Справа № 735/1521/18 Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/380/19
Категорія - ч.5 ст.27 ч.3 ст.185, ч.1 ст.121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

29 липня 2019 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів судового засідання - ОСОБА_5

з участю: прокурорів - ОСОБА_6 , ОСОБА_7

потерпілої ОСОБА_8

представника потерпілої - адвоката ОСОБА_9

захисника - ОСОБА_10

обвинуваченого - ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження

№ 0000069 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2019 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком:

КАЗАНЦЕВ- ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та житель АДРЕСА_1 , громадянин України, неодружений, освіта середня, не працює, раніше неодноразово судимий, останній раз 28.03.2018 року Коропським районним судом за ч.1 ст.125, ч.3 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки; на підставі ст.75 КК України, звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

засуджений за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 (шість) років.

Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Коропського районного суду від 28.03.2018 року й остаточно визначено ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 (сім) років.

Запобіжний захід ОСОБА_11 до набрання вироком законної сили залишено без змін - у виді тримання під вартою.

Строк відбування покарання ОСОБА_11 ухвалено рахувати з 15 серпня 2018 року, зарахувавши у цей строк час його попереднього ув`язнення з 15.08.2018 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за один день позбавлення волі.

ОСОБА_11 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185 КК України та виправдано, оскільки не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Позов потерпілої ОСОБА_8 до ОСОБА_11 про стягнення майнової шкоди - залишено без розгляду.

Питання про речові докази вирішено в порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що 13 серпня 2018 року, близько 22 години, ОСОБА_11 , знаходячись у будинку за місцем проживання ОСОБА_13 , по АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, умисно наніс останньому декілька ударів руками та дерев`яною палицею в область голови, спричинивши потерпілому тілесні ушкодження, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 164 від 26.09.2018 року, в комплексі, відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, за ознакою небезпеки для життя.

Крім того, ОСОБА_11 обвинувачується в тому, що на початку березня 2017 року, невстановлені в ході досудового розслідування особи, маючи на меті здійснення крадіжки чужого майна, звернулися до ОСОБА_11 з проханням вказати на особу, яка володіє значними грошовими коштами, щоб мати змогу в подальшому їх викрасти. В свою чергу ОСОБА_11 вказав на свою сусідку ОСОБА_8 , як на особу, яка зберігає у своєму господарстві велику суму грошей. Також останній вказав дні та час, коли господарі відсутні вдома, та погодився своїми діями та порадами, за винагороду, сприяти скоєнню злочину.

Користуючись допомогою та порадами ОСОБА_11 , який має не зняту та не погашену судимість за вчинення майнового злочину, невстановлені в ході досудового розслідування особи, достовірно знаючи від ОСОБА_11 , що господарі відсутні вдома, 05.03.2017 року прибули до домоволодіння ОСОБА_8 , що розташоване в АДРЕСА_3 , де, в період часу з 06.30 год. по 08.00 год., проникли до житлового будинку, звідки таємно викрали грошові кошти у сумі 40 000 грн. та 2 100 доларів США (56889 грн. за курсом НБУ станом на 05.03.2017 року), у результаті чого потерпілій було завдано матеріальну шкоду на загальну суму 96889 грн.

Обвинуваченому ОСОБА_11 інкримінується скоєння злочину, передбаченого ч.5 ст.27, ч.3 ст.185 КК України - пособництво при таємному викраденні чужого майна, поєднаному з проникненням до житла, повторно.

Виправдовуючи ОСОБА_11 , місцевий суд вказав на відсутність достатніх та переконливих доказів, які б підтверджували обвинувачення останнього за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185 КК України. Сторона обвинувачення не довела винуватість ОСОБА_11 у вчиненні вищезазначеного кримінального правопорушення поза розумним сумнівом.

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_11 визнати винуватим за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185, ч.1 ст.121 КК України та призначити йому покарання: за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185 КК України у виді позбавлення волі на строк 4 роки; за ч.1 ст.121 КК України у виді позбавлення волі на строк 7 років. На підставі ч.1 ст.70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначити ОСОБА_11 покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років. Відповідно до ч.1 ст.71 КК України, до покарання за цим вироком частково приєднати невідбуту частину покарання за вироком Коропського районного суду від 28.03.2018 року та остаточно ОСОБА_11 визначити покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років. В обґрунтування скарги прокурор послався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого. Вказав, що судом не було надано належної оцінки доказам, які підтверджують вину ОСОБА_11 , а саме: поясненням потерпілої ОСОБА_8 , яка, окрім цього, упізнала вилучену в обвинуваченого грошову купюру номіналом 500 грн., на якій був записаний номер телефону її знайомої; показаннями свідка ОСОБА_14 , який вказав, що напередодні крадіжки з потерпілою перераховували гроші і він особисто бачив напис номеру телефону на одній з купюр; показаннями свідка ОСОБА_15 , яка особисто чула розмову обвинуваченого по телефону, де мова йшла про потерпілу та наявність у неї великої кількості грошей; виявленою та вилученою у ході проведення обшуку за місцем проживання обвинуваченого грошовою купюрою номіналом 500 грн. із написом на ній номером телефону; а також іншими доказами. Крім того, зазначив, що при визначенні остаточного покарання ОСОБА_11 судом неповністю враховано обставини вчинення кримінальних правопорушень та дані про особу обвинуваченого. Так, останній має незняті та непогашені судимості, матеріальний стан покращує виключно за рахунок злочинної діяльності, оскільки ніде не працює, пенсію не отримує, на обліку як безробітний у центрі зайнятості не перебуває. Також судом було проігноровано висновок органу пробації про високу ймовірність вчинення обвинуваченим повторного кримінального правопорушення, і виправлення останнього без позбавлення волі може становити високу небезпеку для суспільства.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити з наведених вище підстав; обвинуваченого ОСОБА_11 та його захисника, котрі просили залишити вирок без змін, вважаючи його законним і обґрунтованим; потерпілу та її представника, які також просили залишити вирок суду без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів підстав для її задоволення не вбачає, з огляду на таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються.

