Справа №463/6376/19
Провадження №1-кс/463/3287/19
У Х В А Л А

13 серпня 2019 року Личаківський районний суд м. Львова

слідчий суддя - ОСОБА_1

з участю секретаря судових засідань - ОСОБА_2

скаржника - ОСОБА_3

в м. Львові,

у відкритому судовому засіданні,

розглянувши скаргу ОСОБА_3 на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, про закриття кримінального провадження, -

в с т а н о в и в :

до суду надійшла скарга на постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, ОСОБА_4 від 24 червня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000011 від 8 лютого 2019 року.

Скаргу обгартовує тим, що даною постановою закрито кримінальне провадження на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України у зв`язку із відсутністю в діях колишнього начальника Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 та працівника Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_6 ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.365, ч.1 ст.146, ч.1 ст.151 та ч.1 ст.371 КК України. Вважає постанову передчасною, незаконною і такою, що підлягає скасуванню. Так, у постанові слідчий зазначає, що ніби то він відмовився надавати показання у провадженні, оскільки скаржник вважає себе потерпілим. Разом з тим, слідчий грубо порушив його права, оскільки не відмовив у визнанні потерпілим, в той же час йому відмовлено у допиті його як потерпілого. З приводу виклику на допит пояснив, що 21.05.2019 р. о 17 год. у одному конверті отримав три повістки датовані 14.05.2019 року для виклику на допит до слідчого на 20.05.2019 року на 17 год. Разом з тим, він у цей день перебував у Вінницькій області. Окрім того, вважає, що слідчий не дослідив факти, які вже встановлені судовими рішеннями, які він долучив до матеріалів кримінального провадження. Так, при розгляді справи №0305/1253/2012 року суд встановив, що підстав для госпіталізації заявника до медичного психіатричного закладу у примусовому порядку не було. У цивільній справі № 158/811/15-ц рішенням Ківерецького районного суду Волинської області від 02.07.2015 року встановлено, що 08.05.2012 року ОСОБА_3 був доставлений у Волинську психіатричну лікарню №2 у супроводі сина, працівника міліції та рай психіатра. Судом також встановлено, що у психіатричний заклад його доставлено примусово працівником міліції, який отримав вказівку від начальника Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 . Судом встановлено, що факт госпіталізації ОСОБА_3 до психіатричного закладу проти його волі без рішення суду та перебування останнього у ВОПЛ №2 в примусовому порядку протягом 24 годин є фактично позбавленням волі у розумінні статті 5 Європейської Конвенції, втручанням у його фізичну недоторканість, а відтак у приватне життя, що не відповідає вимозі законності, передбаченої статтею 8 Європейської Конвенції. В той же час, під час допиту у якості свідка у кримінальному провадженні 000000089 від 25.01.2013 року працівник міліції ОСОБА_7 , вказав, що за вказівкою начальника Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 він супроводжував ОСОБА_3 у кареті швидкої медичної допомоги до Волинську психіатричну лікарню №2.

В той же час, у своїй постанові слідчий взяв до уваги лише показання свідків ОСОБА_6 та ОСОБА_5 , висновок службового розслідування і прийшов до необґрунтованого висновку про те, що у зверненні ОСОБА_3 факти порушення законності працівниками Ківерецького ВП ГУНП у Волинській області свого об`єктивного підтвердження не знайшли. Тому просить скасувати постанову.

В судовому засіданні скаржник скаргу підтримав.

Суб`єкт оскарження в судове засідання не з`явився, про час і місце розгляду заяви повідомлена належним чином, подав письмові заперечення на скаргу. Оскільки його неявка до суду не перешкоджає розгляду скарги, вважаю за можливе здійснити розгляд такої на підставі наявних матеріалів.

Заслухавши пояснення скаржника, дослідивши матеріали скарги та оглянувши матеріали кримінального провадження, приходжу до наступного висновку.

Згідно з п.3 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені рішення слідчого про закриття кримінального провадження - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником.

Як вбачається із постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові ОСОБА_4 від 24 червня 2019 року (а.с.7) слідчий прийшов до висновку про закриття кримінального провадження №0000011 від 08 лютого 2019 року у зв`язку із відсутністю в діях колишнього начальника Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 та працівника Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_6 ознак складу кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.365, ч.1 ст.146, ч.1 ст.151 та ч.1 ст.371 КК України.

Слідчий суддя вважає, що таке рішення слідчого є передчасним, прийнято в супереч вимогам ч.2 ст.9 КПК України, оскільки слідчий зобов`язаний всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.

