Ухвала

іменем України

4 грудня 2019 року

м. Київ

справа № 761/22671/19

провадження № 51-5996ск19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 , особи до якої застосовано примусові заходи медичного характеру, на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 7 серпня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року щодо неї,

встановив:

Шевченківський районний суд м. Києва ухвалою від 7 серпня 2019 року задовольнив клопотання старшого слідчого Шевченківського УП ГУНП в м. Києві ОСОБА_5 , затверджене прокурором Київської місцевої прокуратури № 10 ОСОБА_6 про застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації у психіатричний заклад із звичайним наглядом стосовно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка проживає та зареєстрована в АДРЕСА_1 , за ознаками вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 Кримінального кодексу України (далі ? КК).

Київський апеляційний суд ухвалою від 13 листопада 2019 року ухвалу районного суду від 7 серпня 2019 року залишив без зміни.

Відповідно до змісту оскаржених судових рішень і встановлених судами першої та апеляційної інстанцій обставин, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані неосудності, оскільки на момент вчинення діяння страждала на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдна форма, параноїчний синдром (F20.0 -згідно з МКХ-10) і за психічним станом у зазначений період часу не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними, вирішила надати неправомірну вигоду судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_7 , яка відповідно до п. 2 примітки до ст. 368 КК є службовою особою і займає відповідальне становище, шляхом передачі коштів, а саме помістивши їх до матеріалів справи, щоб суддя виявила, вивчаючи матеріали перед судовим розглядом, та зрозуміла, від кого вони.

Так, знаючи про дату розгляду справи, ОСОБА_4 10 грудня 2018 року подала через канцелярію Шевченківського районного суду м. Києва заяву про ознайомлення з матеріалами справи № 761/18123/17.

11 грудня 2018 року ОСОБА_4 , у невстановлений час з`явилася до кабінету № 406 Шевченківського районного суду м. Києва, що на вул. Дегтярівській, 31-А, та отримавши від помічника судді ОСОБА_7 матеріали справи № 761/18123/17, вийшла у коридор для ознайомлення з ними.

Надалі, цього ж дня, знаходячись у коридорі поруч із кабінетом судді № 496, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані неосудності, оскільки на момент вчинення діяння страждала на хронічне психічне захворювання і за психічним станом у зазначений період часу не могла усвідомлювати свої дії та керувати ними, використовуючи заздалегідь заготовлені голку та нитку, вшила між аркушами справи № 82, 83 першого тому поліетиленовий прозорий файл, до якого для передачі судді, помістила паперовий згорток із грошима в сумі 5000 грн.

ОСОБА_4 , знаючи, що на 13 грудня 2018 року призначено судовий розгляд її справи, будучи впевненою, що перед розглядом справи суддя ознайомиться з матеріалами й отримає кошти, не повідомляючи про свої дії, повернула справу помічнику судді ОСОБА_7

13 грудня 2018 року о 15:05, в кабінеті № 406 Шевченківського районного суду м. Києва суддею ОСОБА_7 було проведено відкрите судове засідання у справі № 761/18123/17. За результатами засідання суддею винесено ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення наступного судового розгляду по суті на 22 лютого 2019 року, 10:00.

Під час засідання та перед винесенням ухвали суддя не знайомилась із матеріалами провадження, а тому їй не було відомо про кримінально протиправні дії ОСОБА_4 .

Згодом, отримавши вищевказану ухвалу, ОСОБА_4 , не здогадуючись, що кошти, які вона помістила до матеріалів справи № 761/18123/17, не були виявлені суддею ОСОБА_7 , будучи впевненою, що відповідне рішення суддя прийняла з урахуванням наданих нею коштів, вирішила повторно вчинити такі ж дії, які б, на її думку, мали позитивний вплив на суддю та відповідно прискорили розгляд її справи.

У зв`язку з цим, ОСОБА_4 , перебуваючи у стані неосудності, 19 лютого 2019 року приблизно о 11:00 з`явилася до Шевченківського районного суду м. Києва та, написавши відповідну заяву, отримала від помічника судді ОСОБА_7 у кабінеті № 406 матеріали справи № 761/18123/17 для ознайомлення.

Надалі, перебуваючи в коридорі поруч із вказаним кабінетом, ОСОБА_4 вклала конверт із грошима в сумі 200 дол США до поліетиленового файлу, вшитою нею 11 грудня 2018 року, в якому на той час були раніше покладені кошти в сумі 5000 грн.

