ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 539/2840/18 Номер провадження 11-кп/814/1229/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.185 КК - Т.З.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 листопада 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з секретарем з участю прокурора потерпілого представника потерпілогоОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника обвинуваченогоОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава в режимі відеоконференції кримінальне провадження №0000650 за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, працюючий різноробочим у ФОП « ОСОБА_11 », несудимий,

визнаний винуватим та засуджений:

- за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі;
- за ч.3 ст.185 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Відповідно до ч.1 ст.70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно засуджений на 4 роки 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки з покладенням певних обов`язків, передбачених ст.76 цього Кодексу.
Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 :
- на користь держави витрати на проведення судових експертиз в сумі 1716 грн.;
- на користь потерпілого ОСОБА_7 4000 грн. моральної шкоди;
- на користь держави судовий збір в сумі 704, 80 грн.
Вирішене питання про речові докази.
Згідно з вироком, ОСОБА_10 визнаний винуватим у вчиненні злочинів за таких обставин.
У березні 2018 року обвинувачений, під час тимчасового проживання в будинку потерпілого ОСОБА_7 за адресою: АДРЕСА_2 , вчинив повторно три епізоди таємного викрадення майна ОСОБА_7 , поєднаних з проникненням до гаража, розташованого на подвір`ї цього домогосподарства.
При цьому ОСОБА_10 викрав, відповідно, належні потерпілому ОСОБА_7 : шість туристичних наметів «Турлан» загальною вартістю 3501, 96 грн; електричну плиту, бронзову трубу від грамофона, каркас від теплиці на загальну суму 3368, 04 грн.; ручну дриль із свердлами та два металевих кути загальною вартістю 413 грн.
На початку квітня 2018 року ОСОБА_10 шляхом вільного доступу, повторно, таємно, викрав з цього ж домогосподарства вироби з міді, електромотор та компресор до холодильника «Дніпро-2м», чим спричинив ОСОБА_7 майнової шкоди на загальну суму 870 грн.
Кримінальне провадження розглянуте в порядку, передбаченому ч.3 ст.349 КПК України.
За змістом апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_7 просить засудити ОСОБА_10 на 6 років позбавлення волі, а також стягнути з нього 16000 грн моральної шкоди та 5000 грн витрат на правову допомогу.
В засіданні апеляційного суду потерпілий, з огляду на добровільне відшкодування обвинуваченим частини коштів, просив стягнути на його користь 12000 грн моральної шкоди.
Вважає, що відсутні обставини, які пом`якшують покарання. Стверджує, що ОСОБА_10 діяв не під тиском тяжких сімейних чи інших обставин, а ретельно готувався до вчинення тяжких злочинів, підробив ключ до гаража, а частину викраденого майна реалізував.
Також зазначає, що обвинувачений веде антисоціальний спосіб життя, не має сім`ї, постійного місця проживання, не працює, про своїх батьків не піклується.
Вказує на відсутність у діях обвинуваченого щирого каяття, оскільки він повернув не всі викрадені речі.
Наголошує, що стягнення судом моральної шкоди в розмірі 4000 грн не відповідає його моральним стражданням, адже ОСОБА_10 проживав у його будинку із співмешканкою, сплачуючи лише за комунальні послуги.
Зазначає, що для поновлення свого попереднього майнового стану йому потрібно докладати чимало додаткових зусиль. Прохає врахувати, що перебуває на диспансерному обліку у лікаря терапевта у зв`язку із захворюванням на гіпертонію, а після протиправних дій обвинуваченого його стан здоров`я погіршився.
Також вважає, що суд безпідставно відмовив йому у відшкодування витрат на правову допомогу, оскільки наявна квитанція про сплату 5000 грн за надання правової допомоги адвокату ОСОБА_8 та опис виконаних його представником робіт.
У запереченнях на апеляційну скаргу захисник обвинуваченого прохає вирок місцевого суду залишити без змін, а апеляційну скаргу потерпілого без задоволення.
Інші учасники провадження вирок не оскаржили.
Заслухавши доповідь судді, думку потерпілого та його представника на підтримку доводів апеляційної скарги, міркування прокурора про законність та обґрунтованість судового рішення в частині призначення покарання і можливість стягнення на користь потерпілого витрат на правову допомогу, пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, дослідивши докази щодо цивільного позову, перевіривши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.
Винуватість ОСОБА_10 у вчиненні злочинів за наведених у вироку обставин та кваліфікація його дій за ч.2 та ч.3 ст.185 КК України в апеляційній скарзі не оспорюються.

Доводи потерпілого щодо необхідності призначення покарання в максимальному розмірі, передбаченому кримінальним законом, та безпідставного звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком є непереконливими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд при призначенні покарання повинен урахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що обтяжують і пом`якшують покарання.

Згідно з ст.50 цього Кодексу покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави і має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів.

Пленуму Верховного Суду України в п.2 постанови №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» роз`яснив, що суди повинні призначати менш суворе покарання особам, які вперше вчинили злочини, щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Суд першої інстанції при призначенні покарання дотримався наведених вимог закону.

Як правильно встановив місцевий суд, обвинувачений щиро покаявся, визнав свою провину, висловлював жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася і просив вибачення за свою протиправну поведінку.

Таке своє ставлення до злочину обвинувачений підтвердив і в суді апеляційної інстанції.

Про щирість розкаяння ОСОБА_10 свідчить дійсне, відверте визнання своєї провини, щирий жаль з приводу цього та осуд своєї поведінки, що виразилося у повному добровільному відшкодуванні потерпілому майнової шкоди під час розгляду провадження місцевим судом.