З долученої скаржником копії рішення Ківерецького районного суду Волинської області від 01.06.2012 року вбачається, що суд відмовив у задоволенні заяви головного лікаря ВОПЛ №2 смт. Орлика про госпіталізацію ОСОБА_3 до психіатричного закладу в примусовому порядку. З копії рішення Ківерецького районного суду Волинської області від 02 липня 2016 року вбачається, що ОСОБА_3 без добровільної згоди, в супереч вимогам закону, примусово був поміщений в психіатричний заклад та перебував у ньому незаконну протягом 24 днів, що є порушенням ст.ст.3, 5, 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

У рішенні Суду «Акопян проти України» (заява№ 12317/06 від 05.06.2014 року Європейський Суд зазначив, що для того, щоб відповідати пункту 1 статті 5 Конвенції, тримання під вартою, про яке йдеться, повинно, перш за все, бути «законним», зокрема відповідати передбаченій законом процедурі; у зв`язку з цим Конвенція по суті посилається на національне законодавство та передбачає обов`язок дотримання його матеріально-правових та процесуальних норм (див. рішення від 24 вересня 1992 року у справі «Херцегфальві проти Австрії» (Herczegfalvy v. Austria), п. 63, Series А № 244). Крім того, вимога щодо затримання відповідно до «процедури, встановленої законом», вимагає наявності в національному законодавстві «справедливих та належних процедур» і відповідного правового захисту від свавільного позбавлення свободи (див. рішення від 24 жовтня 1979 року у справах «Вінтерверп проти Нідерландів» (Winterwerp v. the Netherlands), п. 45, Series A № 33; «Амуур проти Франції»(Amuur v. France), від 25 червня 1996 року, п. 53, Reports of Judgments and Decisions 1996-III, та «H.L. проти Сполученого Королівства» (Н.L. v. the United Kingdom), заява № 45508/99, п. 115, ECHR 2004-IX).

На додаток, підпункти з «а» до «f» пункту 1 статті 5 Конвенції містять вичерпний перелік дозволених підстав позбавлення свободи; такий захід не буде законним, якщо він не відповідає одній з цих підстав (див. рішення у справах «Вітольд Літва проти Польщі»).

Приймаючи рішення про закриття кримінального провадження, слідчий не допитав заявника у якості потерпілого, а саме такий статус у нього має бути у цьому провадженні, оскільки постанова про відмову у визнанні потерпілим не виносилася, та не встановив дійсні обставини примусового поміщення його у супроводі працівника поліції з кабінету керівника Ківерецького ВП ГУНП у Волинській області до ВОПЛ №2 смт. Орлика, де він утримувався протягом 24 діб. Потерпілий стверджує, що в 2012 році мав конфлікт із колишньою дружиною через поділ майна. 08.05.2012 року його було доставлено у службовий кабінет начальника Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 , який запросив лікаря психіатра. Після незаконного примусового огляду лікарем, ОСОБА_5 наказав начальнику відділення дільничних інспекторів ОСОБА_6 доставити його у примусовому порядку до ВОПЛ №2 смт. Орлика, що і зробив за вказівкою ОСОБА_6 його підлеглий ОСОБА_7 . При цьому, скаржник долучив у судовому засіданні копію протоколу допиту свідка ОСОБА_7 у кримінальному провадженні 000000089 від 25.01.2013 року, де свідок вказав, що 08.05.2012 року за вказівкою начальника Ківерцівського ВП ГУНП у Волинській області ОСОБА_5 він супроводжував ОСОБА_3 у кареті швидкої медичної допомоги до Волинську психіатричну лікарню №2.

Однак, слідчий прийняв рішення про відсутність складу злочину у діях працівників міліції лише врахувавши їх показання та службовий висновок, в той же час наведеним вище фактам, які встановлені рішенням судів оцінку не надав, свідка ОСОБА_7 не встановив і не допитав.

Тому вказана постанова прийнята без всебічного, повного і неупередженого дослідження всіх обставини кримінального провадження, є незаконною і її слід скасувати.

Керуючись вимогами статтей 9, 284, 303, 306, 307, 372 Кримінального процесуального кодексу України, -

у х в а л и в :

скаргу задоволити.

Скасувати постанову слідчого Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у місті Львові, ОСОБА_4 від 24 червня 2019 року про закриття кримінального провадження №0000011 від 8 лютого 2019 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 19 серпня 2019 року о 9 годині.

Слідчий суддя: ОСОБА_1