печерський районний суд міста києва
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

15 липня 2019 року слідчий суддя Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , розглянувши у судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві клопотання цивільного позивача ОСОБА_3 про арешт майна,-

В С Т А Н О В И В :

09.07.2019 у провадження слідчого судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_1 надійшло клопотання сторони кримінального провадження цивільного позивача у кримінальному провадженні № 0003617 ОСОБА_3 про накладення арешту на нерухоме майно, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:014:0137.

Згідно з нормою ч. 4 ст. 107 КПК України, фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.
Заявник цивільний позивач ОСОБА_3 в судове засідання не з`явилася подала до суду заяву про розгляд клопотання у її відсутність та одночасно долучила копію цивільного позову.
У судове засідання прокурор/слідчий не з`явився, про місце і час розгляду клопотання повідомлений належним чином. Прокурор ОСОБА_4 через канцелярію суду подав заяву про розгляд клопотання у його відсутність, вимоги підтримує та просить задовольнити.
На підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.
Частиною 1 статті 172 КПК України передбачено окрім іншого, що неприбуття слідчого, прокурора у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.
За таких обставин, приймаючи до уваги те, що слідчий суддя, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, у порядку, передбаченому кримінальним процесуальним законодавством України, створив необхідні умови для реалізації особою, яка подала клопотання, її процесуальних прав на участь у розгляді цієї справи в суді, ураховуючи, що підстав для визнання явки цивільного позивача та сторони обвинувачення обов`язковою не має, вважаю за можливе розглянути клопотання у їх відсутність.
Вивчивши клопотання, дослідивши його матеріали, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінивши кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, приходить до наступного висновку.
З матеріалів клопотання вбачається, що Слідчим відділом Печерського УП ГУ НП у місті Києві здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0003617 від 24.08.2018, за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 190 КК України.
Досудовим розслідуванням установлено, що до 26.06.2018 ОСОБА_3 отримала інформацію з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, що садовий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 кадастровий номер :02:014:0137, які належать їй на праві приватної власності незаконно перереєстровані на ОСОБА_5 шляхом використання підробленого документу.
Крім того, встановлено, що у період часу з червня 2017 року по липень 2018 року, ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , разом із іншими невстановленими особами, шахрайським шляхом, зловживаючи довірою, шляхом ооману заволоділи майном, що належить ОСОБА_3 .
ОСОБА_3 вказує, що 13.06.2017 між нею та ОСОБА_6 було укладено договір позики, посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_8 , відповідно до якого ОСОБА_6 надала мені позику у сумі 18 923 940 грн. В забезпечення виконання договору позики 13.06.2017 між мною та ОСОБА_6 було укладено договір іпотеки, відповідно до якого в іпотеку було передано належне мені нерухоме майно, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1 та земельна ділянка, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:014:0137.
30.07.2018 ОСОБА_3 було повернуто грошові кошти ОСОБА_6 в повному обсязі, про що останньою було складено відповідну нотаріально посвідчену заяву. Однак в подальшому стало відомо, що ОСОБА_6 в порушення умов договору іпотеки 25.04.2018 здійснила продаж вказаного садового будинку та земельної ділянки ОСОБА_5 за 11 005 782 грн., уклавши договір купівлі-продажу від 25.04.2018, який був посвідчений приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_9 , в якому було зазначено недостовірну інформацію, про те, що я була повідомлена ОСОБА_6 про укладання вказаного договору купівлі продажу.
Про отримання коштів від ОСОБА_3 в якості повернення позики, ОСОБА_6 написала заяву, яка була нотаріальна посвідчена приватним нотаріусом КМНО ОСОБА_10 . Вважаю, що ОСОБА_6 разом іншими особами вчинили відносно ОСОБА_3 шахрайство, заволодівши таким чином майном.
За викладених обставин з метою відшкодування шкоди завданої внаслідок кримінального правопорушення цивільний позивач вказує на необхідність накладення арешту на майно, що по суті являється предметом кримінального правопорушення.
Відповідно до ч.5ст.9 КПК України, кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, а саме у рішенні по справі «Жушман проти України» зазначається - «Кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності».