Доводи апеляційної скарги прокурора про доведеність вини ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.185 КК України, не заслуговують на увагу, з огляду на таке.

Перевіривши матеріали кримінального провадження в апеляційному порядку, колегія суддів погоджується з доводами місцевого суду щодо правильності оцінки доказів у справі, оскільки судом при прийнятті рішення дотримано вимоги діючого законодавства.

Так, відповідно до ст. 91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню: у тому числі подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення.

Обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, відповідно до положень ч.1 ст.92 КПК України покладається на слідчого, прокурора та, в установлених цим Кодексом випадках, - на потерпілого.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення на підтвердження вини обвинуваченого ОСОБА_11 вказано показання потерпілої ОСОБА_8 та свідків, а також було надано письмові докази, які були безпосередньо досліджені судом у судовому засіданні місцевого суду та перевірені судом апеляційної інстанції.

У судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_11 свою вину у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.5 ст.27 ч.3 ст.185 КК України не визнав та показав, що до крадіжки грошових коштів з будинку ОСОБА_8 він жодного відношення не має і нікому в цьому не допомагав.

Потерпіла ОСОБА_8 в судовому засіданні апеляційного суду пояснила, що ОСОБА_11 є її сусідом. Потерпіла допомагала його сестрі, гроші вона їй не позичала, а на суму 1000 грн. купила ліки, але це було задовго до смерті останньої. З будинку потерпілої викрадено було 40 000 грн., купюрами по 500 грн., та 2 100 доларів, які знаходилися на зберіганні у комоді. На одній із купюр 500 грн., які були вилучені про обшуку в будинку обвинуваченого, рукою потерпілої був записаний номер її знайомої.

Проте під час допиту в місцевому суді ОСОБА_8 спочатку пояснювала, що дійсно, позичала гроші в сумі 1000 грн. сестрі обвинуваченого, а вже у судовому засіданні 14.02.2019 року потерпіла пояснила, що грошові кошти вона сестрі ОСОБА_11 не передавала, а придбала на цю суму ліки.

Допитана у місцевому суді свідок ОСОБА_15 пояснила, що обвинувачений є її сусідом, живуть в одному дворі. Перед самою крадіжкою ОСОБА_11 сидів п`яним на ганку будинку, і розмовляв по мобільному телефону. Свідок перебувала поруч і почула як обвинувачений комусь розповідав, що у ОСОБА_8 є гроші, і остання кожного четверга та неділі їздить за товаром. Але про цю розмову ОСОБА_15 нікому не розповідала, тому що не надала цьому значення.

Свідок ОСОБА_14 у місцевому суді показав, що у березні 2017 року, коли він з дружиною повернулись додому, зайшли до будинку, помітили розкидані в кімнаті речі та викликали поліцію. В ході огляду виявили, що зникли грошові кошти в сумі 40000 грн. номіналом по 500 гривень та 2100 доларів США. Йому відомо, що на одній з викрадених купюр потерпілою було здійснено напис у вигляді номеру мобільного телефону їхньої знайомої.

Відповідно до ч.5 ст.27 КК України, пособником є особа, яка сприяла вчиненню злочину: 1) порадами чи вказівками; 2) наданням засобів чи знарядь; 3) усуненням перешкод, - а так само особа, яка заздалегідь обіцяла: 4) переховати злочинця, знаряддя чи засоби вчинення злочину, сліди злочину чи предмети, здобуті злочинним шляхом; 5) придбати чи збути такі предмети; 6) іншим чином сприяти приховуванню злочину.

Обвинуваченому ОСОБА_11 інкримінується, що він погодився своїми діями та порадами, за винагороду, сприяти скоєнню злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України.

Сприяння вчиненню злочину порадами чи вказівками полягає в наданні іншим співучасникам інформації щодо найбільш прийнятних місця, часу, способів вчинення злочину та інших обставин, яка є необхідною для реалізації спільних злочинних намірів.

