Ухвала
Іменем України
25 листопада 2019 року

м. Київ
Провадження № 51-5822 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року у кримінальному провадженні щодо
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дрогобич Львівської області, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, востаннє 09 березня 2017 року Верхньодніпровським районним судом Дніпропетровської області за ч.3 ст. 186 КК України із застосуванням ч.5 ст. 72 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років,
засудженого за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України,
Зміст оскаржуваних судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2019 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік.
На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року і призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.
До набрання вироком законної сили залишено ОСОБА_4 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою. Строк відбування покарання вирішено рахувати з 10 жовтня 2017 року. Вирішено питання щодо процесуальних витрат та речових доказів.
Ухвалою Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2019 року залишено без змін.
Згідно з вироком, 07 жовтня 2017 року близько 16-00 години ОСОБА_4 , знаходячись в приміщенні тренерської кімнати спортивного комплексу «Метеор», що розташований за адресою: АДРЕСА_2 , реалізуючи свій злочинний намір, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, з корисливих мотивів, таємно викрав майно, що належить потерпілій ОСОБА_5 на загальну суму 3063,43грн., при цьому одягнувши її спортивну куртку на себе, та сховавши під цю куртку спортивні кросівки, намагався покинути місце вчинення злочину, однак був затриманий тренером ОСОБА_6 , тобто не зміг довести свій злочинний намір до кінця з причин, що не залежали від його волі.
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи доведеність винуватості та правильність кваліфікації своїх дій, просить призначити йому більш м`яке покарання та застосувати ч.5 ст. 72 КК України. Зазначає, що при призначенні покарання не було зараховано в строк відбування покарання період його перебування під вартою.
Мотиви суду
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину та кримінально-правова оцінка його діяння у касаційній скарзі не оспорюється.

Відповідно до ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Як убачається з долученої до касаційної скарги копії вироку, при призначенні засудженому покарання, відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд урахував ступінь тяжкості злочину, дані про особу засудженого, який раніше неодноразово притягався

до кримінальної відповідальності, за місцем мешкання характеризується посередньо, перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом «Специфічний розлад особистості». Як пом`якшуючу покарання обставину суд врахував його щире каяття .
Таким чином, визначивши засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць, враховуючи вимоги ч.1 ст. 71 КК України, суд не порушив вимог статей 6568 КК України, оскільки вказане покарання відповідає конкретним обставинам справи, характеру й тяжкості вчиненого, є справедливим, а також необхідним і достатнім для попередження вчинення нових злочинів.
Підстав вважати таке покарання явно несправедливим через суворість у касаційній скарзі не наведено.
Доводи касаційної скарги засудженого про незастосування судами вимог ч.5 ст. 72 КК України, не заслуговують на увагу.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України в редакції Закону України "Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання" № 838-VІІІ від 26 листопада 2015 року, зарахування судом строку попереднього ув`язнення в разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. У строк попереднього ув`язнення включається строк: затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.

Згідно висновків Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 29 серпня 2018 року у справі № 663/537/17, якщо особа вчинила злочин в період з 24 грудня 2015 року до 20 червня 2017 року (включно), то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VІІІ (пряма дія Закону № 838-VІІІ).

Якщо особа вчинила злочин до 20 червня 2017 року (включно) і щодо неї продовжували застосовуватися заходи попереднього ув`язнення після 21 червня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046VІІІ, то під час зарахування попереднього ув`язнення у строк покарання застосуванню підлягає ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VІІІ. У такому разі Закон № 838-VІІІ має переживаючу (ультра активну) дію. Застосування до таких випадків Закону № 2046VІІІ є неправильним, оскільки зворотна дія Закону № 2046VІІІ, що «іншим чином погіршує становище особи», відповідно до ч.2 ст. 5 КК України не допускається.

З наданих копій судових рішень вбачається, що ОСОБА_4 засуджений оскаржуваним вироком за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст. 71 КК України за сукупністю вироків до покарання за даним вироком частково приєднано не відбуту частину покарання за вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року і призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років 1 місяць.

Вироком Верхньодніпровського районного суду Дніпропетровської області від 09 березня 2017 року ОСОБА_4 засуджено за ч. 3 ст. 186 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років та на підставі ч. 5 ст. 72 КК України йому зараховано у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 26 листопада 2016 року. Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 липня 2017 року вказаний вирок залишено без зміни.

ОСОБА_4 вчинив злочин 07 жовтня 2017 року, тобто після набрання чинності Законом № 2046VІІІ, тому при зарахуванні попереднього ув`язнення у строк покарання ч.5 ст. 72 КК України в редакції Закону № 838-VІІІ не підлягає.
Враховуючи викладене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого і вважає, що у відкритті провадження слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 16 липня 2019 року та ухвалу Дніпровського апеляційного суду від 30 вересня 2019 року.
Ухвала є остаточною й оскарженню не підлягає.

Судді

ОСОБА_7 ОСОБА_2 ОСОБА_3