Європейський суд з прав людини через призму своїх рішень неодноразово акцентував увагу на тому, що володіння майном повинно бути законним (див. рішення у справі "Іатрідіс проти Греції" [ВП], заява N 31107/96, п. 58, ECHR 1999-ІІ). Вимога щодо законності у розумінні Конвенції вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (див. рішення у справі "Антріш проти Франції", від 22 вересня 1994 року, Series А N 296-А, п. 42, та "Кушоглу проти Болгарії", заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10 травня 2007 року). Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити "справедливий баланс" між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (див., серед інших джерел, рішення від 23 вересня 1982 року у справі "Спорронг та Льонрот проти Швеції", пп. 69 і 73, Series А N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (див., наприклад, рішення від 21 лютого 1986 року у справі "Джеймс та інші проти Сполученого Королівства", п. 50, Series А N 98).
Статтею 170 КПК України передбачено, що арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.
Відповідно до ч. 6 ст. 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, фізичної чи юридичної особи, яка в силу закону несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діями (бездіяльністю) підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, а також юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності обґрунтованого розміру цивільного позову у кримінальному провадженні, а так само обґрунтованого розміру неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, щодо якої здійснюється провадження.
У разі задоволення цивільного позову або стягнення з юридичної особи розміру отриманої неправомірної вигоди суд за клопотанням прокурора, цивільного позивача може вирішити питання про арешт майна для забезпечення цивільного позову або стягнення з юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, доведеного розміру отриманої неправомірної вигоди до набрання судовим рішенням законної сили, якщо таких заходів не було вжито раніше.
Частиною 3 статті 170 КПК України передбачено, що у клопотанні цивільного позивача у кримінальному провадженні про арешт майна підозрюваного, обвинуваченого, юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, третіх осіб для відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, повинно бути зазначено: 1) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, а також розмір позовних вимог; 2) докази факту завдання шкоди і розміру цієї шкоди.
В даному випадку слідчий суддя приймає до уваги, що майно на арешті якого наполягає цивільний позивач являється предметом кримінального правопорушення, наявність цивільного позову з визначеним розміром шкоди та позовних вимог, а також позицію представника сторони обвинувачення, який підтримав клопотання та просив накласти арешт на майно, що свідчить, що накладення арешту спрямоване на виконання завдання кримінального провадження.
Відповідно до ч. 10 ст. 171 КПК України арешт може бути накладений у встановленому цим Кодексом порядку на рухоме чи нерухоме майно, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковій формі, в тому числі кошти та цінності, що знаходяться на банківських рахунках чи на зберіганні у банках або інших фінансових установах, видаткові операції, цінні папери, майнові, корпоративні права, щодо яких ухвалою чи рішенням слідчого судді, суду визначено необхідність арешту майна.
За викладених обставин, враховуючи правове обґрунтування клопотання, яке відповідає положенням ст. ст. 170-173 КПК України, позицію цивільного позивача та представника сторони обвинувачення, яка підтримала клопотання про арешт майна, слідчий суддя приходить до висновку, що з метою відшкодування шкоди та задля забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування кримінального правопорушення, недопущення відчуження майна, вбачається наявність правових підстав для накладення арешту на майно, що спрямоване на повне та всебічне здійснення досудового розслідування.
На підставі викладеного і керуючись ст. ст. 107, 117, 131, 132, 171173, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

Клопотання задовольнити.
Накласти арешт на нерухоме майно, а саме: садовий будинок АДРЕСА_1 та земельну ділянку, яка розташована за адресою: АДРЕСА_2 , кадастровий номер :02:014:0137.

Ухвала слідчого судді підлягає негайному виконанню.
Підозрюваний, його захисник, інший власник або володілець майна, які не були присутні при розгляді питання про арешт майна, мають право заявити клопотання про скасування арешту майна повністю або частково.
Ухвала про накладення арешту може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення.

Слідчий суддя ОСОБА_1