутникової антени, вказавши, що крадії поїхали на автомобілі УАЗ зеленого кольору. Він разом з іншими працівниками ОСОБА_50 , ОСОБА_51 і ОСОБА_52 , які перебували в опергрупі виїхали на виклик. Дорогою назустріч їхав автомобіль УАЗ, який раптово зупинився, з автомобіля вибігли 3 чи 4 чоловіки, та почали втікати, залишивши автомобіль на дорозі. Він намагався їх наздогнати, але не зміг. Сніжков тим чассом виявив в салоні УАЗу супутникову антену та залишився на місці, а він особисто пішов до будинку ОСОБА_28 , але вдома її не було. УАЗ трактором відтягли до віділення поліції. Про понятих нічого пояснити не зміг, так як в той час перебував біля будинку потерпілої.
Свідок ОСОБА_53 суду пояснила, що в протоколі огляду місяця події від 22.09.2017 року зазначено невірно її дату народження, даного протоколу вона не підписувала та не була присутня під час огляду. Дата проживання зазначена її, але в неї на квартирі деякий час проживала працівник поліції ОСОБА_51 , яка мабуть і зазначила її в якості понятого.
Свідок ОСОБА_54 суду пояснив, що не брав участі під час огляду місця події 22.09.2017 року, взагалі його не запрошували до участі будь-яких дій працівники поліції. Протоколу він не підписував. Дійсно проживає по вул. Кірова, колишня, а нині Незалежності, але його дані відомі слідчій ОСОБА_51 , так як вона доводиться його знайомою.
Свідок ОСОБА_55 , суду пояснив, що свідок ОСОБА_22 доводиться йому співмешканкою. Особисто він не був свідком подій того дня, знає події зі слів дружини, а також бачив зломані ворота та забор, і відсутність супутникової антени, від якої залишились лише сліди від вирваних болтів. 22.09.2017 року він був в с. Маркове в тещі. Пам`ятає, що 23.09.2017 року близько 9-10 години приїхали ОСОБА_20 , ОСОБА_19 та ОСОБА_56 пропонували дівчатам ОСОБА_57 та ОСОБА_58 забрати з поліції заяву. Мулявий навіть погрожував фізичною розправою. Взагалі у них з ОСОБА_19 неприязні відносини давно.
Експерт- ОСОБА_59 допитана в судовому засіданні в режимі відеконференції пояснила, що є експертом-оцінювачем відомості про яку внесені до реєстру та на підставі постанови слідчого було проведено експертизу та невірно зазначена дата у висновку аксперта №44 від 04.10.2017 року, яка є лише технічною помилкою, експертизу проведено після отримання постанови слідчого яка була призначена 10.10.2017 року.
За згодою учасників судового провадження, з врахуванням свідчень обвинувачених, потерпілої та свідків, сторони обвинувачення та захисту відмовилися від допиту свідка ОСОБА_60 , та відмовились від заявленого клопотання.
На обґрунтуванням винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, сторона обвинувачення посилається на долучені та безпосередньо досліджені в судовому засіданні докази, а саме:
- протокол огляду місця події від 22.09.2017 року, відповідно до якого місцем огляду є частина дороги вул. Садова, в с. Дружелюбівка, на відстані 300 м. від вул. Садова де знаходиться автомобіль марки УАЗ, зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , осіб, які керували автомобілем ні в автомобілі ні поблизу нього не виявлено. Ключі в замку запалення відсутні. В салоні автомобіля виявлено супутникову антену білого кольру. під яас огляду вилучено автомобіль марки УАЗ, зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 із супутниковою антеною в салоні (т. 2 а.п. 92-93);
- протокол огляду місця події від 23.09.2017 року, з фототаблицями, відповідно до якого місцем огляд є територія домоволодіння по АДРЕСА_4 . Домоволодіння огороджене дерев`яним парканом, вхід на територію здійснюється через дерев`яну калітку, яка на час огляду в пошкодженому стані. В будинку пошкоджено скло вікон, розбите скло лежить на підлозі біля будинку під вікнами. З будинку проходить кабель для телебачення до будівлі літньої кухні, кабель на половині обрізаний. Напрямок кабеля до дверцят горища на даху літньої кухні. На дверях горища маються вкручені три болти, що утворюють фігуру трикутника. Зі слів ОСОБА_28 в області вкручених болтів висіла супутникова антена (т.2 а.п. 94-101);
- висновком товарознавчої експертизи №44 від 04.10.2017 року, відповідно до якого вартість викраденої супутникової антени на момент скоєння злочину складає 715.00 грн (т.2 а.п. 112);
- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 12.10.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_9 впізнала антену під номером 2 (т.2 а.п.113-114);
- протоколом проведення слідчого експеременту від 12.10.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_9 добровільно відтворила обставини подій 22.09.2017 року, та розповіла, що перебуваючи в середині свого будинку бачила, як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 демонтували та відкрито викрали супутникову антену, яка була прикріплена до горища літньої кухні. Антену демонтував ОСОБА_4 (т.2 а.п. 115-117).
Згідно з ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.
