Ухвала
Іменем України
18 червня 2019 року

м. Київ
справа № 759/19400/18

провадження № 51-3003ск19
Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року щодо ОСОБА_4 ,
встановив:
Вироком Святошинського районного суду м. Києва від 11 грудня 2018 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Шпилі Іванківського р-ну Київської обл., жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 26 грудня 2013 року Подільським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 289 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років, засуджено за ч. 2 ст. 289 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років без конфіскації майна.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази у кримінальному провадженні.
Цим вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 22 жовтня 2018 року в період з 01до 03годин, перебуваючи біля будинку №11 на вул. Академіка Туполєва в м. Києві, умисно повторно незаконно заволодів транспортним засобом мотоциклом марки «Geon Invader 150» (державний номерний знак НОМЕР_1 ), що належить потерпілому ОСОБА_5 .

Київський апеляційний суд ухвалою від 12 березня 2019 року вказаний вирок щодо ОСОБА_4 залишив без змін.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність таневідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий розгляд у цьому суді. Прокурор зазначає, що апеляційний суд усупереч вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК) не навів в ухвалі достатніх мотивів на спростування доводів прокурора щодо безпідставного незастосування до засудженого додаткового покарання у виді конфіскації майна, не врахував ступеня тяжкості вчиненого злочину, його суспільної небезпечності та даних про особу засудженого.
Перевіривши доводи в касаційній скарзі та надані копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора слід відмовити з огляду на таке.
Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
З матеріалів провадження за скаргою вбачається, що розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_4 проводився в порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК, та кваліфікація його дій не оспорюються.
Що стосується доводів прокурора щодо безпідставного незастосування судами ст. 59 КК та непризначення ОСОБА_4 додаткового покарання у виді конфіскації майна, то вони є необґрунтованими.

Нормами статей 51 та 52 КК врегульовано, що одним із додаткових покарань, яке може бути застосоване до осіб, визнаних винними у вчиненні злочинів, є конфіскація майна.
Відповідно до ч. 2 ст. 59 КК конфіскація майна встановлюється за тяжкі та особливо тяжкі корисливі злочини, а також за злочини проти основ національної безпеки України та громадської безпеки незалежно від ступеня їх тяжкості й може бути призначена лише у випадках, спеціально передбачених в Особливій частині цього Кодексу.
Санкція ч. 2 ст. 289 КК, з урахуванням конкретних обставин кримінального провадження, надає можливість суду як призначити додаткове покарання у виді конфіскації майна, так і не застосовувати таке покарання до особи. Вказане положення закону України про кримінальну відповідальність носить альтернативний характер, що дозволяє суду в межах наданих законом дискреційних повноважень як обрати цей вид додаткового покарання, так і не застосовувати його.
Призначаючи ОСОБА_4 вид та міру покарання, суд відповідно до вимог статей 50, 65 КК урахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК є тяжким злочином, дані про особу винного, який раніше судимий, характеризується задовільно, перебуває на обліку в лікаря-нарколога. При цьому визнав обставинами, що пом`якшують покарання, щире каяття, активне сприяння слідству, часткове відшкодування шкоди шляхом повернення викраденого майна, а обставиною, що обтяжує покарання, рецидив злочину.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд першої інстанції зробив правильний висновок про можливість не призначати ОСОБА_4 додаткове покарання у виді конфіскації майна за вчинене ним кримінальне правопорушення.
Згідно зі ст. 414 КПК невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Термін «явно несправедливе покарання» означає не будь-яку можливу відмінність в оцінці виду та розміру покарання з погляду суду апеляційної чи касаційної інстанції, а відмінність у такій оцінці принципового характеру. Це положення вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між визначеним судом, хоча й у межах відповідної санкції статті (частини статті) Особливої частини КК, видом та розміром покаранням і тим видом та розміром покарання, яке б мало бути призначене, враховуючи обставини, які підлягають доказуванню, зокрема ті, що повинні братися до уваги при призначенні покарання.
На переконання суду касаційної інстанції, виходячи з принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації, призначене ОСОБА_4 покарання є співмірним протиправному діянню і не може вважатися явно несправедливим чи недостатнім для досягнення мети покарання.
При розгляді апеляційної скарги прокурора суд апеляційної інстанції його доводи щодонепризначеного додаткового покаранняперевірив і своє рішення належним чином мотивував.

Ухвала апеляційного суду відповідає положенням ст. 419 КПК.

Касаційна скарга не містить переконливих доводів щодо обставин у справі, які слід було б перевірити за матеріалами кримінального провадження. Із доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог

п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді апеляційної інстанції, на ухвалу Київського апеляційного суду від 12 березня 2019 року щодо ОСОБА_4 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3