Аналізуючи докази сторони обвинувачення на підтвердження обставин злочину за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185 КК України, апеляційний суд погоджується з висновками суду першої інстанції про відсутність достатніх доказів, які б поза розумним сумнівом доводили склад злочину.

Так, допитані у суді потерпіла ОСОБА_8 та свідок ОСОБА_14 лише підтвердили факт крадіжки з їхнього будинку грошових коштів.

Свідок ОСОБА_15 пояснила, що чула телефонну розмову між ОСОБА_11 та невідомою особою, під час якої обвинувачений розповідав, що у ОСОБА_8 є гроші, й остання кожні четвер та неділю їздить за товаром. Проте контекст розмови не відомий, чи розмовляв обвинувачений з крадіями досудовим розслідуванням не встановлено, хто здійснив крадіжку грошових коштів з домоволодіння потерпілої також не встановлено.

Згідно протоколу обшуку від 11.03.2017 року (т.1, а.к.п.165-166), під час обшуку домоволодіння за місцем проживання обвинуваченого виявлено та вилучено дві купюри по 500 грн., дві купюри по 200 грн., одна купюра 50 грн., одна купюра 20 грн., та дві купюри по 1 грн. і одна купюра 5 грн.

Проте, вилучення під час обшуку в ОСОБА_11 грошової купюри номіналом 500 грн. із записаним на ній телефонним номером знайомої ОСОБА_8 спростовується показаннями самої потерпілої, яка в судовому засіданні місцевого суду спочатку підтверджувала, що позичала грошові кошти в сумі 1000 грн. сестрі обвинуваченого, а вже потім змінила свої показання.

Інших доказів, які б вказували, що 1) невстановлені в ході досудового розслідування особи, маючи на меті здійснення крадіжки чужого майна, звернулися до ОСОБА_11 з проханням вказати на особу, яка володіє значними грошовими коштами, щоб мати змогу в подальшому їх викрасти; 2) ОСОБА_11 , знаючи про намір крадіжки, вказав особам на свою сусідку ОСОБА_8 ; 3) ОСОБА_11 погодився своїми діями та порадами, за винагороду, сприяти скоєнню злочину, - стороною обвинувачення суду не надано.

Відтак, достатніх та переконливих доказів, які б підтверджували обвинувачення ОСОБА_11 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185 КК України суду не надано, а надані докази, як вважає суд, є недостатніми для визнання винуватості особи. Сторона обвинувачення не довела винуватість обвинуваченого ОСОБА_11 у вчиненні кримінального правопорушення за ч. 5 ст. 27, ч. 3 ст. 185 КК України поза розумним сумнівом.

Відповідно до ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим Кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Обвинувальний вирок може бути постановлений судом лише в тому випадку, коли вина обвинуваченої особи доведена поза розумним сумнівом. Тобто, дотримуючись засади змагальності, та виконуючи, свій професійний обов`язок, передбачений ст.92 КПК України, обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів, що існує єдина версія, якою розумна і безстороння людина може пояснити факти, встановлені в суді, а саме - винуватість особи у вчиненні кримінального правопорушення, щодо якого їй пред`явлено обвинувачення.

Викладене узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, яка відповідно до ст.17 Закону України від 23лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» застосовується при розгляді справ як джерело права.

Так, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що деталі обвинувачення у кримінальному процесі мають дуже суттєве значення, а його неконкретність розглядається ЄСПЛ як порушення права на захист (Справа «Маттоціа проти Італії» від 25 липня 2000 року).

На підставі вищевикладеного, колегія суддів вважає доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість виправдання місцевим судом ОСОБА_11 за ч.5 ст.27, ч.3 ст.185 КК України безпідставними.

Відповідно до ст.65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_11 міру покарання, суд першої інстанції, відповідно до вимог ст.65 КК України, врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, ставлення обвинуваченого до скоєного; дані про його особу, який раніше неодноразово судимий; за місцем проживання характеризується посередньо; відсутність обставин, які пом`якшують покарання; обставину, яка обтяжує покарання - рецидив злочинів; та дійшов правильного висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі на певний строк у межах санкції частини статті КК України, яка йому інкримінується, з урахуванням вимог ч.1 ст.71 КК України, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових злочинів, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства, з чим погоджується і колегія суддів.

Відтак, всі обставини, на які посилається прокурор, судом першої інстанції при призначенні ОСОБА_11 покарання враховані, тому доводи про м`якість призначеного покарання не заслуговують на увагу і спростовуються вищенаведеним, у зв`язку з чим колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги сторони обвинувачення у цій частині.

Порушень місцевим судом вимог кримінального або кримінального процесуального закону, які б давали підставу для зміни або скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора - залишити без задоволення, а вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 15 лютого 2019 року щодо ОСОБА_11 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в касаційному порядку протягом трьох місяців, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4