Потім ОСОБА_4 , знаючи, що на 22 лютого 2019 року призначено розгляд її справи, будучи впевненою, що цього разу перед розглядом справи суддя ознайомиться з матеріалами справи та отримає кошти, не повідомляючи про свої дії, повернула справу помічнику судді ОСОБА_7

22 лютого 2019 року, о 10:00 в кабінеті № 406 Шевченківського районного суду м. Києва суддею ОСОБА_7 було проведено відкрите судове засідання у справі № 761/18123/17. Під час вивчення письмових доказів у справі, приблизно 10:30, у першому томі між аркушами справи № 82, 83 виявлено поліетиленовий файл із конвертом та паперовим згортком, що не значився в описі справи, внаслідок чого суддею прийнято рішення про залишення без розгляду вказаного файлу та його вмісту і виклику після судового розгляду розпорядника для складання відповідного акта. Розгляд справи було продовжено. За результатами засідання, суддя ОСОБА_7 , не знаючи, що у вкладених прийняла рішення про залишення позову ОСОБА_4 без задоволення

Після оголошення рішення судді ОСОБА_7 від помічника та ОСОБА_4 стало відомо, що у файлі, який виявлено під час дослідження доказів, містяться гроші, покладені ОСОБА_4 , для передачі їй. Однак суддя ОСОБА_7 відмовилась отримувати вказані кошти і викликала працівників поліції.

Тим самим ОСОБА_4 , перебуваючи у стані неосудності, виконала усі дії, які вважала необхідними для надання судді Шевченківського районного суду м. Києва ОСОБА_7 , неправомірної вигоди у вигляді грошових коштів у сумі 5000 грн та 200 дол США за прискорений розгляд справи та уникнення тяганини у провадженні, тобто за вчинення службовою особою, що займає відповідальне становище, в інтересах того, хто надає таку вигоду, дій з використанням наданого їй службового становища, проте суспільно небезпечне діяння не було закінчене з причин, які не залежали від її волі, а саме у зв`язку з відмовою суддею прийняти неправомірну вигоду.

У касаційній скарзі ОСОБА_4 порушує питання про скасування судових рішень першої та апеляційної інстанцій через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону і неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. На обґрунтування своїх вимог вказує, що суд безпідставно застосував до неї примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації у психіатричний заклад із звичайним наглядом, оскільки її діяння не становить небезпеку безпосередньо для неї та оточуючих. Також зазначила, що про розгляд клопотання не було повідомлено психіатра. Стверджує, що апеляційний суд не надав належної оцінки її доводам з цього приводу, наведеним в апеляційній скарзі, та безпідставно залишив її скаргу без задоволення. Вважає, що висновок судово-психіатричного експерта від 2 травня 2019 року № 62 є необґрунтованим у частині призначення примусових заходів медичного характеру. Вказує, що слідчий в клопотанні про призначення експертизи вказав недостовірні вихідні дані та, що ним не було допитано працівників суду, а саме помічника судді і секретаря судового засідання. Крім цього, посилається, що судом першої інстанції не правильно зазначено про наявність у її діях прямого умислу.

Перевіривши доводи в касаційній скарзі та долучені до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з наведених у ній мотивів з огляду на таке.

Положеннями ст. 503 КПК визначено такі дві підстави для здійснення кримінального провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність: 1) особа вчинила суспільно небезпечне діяння, передбачене законом України про кримінальну відповідальність, у стані неосудності; 2) особа вчинила кримінальне правопорушення у стані осудності, але захворіла на психічну хворобу до постановлення вироку.

Відповідно до частин 1, 2 статті 19 КК осудною визнається особа, яка під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними. Не підлягає кримінальній відповідальності особа, яка під час вчинення суспільно небезпечного діяння, передбаченого цим Кодексом, перебувала в стані неосудності, тобто не могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) або керувати ними внаслідок хронічного психічного захворювання, тимчасового розладу психічної діяльності, недоумства або іншого хворобливого стану психіки. До такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру.

Відповідно до положень, передбачених ст. 93 КК, примусові заходи медичного характеру можуть бути застосовані судом до осіб: 1) які вчинили у стані неосудності суспільно небезпечні діяння; 2) які вчинили у стані обмеженої осудності злочини; 3) які вчинили злочин у стані осудності, але захворіли на психічну хворобу до постановлення вироку або під час відбування покарання.

Таким чином, суб`єктом примусових заходів медичного характеру є три категорії осіб: неосудні, обмежено осудні та осудні суб`єкти, які після скоєння злочину захворіли на психічну хворобу.

Згідно з положеннями ст. 513 Кримінального процесуального кодексу України, визнавши доведеним, що особа вчинила суспільно небезпечне діяння у стані неосудності або після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу, яка виключає можливість застосування покарання, суд постановляє ухвалу про застосування примусових заходів медичного характеру.