Крім того, саме на слідчого законом покладається обов`язок всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень відповідно до ст. 9 КПК України.
В судовому засіданні захисник ОСОБА_8 заявила в письмовому вигляді клопотання про визнання недопустимими доказів: протоколу огляду місця події від 22.09.2017 року, протоколу огляду місця події від 27.09.2017 року, висновку експерта №44 від 04.10.2017 року та протоколу пред`явлення речей для впізнання від 12.10.2017 року. В наступному судовому засідання частково відмовилася від заявленого клопотання, в частині визнання недопустимим доказом висновку експерта №44 від 04.10.2017 року, сторони погодились із технічною помилкою в даті складання висновку експерта.
Щодо визнання недопустимим доказом протоколу огляду місця події від 22.09.2017 року, суд зазначає, наступне. Судом були допитані в якості свідків, поняті згідно протоколу огляду місця події, ОСОБА_61 та ОСОБА_62 які повністю підтримали письмові пояснення відібрані адвокатом (т.2 а.п. 86, 87) та підтвердили в судовому засіданні обставини, що дійсно не були присутні при огляді автомобіля УАЗ469, зеленого кольру, д/н НОМЕР_1 та не підписували протоколу огляду місця події від 22.09.2017 року, зазначивши, що в протоколі навіть не вірно зазначено їх дати народження.
Так, згідно із ч.ч. 2, 3 ст. 214 КПК України, досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до єдиного державного реєстру досудових розслідувань. Здійснення досудового розслідування до внесення відомостей до реєстру або без такого внесення не допускається і тягне за собою відповідальність, встановлену законом. Огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до ЄРДР, що здійснюється негайно після завершення огляду. З урахуванням наведеного, огляд місця події є єдиною слідчою дією, що у невідкладних випадках може проводитись до внесення даних про кримінальне правопорушення до ЄРДР.
Судом було встановлено, що працівники поліції виїхали на перший виклик ОСОБА_28 , але дорогою, від останньої надійшло ще одне повідомлення про викрадення з території її домоволодіння супутникової антени, тобто саме це і послугувало невідкладною підставою для проведення 22.09.2017 року огляду місця події, зокрема автомобіля УАЗ до внесення відомостей до ЄРДР.
Однак, що стосується протоколу огляду місця події від 22.09.2017 року (т. 2 а.с. 92-93), суд, дослідивши безпосередньо у судовому засіданні вказаний письмовий доказ, з врахуванням свідчень свідків ОСОБА_61 та ОСОБА_63 , які не були присутні під час огляду та не підписували протокол, суд дійшов висновку, що він є неналежним і недопустимим доказом з огляду на наступне.
Відповідно до ст.85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванні у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.
Відповідно до ст. 87 КПК України, недопустимими є докази отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих конституцією та законами України, міжжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини.
Згідно положенням ст. 86 КПК України, недопустимий доказ не може бути використаний при прийняті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухвалені судового рішення.
Приймаючи до уваги те, що допитані в ході судового засідання в якості свідків ОСОБА_64 та ОСОБА_61 , які зазначені у протоколі огляду місця події від 22.09.2017 року в якості понятих, в ході якого було виявлено та оглянуто автомобіль марки УАЗ, зеленого кольору, д.н.з. НОМЕР_1 , та в салоні автомобіля виявлено супутникову антену, пояснили, що даного протоколу огляду вони не підписували та не приймали участі в проведенні огляду, тому суд приходить до висновку, що слідчим проведено огляд місця події за участі понятих, які не підтвердили проведення слідчої дії, інших осіб не забезпечено допит стороною обвинуваченння, у зв`язку із встановленими обставинами, суд виходячи із вимог ст. ст. 86, 87, ч.7 ст.223 КПК України, керуючись ст. ст. 9, 89 КПК України, визнає даний протокол, недопустими доказом -протокол огляду місця події від 22.09.2017 року (т. 2 а.с. 92-93).
При вирішенні питання про допустимість та належність досліджених доказів суд враховує, що Європейський суд з прав людини неодноразово зазначав, що допустимість доказів є прерогативою національного права і, за цим правилом, саме національні суди повноважні оцінювати надані ним докази (параграф 34 рішення у справі «Тейскера де Кастро проти Португалії» від 09.06.1998, параграф 54 рішення у справі «Шабельника проти України» від 19.02.2009), а порядок збирання доказів, передбачений національним правом має відповідати основним правам, визнаним Конвенцією, а саме: на свободу, особисту недоторканість, на повагу до приватного і сімейного життя (статті 5, 8 Конвенції) тощо.
Європейський Суд з прав людини наголошує, що відповідно до його прецедентної практики при оцінці доказів він керується критерієм доведення вини поза розумним сумнівом (Avsar v. Turkey), п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Судом також врахована позиція ЄСПЛ, викладена у рішеннях «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978, «Коробов проти України» від 21.10.2011 «…що при оцінці доказів суд, як правило, застосовує критерій доведення «поза розумним сумнівом», така доведеність може випливати із співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків».
Доказами у кримінальному провадженні згідно зі ст. 84 КПК є фактичні дані, отримані у передбаченому КПК порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Відповідно до ст. 92 КПК України, обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на прокурора.