Також місцевий суд навів переконливі мотиви про можливість виправлення ОСОБА_10 без відбування покарання, належно оцінивши особливість злочинів, за які його засуджено, а також дані про його особу.

Так, згідно з приписами ст.75 КК України, зокрема, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Колегія суддів ураховує, що ОСОБА_10 вперше притягується до кримінальної відповідальності; має постійне місце проживання, де мешкає зі своєю матір`ю похилого віку, яка хворіє, що підтверджується відповідними медичними документами.

Більше того, після ухвалення вироку обвинувачений працевлаштувався; за місцем роботи характеризується позитивно; до кримінальної чи адміністративної відповідальності не притягувався; в повному обсязі виконав вирок суду в частині цивільного позову, що свідчить про його намагання стати на шлях виправлення.

З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що усі наведені обставини в своїй сукупності істотно знижують фактичний ступінь тяжкості вчинених злочинів і особливо ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства та підтверджують висновок місцевого суду про можливість його виправлення без відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком.

Отже, відсутні підстави як для посилення призначеного ОСОБА_10 покарання, так і його застосування без ст.75 КК України, про що прохає потерпілий.

Що стосується доводів апеляційної скарги потерпілого про необхідність збільшення моральної шкоди, то колегія суддів вважає їх безпідставними.

За змістом ч.1 ст.129 КПК України суд, ухвалюючи обвинувальний вирок, залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

Частиною 5 ст.128 цього Кодексу передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом.

Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми ЦПК України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Така шкода полягає, зокрема у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна.

Згідно із частиною третьою цієї статті розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Як видно з вироку, при вирішенні питання щодо розміру стягнення з обвинуваченого на користь потерпілого морального відшкодування суд належним чином урахував конкретні обставини провадження і наслідки вчиненого засудженим злочину, характер і глибину моральних страждань потерпілого, інші негативні впливи внаслідок того, що було викрадене його майно, відсутність значних змін у звичному укладі його життя, повне відшкодування майнової шкоди та правильно виходив із засад розумності виваженості та справедливості.

Висновок місцевого суду про стягнення зазначених у вироку сум моральної шкоди є обґрунтованим, належним чином мотивованим, а тому колегія суддів не вбачає визначених законом підстав для збільшення суми морального відшкодування, про що прохає потерпілий.

Водночас, місцевий суд, приймаючи рішення про стягнення з обвинуваченого судового збору з огляду на задоволення цивільного позову залишив поза увагою таке.

Законодавець в ст.118 КПК України визначив такі види процесуальних витрат, які складаються з витрат: на правову допомогу; пов`язаних із прибуттям до місця досудового розслідування або судового провадження; пов`язаних із залученням потерпілих, свідків, спеціалістів, перекладачів та експертів; пов`язаних із зберіганням і пересиланням речей і документів.

Тобто, судовий збір до вказаних витрат не належить.

При вирішенні цивільного позову в межах кримінального провадження та стягнення з винної особи коштів у рахунок відшкодування завданої злочином шкоди місцевий суд не врахував, що статус особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність, насамперед пов`язаний зі статусом обвинуваченого, якому має бути гарантовано додержання закріпленої у статтях 7, 9 КПК України засади законності, звідси й положень глави 8 цього Кодексу.

Тому, з огляду на зміст наведених норм процесуального права, застосування ст.141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» № 3674-VI і стягнення за вироком із засудженого судового збору суперечить ч. 5 ст. 128, статтям 2, 7, 9, 118, 119, 370 КПК України в їх взаємозв`язку.

За таких обставин колегія суддів вважає за необхідне в порядку ст.404 КПК України виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку суду про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 судового збору в розмірі 704, 80 грн.

Доводи потерпілого про необхідність стягнення на його користь витрат на правову допомогу є слушними.

З матеріалів провадження вбачається, що потерпілий дотримався вимог ст.91 КПК України та довів, що розмір витрат на правову допомогу, надану адвокатом ОСОБА_8 під час кримінального провадження, становить 5000 гривень.

Так, відповідно до договору №35 від 17 серпня 2018 року адвокат ОСОБА_8 представляє інтереси потерпілого ОСОБА_7 в даному кримінальному провадженні, про що видані ордера ПТ №037823 та ПТ №037824 (а.с.23, 24).

Згідно з квитанцією №316 від 20 серпня 2018 року адвокат отримав від ОСОБА_7 5000 грн. за представництво останнього як потерпілого в кримінальному провадженні. При цьому адвокат надав опис виконаних робіт, які узгоджуються з матеріалами кримінального провадження (а.с.30, 133).

Відповідно до ст.125 КПК України суд за клопотанням осіб має право визначити грошовий розмір процесуальних витрат, які повинні бути їм компенсовані.

За таких обставин колегія суддів вважає, що місцевий суд безпідставно відмовив в задоволенні позовних вимог потерпілого в цій частині, а тому необхідно стягнути з обвинуваченого на користь ОСОБА_7 витрати на правову допомогу у розмірі 5000 грн.

Отже, апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню.

Керуючись статтями 404, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Лубенського міськрайонного суду Полтавської області від 02 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_10 змінити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 витрати на правову допомогу в розмірі 5000 (п`яти тисяч) гривень.

В порядку ст.404 КПК України виключити з мотивувальної та резолютивної частини вироку вказівку про стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 судового збору в розмірі 704, 80 гривень.

В іншій частині вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції.

СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4