Встановивши, що суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення не було вчинено або вчинено іншою особою, а також якщо не доведено, що ця особа вчинила суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення, суд постановляє ухвалу про відмову в застосуванні примусових заходів медичного характеру та закриває кримінальне провадження. Кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів медичного характеру може бути закрито судом, якщо неосудність особи на момент вчинення суспільно небезпечного діяння не була встановлена, а так само в разі видужання особи, яка після вчинення кримінального правопорушення захворіла на психічну хворобу.
Як убачається зі змісту приєднаних до касаційної скарги оскаржуваних судових рішень, задовольняючи клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_4 , суд поклав в основу свого рішення висновок судово-психіатричного експерта від 2 травня 2019 року № 62, відповідно до якого у період скоєння кримінального правопорушення, у чому підозрюється ОСОБА_4 , остання страждала на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдна форма, параноїчний синдром (F20.0 - згідно з МКХ-10) і за психічним станом у зазначений період часу не могла усвідомлювати своїх дій та керувати ними. ОСОБА_4 страждає на хронічне психічне захворювання у вигляді шизофренії, параноїдна форма, параноїчний синдром і за психічним станом не може усвідомлювати своїх дій та керувати ними. За психічним станом ОСОБА_4 потребує застосування примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу зі звичайним наглядом.

Дослідивши всі обставини кримінального провадження, підтверджені доказами, які оцінив суд відповідно до положень ст. 94 КПК, в тому числі: поясненнями ОСОБА_4 у суді першої та апеляційної інстанції, яка стверджувала, що вона дійсно будучи позивачем у цивільній справі для уникнення судової тяганини при ознайомленні з матеріалами справи, двічі помістила по матеріалів справи грошові кошти в розмірі 5000 грн та 200 дол США, протоколом огляду місця події від 22 лютого 2019 року, під час якого ОСОБА_4 повідомила, що виявлені та вилучені грошові кошти 5000 грн та 200 дол США вона поклала до цивільної справи при ознайомленні з нею з метою отримання позитивного результату за рішенням суду, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів ? з точки зору достатності та взаємозв`язку, суд обґрунтовано дійшов висновку, що мало місце суспільно небезпечне діяння, передбачене ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 369 КК, ? закінчений замах на надання неправомірної вигоди службовій особі, яка займає відповідальне становище, за вчинення в інтересах того, хто надає таку вигоду, будь-якої дії з використанням службового становища.

На підставі оцінених доказів та висновку, а також рекомендацій експерта суд обґрунтовано дійшов висновку, що оскільки на час розгляду клопотання ОСОБА_4 не могла усвідомлювати своїх дій (бездіяльності) і керувати ними, то це виключає можливість застосування до неї покарання і вмотивовано прийняв рішення про застосування до неї примусових заходів медичного характеру у вигляді госпіталізації у психіатричний заклад із звичайним наглядом.

Враховуючи наведене, колегія суддів касаційного суду вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано прийняв рішення про застосування щодо ОСОБА_4 примусових заходів медичного характеру.

Із системного аналізу ст. 19 КК вбачається, що неосудність, так само, як і осудність, ? юридичне поняття. У зв`язку з цим висновок про осудність чи неосудність особи в конкретній справі робить суд (а в процесі попереднього розслідування ? орган дізнання, слідчий чи прокурор), спираючись на результати судово-психіатричної експертизи.

Крім того, стан неосудності особи визначається лише на момент вчинення нею суспільно небезпечного діяння. Оскільки неосудний не може бути суб`єктом злочину, він не підлягає кримінальній відповідальності, але згідно з ч. 2 ст. 19 КК до такої особи за рішенням суду можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру, які не є покаранням.

Посилання у касаційній скарзі на ст. 22 Закону України «Про психіатричну допомогу», якою регламентується порядок судового розгляду заяв про надання психіатричної допомоги в примусовому порядку, не ґрунтується на законі, оскільки воно стосується іншого порядку ніж передбачено застосування заходів медичного характеру в порядку КПК.

Відповідно до ст. 512 КПК судовий розгляд здійснюється одноособово суддею в судовому засіданні за участю прокурора, обов`язковою участю фізичної особи, стосовно якої вирішується питання про застосування примусових заходів медичного характеру, її законного представника та захисника за загальними правилами цього Кодексу.

Апеляційний суд розглядаючи скаргу ОСОБА_4 дав оцінку твердженню про виникнення прямого умислу та вказав, що це є неправильним.

Зазначене ОСОБА_4 , що слідчий в клопотанні про призначення експертизи не вказав про незакінчений характер діяння, не впливає на висновок проведеної експертизи стосовно неосудності ОСОБА_4 , а доводи про те, що ним не було допитано працівників суду, а саме помічника судді і секретаря судового засідання, в силу статей 433, 438 КПК, не є предметом перевірки суду касаційної інстанції.

Посилання ОСОБА_4 на можливість застосування до неї амбулаторного психіатричного лікування за місцем проживання, на думку колегії суддів, є необґрунтованими, адже не узгоджуються з приписами ст. 94 КК.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження.

Згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

На підставі викладеного та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд

постановив:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Шевченківського районного суду м. Києва від 7 серпня 2019 року та ухвалу Київського апеляційного суду від 13 листопада 2019 року щодо неї.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3