Згідно ст. 94 КПК України, жоден доказ не має наперед встановленої сили. Слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Верховний Суд України наголошує, що докази повинні визнаватися отриманими незаконним шляхом, наприклад, тоді, коли їх збирання та закріплення здійснене в тому числі з порушенням встановленого кримінально-процесуальним законодавством порядку (пункт 19 Пленуму Верховного Суду України від 01.11.1996 року № 9 «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя»).
Допустимість доказів визначається положеннями кримінального процесуального закону та виділяє основну ознаку допустимих доказів - отримання доказу в порядку, встановленому КПК України.
Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
Обвинувачення у вчиненні злочину не може бути обґрунтоване фактичними даними, одержаними в незаконний спосіб, а саме: з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина; з порушенням встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання фактичних даних; не уповноваженою на те особою тощо.
Тому суд визнає неналежним та недопустимим доказом в даному кримінальному провадженні протокол огляду місця події від 22.09.2017 року (т.2, а.п. 92-93), оскільки він складений органами досудового слідства з порушенням норм КПК України, за участі понятих, які не підтвердили проведенення слідчої дії, а тому є недопустимим доказом у даному кримінальному провадженні та таким, що не може бути взятим судом до уваги, як доказ винуватості обвинувачених.
Відповідно ж до ч. 3 ст. 62 Конституції України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Разом з тим суд не вбачає підстав визнавати недопустимим протокол огляду місця події від 27.09.2017 року так як вказаний протокол підтверджує відповідно до ст.237 КПК України факт виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.
В судовому засіданні потерпіла ОСОБА_9 та свідок ОСОБА_15 посвідчили, що саме обвинувачені ОСОБА_3 та ОСОБА_4 приїздили до їх домоволодіння на автомобілі УАЗ та викрали супутникову антену.
Також свідки ОСОБА_65 , ОСОБА_25 та ОСОБА_66 підтвердили, що були особисто бачили як їм на зустріч дорогою рухався автомобіль УАЗ, побачивши їх раптово зупинився та обвинувачені потікали геть. Свідок ОСОБА_25 навіть пояснив, що від світла фар він помітив, що за кермом сидів саме ОСОБА_3 . В подальшому працівниками поліції було виявлено супутникову антену, про викрадення якої надійшло повідомлення від потерпілої ОСОБА_9 , на підставі саме даних подій і було проведено огляд місця події 27.09.2017 року в результаті якого при огляді автомобіля УАЗ в задній його частині виявлено супутникову антену білого кольору марки «PAUXIS», моделі РХ-2100, з трьома телевізійними головками та серійним номером НОМЕР_2 , даний огляд зафіксовано в протоколі.
Натомість, суд вважає безпідставним визнання недопустимим доказом протокол пред`явлення речей для впізнання від 12.10.2017 року, оскільки вбачає законну послідовність в діях слідчих, відповідно до прийнятого повідомлення про злочин, так як достовірно встановлено, що 22.09.2017 року до поліції надійшло повідомлення від ОСОБА_9 про викрадення супутникової антени, в подальшому працівниками поліції було виявлено на дорозі автомобіль УАЗ в салоні якого виявлено супутникову антену, що відображено в протоколі огляду місця події від 27.09.2019 року, виявлену антену було пред`явлено для впізнання ОСОБА_9 та свідку ОСОБА_23 , який здійснював установлення антени, що зафіксовано в протоколі пред`явлення речей для впізнання від 12.10.2017 року.
Крім того суд зазначає, що дії слідчого на стадії досудового слідства та підготовчого засідання не оскаржувалися.
Всебічно, повно та неупереджено дослідивши всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, та сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного рішення, суд прийшов до висновку, що клопотання захисника ОСОБА_8 підлягає частковому задоволенню, а тому всі інші докази, покладені судом в обгрунтування вироку, отримані у відповідності до діючих процесуальних правил та підтверджують вину обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення:
- протокол огляду місця події від 23.09.2017 року, з фототаблицями, відпоідно до якого місцем огляду є територія домоволодіння по АДРЕСА_4 . Домоволодіння огороджене дерев`яним парканом, вхід на територію здійснюється через дерев`яну калітку, яка на час огляду в пошкодженому стані. В будинку пошкоджено скло вікон, розбите скло лежить на підлозі біля будинку під вікнами. З будинку проходить кабель для телебачення до будівлі літньої кухні, кабель на половині обрізаний. Напрямок кабеля до дверцят горища на даху літньої кухні. На дверях горища маються вкручені три болти, що утворюють фігуру трикутника. Зі слів ОСОБА_28 в області вкручених болтів висіла супутникова антена (т.2 а.п. 94-101);
- висновком товарознавчої експертизи №44 від 04.10.2017 року, відповідно до якого вартість викраденої супутникової антени на момент скоєння злочину складає 715.00 грн (т.2 а.п. 112);
- протоколом пред`явлення речей для впізнання від 12.10.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_9 впізнала антену під номером 2 (т.2 а.п.113-114);
- протоколом проведення слідчого експеременту від 12.10.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_9 добровільно відтворила обставини подій 22.09.2017 року, та розповіла, що перебуваючи в середині свого будинку бачила, як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 демонтували та відкрито викрали супутникову антену, яка була прикріплена до горища літньої кухні. Антену демонтував ОСОБА_4 (т.2 а.п. 115-117).
Також, кожна особа з урахуванням часу, який пройшов від певної події, ступеню свого розвитку, внутрішнього світогляду, залежно від свого психічного стану, не може давати абсолютно ідентичні показання, крім випадку, коли вона користується нотатками. У той же час суд вважає, що свідчення свідків правдиві, послідовні і доповнюють одне одного із показаннями інших свідків.
Завдання суду не полягає в тому, щоб принципово визначати, чи можуть бути прийнятними певні види доказів (наприклад, докази, здобуті, з точки зору національного закону, в незаконний спосіб), питання, яке суд має вирішити, полягає у визначенні, чи було справедливим провадження у справі загалом, включаючи спосіб, у який були отримані докази. При цьому має бути оцінена відповідна «незаконність» і, якщо це стосується порушення іншого конвенційного права, має бути оцінений характер виявленого порушення (зокрема, «Хан проти Сполученого Королівства»). Отже, аналізуючи наведені докази в їх сукупності, суд визнає належними, допустимими, достовірними, вони узгоджуються між собою і є достатніми для постановлення обвинувального вироку.
Згідно ч.1 ст. 337 КПК України, суд розглядає провадження лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту який у відповідності до п. 5 ч.2 ст. 291 КПК України містить обставини, які прокурор вважає встановленими.
Відповідно до ст. 2 КПК України, завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод, законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.
Суд вказує, що відповідно до положень ст. 186 КК України грабіж, як склад злочину характеризується відкритим способом викрадення чужого майна. Тобто, грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій.
Суб`єктивна сторона злочину характеризується наявністю у винної особи прямого умислу на протиправне заволодіння чужим майном і корисливим мотивом. Змістом умислу грабіжника охоплюється усвідомлення того факту, що вчинювані ним дії здійснюються в умовах очевидності - вони мають відкритий для потерпілого або інших осіб характер. При цьому винний ігнорує цю обставину. Психічне ставлення винного до завданої ним потерпілому значної шкоди може бути як умисним, так і необережним.
Як вбачається із показань допитаної в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_9 , 22.09.2017 року, коли до її будинку приїздили обвинувачені ОСОБА_20 , ОСОБА_19 і третій чоловік, вона перебувала в середині будинку, та спостерігала з вікна за їх діями. Особисто бачила як ОСОБА_4 демонтував супутникову антену з горища літньої кухні та він вийшов з нею з території її подвір`я, але вона не вживали будь-яких заходів для припинення неправомірних дій ОСОБА_44 та ОСОБА_67 . Лише після того як вони покинули територію домоволодіння зателефонувала до поліції. Дані обставини також підтверджуються протоколом проведення слідчого експеременту від 12.10.2017 року, відповідно до якого ОСОБА_9 відтворила обставини подій, зокрема як ОСОБА_3 та ОСОБА_4 демонтували антену, тобто вона бачила всі дії які вони чинили, та не першкоджала їм.
Відповідно до постанови пленуму ВСУ від 06 листопада 2009 року №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», дії розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і незважаючи на це продовжені винною особою з метою заволодіння майном належить кваліфікувати як грабіж.
Пленум Верховного Суду України у п. 3 Постанови №10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» від 06 листопада 2009 року (далі - Постанова) роз`яснив, що крадіжка (таємне викрадення чужого майна) - це викрадення, здійснюючи яке, винна особа вважає, що робить це непомітно для потерпілого чи інших осіб. Грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення. Розрізняючи крадіжку і грабіж, слід виходити зі спрямованості умислу винної особи та даних про те, чи усвідомлював потерпілий характер вчинюваних винною особою дій. У зв`язку з цим викрадення належить кваліфікувати як крадіжку не лише тоді, коли воно здійснюється за відсутності потерпілого, але й у присутності сторонніх осіб, які не усвідомлюють факту викрадення майна і не можуть дати йому належної оцінки (психічно хворі, малолітні). Викрадення є таємним і в тому разі, коли воно відбувається у присутності потерпілої особи за умови, що винна особа не знає про це чи вважає, що робить це непомітно для неї, а також тоді, коли викрадення вчиняється у присутності особи, якій доручено майно, але вона перебуває в такому стані, що виключає можливість усвідомлювати значення того, що відбувається (сон, непритомність, стан сп`яніння).
У абз. 2 п. 4 Постанови зазначено також, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж, а в разі застосування насильства чи висловлювання погрози його застосування - залежно від характеру насильства чи погрози - як грабіж чи розбій.
ВС в своїх постановах від 15.03.2018 № 192/2621/16-к та № 335/1893/16-к від 15.11.2018 р. також вказав, що дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.
Судом встановлено, що хоча потерпіла ОСОБА_9 спостерігала за діями обвинувачених, але жодних дій на зупинення чи перешкоджання їх дій не чинила, тому самим обвинуваченим не було відомо чи їх дії виявлені кимось чи вони є таємними.
В судових дебатах захисник обвинувачених ОСОБА_7 зазначив про кваліфікацію дій обвинувачених як хуліганство.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 3 Постанови Пленуму ВСУ №10 від 22.12.2006 року при вирішенні питання про відмежування кримінально караного хуліганства від дрібного слід виходити з того, що відповідно до ч. 1 ст. 296 КК хуліганство - це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Якщо таке порушення не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст. 173 Кодексу України про адміністративні правопорушення
Згідно п. 5 зазначеної Постанови, за ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо,або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особоюпохилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.
Беручи до уваги доводи захисника, суд вказує, що якщо конкретизувати ознаки хуліханства, то хуліганство може полягати у заподіянні тілесних ушкоджень, побоїв потерпілим, пошкодженні чужого майна, тривалому і наполегливому перешкоджанні нормальній роботі громадських закладів тощо. Тобто, вичерпного переліку хуліганських дій немає, питання про наявність в діях особи даного складу злочину вирішується в кожному конкретному випадку. Хуліганством є дії, вчинені виключно з мотивів явної неповаги до суспільства (прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоствердитися за рахунок приниження інших осіб). Явність неповаги до суспільства виражається в його очевидності і безсумнівності як для винного, так і для очевидців його дій. Отже зазначені дії кваліфікують лише у тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом відносно інших осіб.
В даному випадку з пояснень потерпілої ОСОБА_9 та свідка ОСОБА_15 було встановлено, що події відбувалися на території домоволодіння, а не в громадському місці, останні сховались в будинку, тобто обвинувачені не могли знати чи є очевидці їх дій, щоб проявити зухвалості перед ними, або ж принизити очевидців. Також суд звертає увагу, що з пояснень потерпілої, свідків так і письмовими доказами підтверджується факт викрадення належного потерпілій майна, що не відноситься жодним чином до кваліфікуючих ознак хуліганства, тому аналізуючи дії обвинувачених суд не вбачає в них кваліфікуючих ознак хуліганстваи та вважає за необхідне відмовити захиснику ОСОБА_7 в перекваліфікації дій обвинувачених з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 296 КК України, оскільки відсутні кваліфікуючі ознаки злочину передбаченого ч. 2 ст. 296 КК України.
Натомість, згідно п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 06.11.2009 № 10 «Про судову практику у справах про злочини проти власності» під сховищем слід розуміти певне місце чи територію, відведені для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей, які мають засоби охорони від доступу до них сторонніх осіб (огорожа, наявність охоронця, сигналізація тощо), а також залізничні цистерни, контейнери, рефрижератори, подібні сховища тощо. Не може визнаватися сховищем неогороджена і така, що не охороняється, площа або територія, на яку вхід сторонніх осіб є вільним, а також та, що була відведена та використовується для вирощування продукції чи випасу тварин (сад, город, ставок, поле тощо).
В постанові ВС/ККС від 19.11.2018 року (справа №205/5830/16к, провадження №51-2436кмо18) зазначено, що відповідно до усталених у доктрині кримінального права підходів сховище - це завжди певне місце або територія, які використовуються для постійного чи тимчасового зберігання матеріальних цінностей та мають будь-які засоби охорони від доступу сторонніх осіб (наприклад, огорожа, наявність охоронця, сигналізація), що унеможливлюють (суттєво ускладнюють) вільне та безперешкодне потрапляння на них сторонніх осіб.
Належним чином огороджена територія домоволодіння, яка використовується для постійного чи тимчасового зберігання майна, як правило, може бути визнана сховищем.
Не можна вважати сховищем подвір`я, огорожа якого не перешкоджає проникненню туди сторонніх осіб, внаслідок незавершеності (окремі частини подвір`я не мають суцільного паркана), наявності пошкоджень (проломів), конструктивних особливостей (невелика висота, складається лише зі стовпів та жердин чи дроту, не містить воріт чи хвірток). Також не може виступати сховищем таке подвір`я, яке є загальнодоступним, зокрема, коли на ньому є об`єкти громадського користування (наприклад, колодязь, туалет) чи через нього проходять спільні комунікації (зокрема, стежка), або влаштовані пристосування, які полегшують доступ на подвір`я тощо.
Відсутність же загальної доступності подвір`я, а тим більше наявність на ньому пристосувань, засобів, які перешкоджають доступу сторонніх осіб (собак, освітлення, засувів чи гачків, а тим більше, замків на воротах та хвіртках), огорожі, яка за своїми розмірами, матеріалами, конструкцією призначена обмежити чи утруднити доступ сторонніх осіб, навпаки, вказує на те, що таке подвір`я в кримінально-правовому розумінні набуває статусу сховища. Про те, що подвір`я виконує роль сховища, вказує його фактичне використання для зберігання майна.
ВС вказав, що визначають як кваліфікуючу ознаку проникнення саме у "сховище", а не на "огороджену територію", "подвір`я" тощо, то в кожному конкретному кримінальному провадженні, де обвинувачення за цими статтями включає кваліфікуючу ознаку "проникнення у сховище", належить установити об`єктивні обставини, які дозволяють ідентифікувати відповідне місце чи територію як "сховище".
Суд, надаючи оцінку фактичним обставинам справи в даному випадку встановив, що територія домоволодіння потерпілої ОСОБА_9 була огороджена парканом та вхід на територію здійснювався через хвіртку, яку обвинувачені пошкодили, тобто вільного доступу потрапити до території подвір`я потерпілої обвинувачені не мали, а проникли на територію домоволодіння шляхом пошкодження хвіртки, дані обставини знайшли підтвердження в протоколі огляду місця події від 23.09.2017 року, відповідно до якого територія домоволодіння по АДРЕСА_4 , огороджена дерев`яним парканом, вхід на територію здійснюється через дерев`яну калітку, яка на час огляду в пошкодженому стані (т.2 а.п. 94-101) як в поясненнях потерпілої, та свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , які пояснили, що саме обвинувачені пошкодили хвіртку. Також встановлено судом, що своє подвір`я потерпіла використовувала для збереження майна, зокрема, супутникової антени. Отже суд прийшов до висновку, що територія домоволодіння потерпілої ОСОБА_9 є сховищем, оскільки наявні всі ознаки поняття "сховища".
Отже, суд прийшов до висновку, що дії обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 не вірно кваліфіковано досудовим слідством, як відкрите вирадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб, злочин передбачений ч.2 ст. 186 КК України, а їх дії слід перекваліфікувати як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище, тобто кримінальне правопорушення передбачене ч. 3 ст. 185 КК України, оскільки вони за попередньою змовою, групою осіб, маючи корисливий мотив, проникли до території домоволодіння потерпілої "сховища", та таємно заволоділи налижним їй майном, супутниковою антеною, чим завдали їй матеріальної шкоди.
Суб`єктивна сторона таємного викрадення (крадіжки) характеризується прямим умислом на заволодіння чужим майном. Обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони є корисливий умисел.
З об`єктивної сторони крадіжка відноситься до злочинів з матеріальним складом, тому, окрім діяння, обов`язковими її ознаками є матеріальна шкода, спричинена власнику викраденого майна, яка визначається вартістю цього майна. Вартість викраденого майна є необхідною умовою для розмежування дрібного викрадення майна від кримінально караного викрадення.
Вина обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 у скоєнні кримінального правопорушення передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами, які були дослідженні в судовому засіданні та, які суд визнає правдивими і достовірними.
Саме вказаним показанням потерпілої ОСОБА_9 та свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_23 , ОСОБА_25 , ОСОБА_27 , ОСОБА_42 , ОСОБА_68 суд надає перевагу, оскільки, окрім того що вони надавались після попередження про кримінальну відповідальність та під присягою, вони є послідовними, узгоджуються як між собою, так із здобутими органом досудового розслідування належними та допустимими доказами.
Суд не приймає до уваги показання обвинувачених щодо невизнання ними факту скоєння крадіжки супутникової антени, оскільки ці показання суперечать показанням потерпілої ОСОБА_9 , яка безпосередньо вказує на обвинувачених як осіб які викрали з її подвір`я супутникову антену, та її показання узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_68 , ОСОБА_69 , ОСОБА_70 та ОСОБА_71 , ОСОБА_72 , та з іншими вказаними вище доказами, зокрема, що антену було виявлено в салоні автомобіля УАЗ, яким керував Півень та який належить обвинуваченому ОСОБА_4 , так як свідок ОСОБА_42 дав покази, що зазначений автомобіль добре знає, який продав його батько ОСОБА_4 тому сумніватись в достовірності доказів у суду не має підстав.
Стороною захисту не подано доказів, що транспортний засіб було викрадено, доказів, що зверталися із заявоюта авнесено відомості до ЄРДР не надано.
Суд вважає, що такі показання обвинувачені надали суду лише з метою уникнення від кримінальної відповідальності за вчинене.
Судом дослідженні усі обставини, з`ясування яких мало істотне значення для правильного вирішення справи з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення, з`ясувавши, передбачені ст. 91 КПК обставини, що належать до предмету доказування, суд вважає встановленим факт наявності суспільно- небезпечного діяння в діях обвинувачених, відкинувши доводи сторони захисту, оскільки вони є необґрунтованими .
Аналізуючи дослідженні в судовому засіданні докази, з врахуванням вище зазначеного, суд дослідив та перевірив представлені по справі докази у зазначеному вище порядку, надав їм належну оцінку в їх сукупності та приходить до висновку, про винність обвинувачених ОСОБА_4 та ОСОБА_3 у скоєнні кримінального правопорушення за ч. 3 ст.185 КК України, так як обвинувачені, своїми умисними протиправними діями, відносно ОСОБА_9 вчинили таємне викрадення чужого майна (крадіжку), здійснену за попередньою змовою групою осіб, поєднане з проникненням у сховище, передбачене ч. 3 ст. 185 КК України.
Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , необхідне і достатнє для їх виправлення і попередження скоєння нових правопорушень, суд, відповідно до вимог ст. 65-67 КК України, п.1,10 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання", враховує ступінь тяжкості вчиненого ними кримінального правопорушення, обставини їх вчинення, наслідки, які настали, розмір шкоди, дані, що характеризують осіб обвинуваченого, стан здоров`я, умови життя та виховання, ставлення обвинувачених до вчиненого ними діяння, а також пом`якшуючі та обтяжуючі покарання обставини.
Ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення скоєно тяжкий злочин.
·Обставини, що пом`якшують покарання обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 судом не встановлено.
· Обставиною, яка обтяжує покарання обвинувачених ОСОБА_3 та ОСОБА_4 , суд визнає вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою.
Суд враховує вимоги ст. 50 КК України, покарання є заходом примусу та полягає в передбаченому законом обмеженні права та свобод засудженого та у відповідності до ч. 2 ст. 50 КК України має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, запобіганню вчинення нових кримінальних правопорушень.
На підставі ст.65 ч.2 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Загальним принципом карної діяльності щодо всіх категорій злочинців є примушування до правомірної поведінки через будь-яке покарання. Щодо видового примушування, то воно, залежно від особистих властивостей злочинця, має різні відтінки.
Так злочин може бути вчинено людиною, схильною до злочинної діяльності (яка неодноразово вчиняє злочини), у зв`язку з чим мета кари має діяти разом з метою виправлення.
В даному ж випадку обвинувачений ОСОБА_3 раніше не судимий, вчинив злочин, що є одиничним епізодом його життя. Тут головною метою є не кара злочинця, а виправлення його через покарання. Виправлення обвинуваченого як мета покарання передбачає досягнення певних змін в його особистій поведінці стосовно утримання від вчинення нових злочинів. Для цього використовується передбачений КПК України, КВК України та іншими правовими нормами комплекс різних заходів впливу на внутрішній світ та вчинки обвинуваченого, спрямований на зміну його поведінки щодо додержання норм закону, поваги до людей і суспільства, відшкодування шкоди, завданої злочином; все це має спонукати обвинуваченого змінити або переглянути властиві йому погляди та переконання. Головним у процесі виправлення таких осіб є виключення кожним з них зі своїх вчинків суспільно небезпечної поведінки та свідома відмова від вчинення нових злочинів.
При визначенні покарання, обвинуваченому ОСОБА_3 суд, приймаючи до уваги обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, скарг на його поведінку до сільської ради не надходило, раніше не судимий, на «Д» обліку у лякаря психіатра не перебуває, перебуває на обліку у лікаря нарколога з діагнозом алкоголізм. Психічні та поведінкові розлади внаслідок вживання алкоголю (т.2 а.п.119-123).
Згідно досудової доповіді Добровеличківського районного сектору з питань пробації щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , ввжають, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Виконання покарання у громаді можливо за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів. Ризик вчинення повторно кримінального правопорушення оцюнюють як середній. Ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцюнюють як середній (т.1 а.п. 102-103).
Враховуючи встановлені обставини, оцінюючи докази провадження, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставин, які обтяжують покарання, характеризуючі дані та розмір заподіяної шкоди, враховуючи стан здоров`я обвинуваченого, суд дійшов висновку та вважає, що обвинуваченому ОСОБА_3 за доцільне застосувати та призначити покарання у вигляді позбавлення волі, в межах межі санкції статті.
Також враховуючи особу обвинуваченого, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства, а тому, відповідно до вимог ст. ст. 75, 76 КК України, суд вважає за можливе звільнити його від відбуття покарання, якщо він протягом, призначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину, та виконає покладені на нього судом обов`язки. Суд, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання, вважає, що необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого ОСОБА_3 будуть наступні обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
При визначенні покарання, обвинуваченому ОСОБА_4 суд, приймаючи до уваги обставини вчиненого кримінального правопорушення, особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризується посередньо, скарг на його поведінку до сільської ради не надходило, в силу ст. 89 КК України, вважається не судимим, на «Д» обліку у лякаря психіатра та лікаря нарколога не перебуває (т.2 а.п. 126-131).
Згідно досудової доповіді Добровеличківського районного сектору з питань пробації щодо призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_4 , ввжають, що виправлення особи без позбавлення або обмеження волі на певний строк можливе та не становить високої небезпеки для суспільства. Виконання покарання у громаді можливо за умови здійснення нагляду та застосування соціально-виховних заходів. Ризик вчинення повторно кримінального правопорушення оцюнюють як середній. Ризик небезпеки для суспільства, у тому числі для окремих осіб оцюнюють як середній (т.1 а.п. 105-106).
Враховуючи встановлені обставини, оцінюючи докази провадження, відсутність обставин, які пом`якшують покарання, та наявність обставин, які обтяжують покарання, характеризуючі дані та розмір заподіяної шкоди, враховуючи стан здоров`я обвинуваченого, суд дійшов висновку та вважає, що обвинуваченому ОСОБА_4 за доцільне застосувати та призначити покарання у вигляді позбавлення волі, в межах межі санкції статті.
Також враховуючи характеризуючі дані на особу обвинуваченого, суд вважає, що виправлення обвинуваченого ще можливе без ізоляції від суспільства, а тому, відповідно до вимог ст. ст. 75, 76 КК України, суд вважає за можливе звільнити його від відбуття покарання, якщо він протягом, призначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину, та виконає покладені на нього судом обов`язки. Суд, з урахуванням ступеня тяжкості злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання вважає, що необхідними і достатніми для виправлення обвинуваченого ОСОБА_4 будуть наступні обов`язки, передбачені п. 1, 2 ч. 1 ст. 76 КК України, періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Таке покарання, на думку суду, є справедливим, а також необхідним та достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень.
Згідно вимогам ч.1 ст. 1166 ЦК України, майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдану майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Цивільний позов, суд вважає підлягає задоволенню частково, на суму 715,00 грн., так як розмір збитків підтверджено письмовими доказами по справі, зокрема висновком експерта, відповідно до якого вартість викраденої супутникової антени на момент скоєння злочину становить 715.00 грн. (т.2 а.п. 112).
За правилами ч. 1 ст. 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
Під моральною шкодою, суд розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.
Моральна шкода, суд також вважає, що підлягає частковому задоволенню, так як в результаті скоєного кримінального правопорушення потерпілій ОСОБА_9 діями обвинувачених було завдано моральної шкоди, яка полягає у моральних переживаннях понесених у зв`язку із посяганням на її майно, а також враховуючи, що в момент вчинення злочину в будинку перебували малолітні діти. В якості компенсації за заподіяну моральну шкоду, за доцільне стягнути 3000.00 грн., якої суд вважає достатньо для відшкодування компенсації моральної шкоди потерпілій.
Крім того, відповідно до ч.2 ст. 137 ЦПК України, за результатами розгляду справи, разом із іншими судовими витратами підлягають розподілу між сторонами також і витрати понесені на правничу допомогу адвоката.
Витрати, пов`язані з оплатою правової допомоги адвоката або іншого фахівця в галузі права, несуть сторони, крім випадків надання безоплатної правової допомоги.
Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку.
Відповідно ч.3 ст. 137 ЦПК України, для визначення розміру витрат розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Суд вважає, що у цій справі відсутній передбачений ч.3 ст.137 ЦПК детальний опис робіт (послуг), виконаних адвокатом, тому через відсутність документів, що підтверджують сплату потерпілою 3500.00 грн на професійну правничу допомогу адвоката, суд вважає, що є всі підстави для відмови у стягненні витрат на професійну правничу допомогу в розмірі 3500.00 грн..
В іншій частині цивільного позову, необхідно відмовити за необгрунтованістю та недоведеністю понесених моральних страждань належними та допустимими доказами.
Долю речових доказів суд вирішує у відповідності до вимог ст.100 КПК України.
Речові докази після набрання викроком суду законної сили:
-паперову бирку з конвектору (головки) до супутникової антени, на якій маються надписи ««PAUXIS», моделі РХ-2100, серійний номер НОМЕР_5 », яку для огляду надано потерпілою ОСОБА_9 , бирку з головки, на якій маються надписи «PAUXIS», моделі РХ-2100, серійний номер НОМЕР_5 », яка знаходиться при матеріалах кримінального провадження, залишити при матеріалах кримінального провадження;
Процесуальні витрати по справі відсутні.
Захід забезпечення кримінального провадження відносно обвинувачених не обирався і суд не вбачає підстав для його обрання до вступу вироку в законну силу.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 371, 373, 374 КПК України, суд, -
ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України і призначити йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (три) роки позбавлення волі.
В силу ст. 75 КК України звільнити його від відбуття покарання з випробовуванням і встановити іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
На підставі до ст. 76 ч. 1 п. 1.2 КК України зобов`язати ОСОБА_3 в період іспитового строку: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 3 ст. 185 КК України і призначити йому покарання за ч. 3 ст. 185 КК України у виді 3 (три) роки позбавлення волі.
В силу ст. 75 КК України звільнити його від відбуття покарання з випробовуванням і встановити іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки.
На підставі до ст. 76 ч. 1 п. 1.2 КК України зобов`язати ОСОБА_4 в період іспитового строку: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи.
Стягнути з ОСОБА_3 та ОСОБА_4 на користь ОСОБА_9 715 (сімсот п`ятнадцять) гривень 00 копійок, розмір матеріальної шкоди, 3000 (три тисячі) грн. 00 копійок моральної шкоди,солідарно.
Речові докази після набрання викроком суду законної сили:
-паперову бирку з конвектору (головки) до супутникової антени, на якій маються надписи ««PAUXIS», моделі РХ-2100, серійний номер НОМЕР_5 », яку для огляду надано потерпілою ОСОБА_9 , бирку з головки, на якій маються надписи «PAUXIS», моделі РХ-2100, серійний номер НОМЕР_5 », яка знаходиться при матеріалах кримінального провадження, залишити при матеріалах кримінального провадження;
Вирок може бути оскаржений до Кропивницького апеляційного суду через Новоукраїнський районний суд протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Головуючий: ОСОБА_1