Ухвала
іменем України
4 грудня2019 року

м. Київ

справа №331/5850/16-к
провадження №51-5344 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 липня 2019 року,
встановив:
За вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя м. Запоріжжя, визнано винуватим та засуджено:

- за ч. 2 ст. 121 Кримінального кодексу України (далі КК) - до покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років;
- за ч. 4 ст. 187 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років із конфіскацією всього належного йому майна.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено остаточне покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 10 років з конфіскацією всього належного йому майна.
Цивільний позов залишено без розгляду.
Вирішено питання щодо запобіжного заходу та речових доказів.
Як установив суд першої інстанції, ОСОБА_4 2 травня 2016 року близько 03:50 між будинками АДРЕСА_1 вчинив розбійний напад на ОСОБА_6 , під час якого заволодів його майном на суму 3063,50 грн.
Під час розбійного нападу ОСОБА_4 заподіяв ОСОБА_6 тяжкі тілесні ушкодження, від яких він помер.
Запорізький апеляційний суд ухвалою від 22 липня 2019 року вказаний вирок залишив без змін.
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить ці судові рішення скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції через невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, неповноту судового розгляду, істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
На думку сторони захисту, судові рішення у справі постановлено без урахування всіх обставин, а наведені в них висновки про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187 КК та ч. 2 ст. 121 КК, не ґрунтуються на достатньо досліджених у суді доказах. Зазначає, що в основу обвинувального вироку покладено недопустимі та здобуті з порушенням процесуального закону докази, а саме висновки експертів № 1500 від 1 червня 2016 року та № 1667 від 3 червня 2016 року. Стверджує, що розгляд в судах першої та апеляційної інстанцій було проведеноза відсутністю потерпілої ОСОБА_7 , чим, на думку захисника, допущено істотних порушеньвимог кримінального процесуального закону, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК. Обґрунтовуючи допущення судами істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, захисник також вказує на те, що всупереч ст. 290 КПК у матеріалах кримінального провадження відсутні дані про надання стороні захисту доступу до речових доказів у справі. Вважає, що право ОСОБА_4 на захист було порушено, оскільки останній не був ознайомлений із постановами про призначення експертиз у справі.
Перевіривши доводи, викладені в касаційній скарзі захисника ОСОБА_5 , та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Згідно із ч. 1 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. При цьому суд касаційної інстанції не перевіряє судових рішень щодо невідповідності висновків, викладених у вироку, фактичним обставинам справи. Переглядаючи справу Суд виходить з фактичних обставин установлених у вироку.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_4 у нападі з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із застосуванням насильства, небезпечного для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчиненому особою, яка раніше вчинила розбій, поєднаному із заподіянням тяжких тілесних ушкоджень, а також в умисному тяжкому тілесному ушкодженні, що спричинило смерть потерпілого, зроблені на підставі фактично встановлених судом обставин, які ґрунтуються на доказах, з`ясованих у судовому засіданні під час дослідження та оцінених судом відповідно до ст. 94 КПК.
Так, у своєму рішенні суд першої інстанції вказав, що винуватість ОСОБА_4 у вчиненні кримінальних правопорушень, незважаючи на заперечення останнім своєї вини, підтверджується показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ; протоколами огляду місця події та трупа ОСОБА_6 від 5 травня 2016 року, протоколом проведення слідчого експерименту від 26 липня 2016 року, протоколами обшуку від 17 та 18 травня 2016 року, протоколом огляду речей від 18 травня 2018 року; висновками експертів № 1500 від 1 червня 2016 року та № 1667 від 3 червня 2016 року, висновком комісії експертів № 132/к від 26 серпня 2016 року.
Висловлена захисником у касаційній скарзі незгода з висновками суду, зробленими на підставі досліджених доказів, не є обґрунтуванням порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону.
Як убачається з копії ухвали, апеляційний суд у своєму судовому рішенні послався на конкретні фактичні дані, що містяться у кримінальному провадженні та свідчать про правильність висновків суду першої інстанції щодо фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого ОСОБА_4 за ч. 4 ст. 187 та ч. 2 ст. 121 КК.
У своїй касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 зазначає про недопустимість, на її думку, доказів, а самевисновків експертів № 1500 від 1 червня 2016 року та № 1667 від 3 червня 2016 року, оскільки постанови про призначення цих експертиз були винесені неуповноваженим суб`єктом, у них міститься посилання на медичну документацію ОСОБА_6 , яку отримано експертом з порушенням норм КПК, а також експерт у другому висновку послався на висновки першої експертизи, яка на той час ще не була завершена.
Як убачається з наданих до касаційної скарги копій оскаржуваних судових рішень, ці доводи, аналогічні доводам, викладеним в апеляційній скарзі сторони захисту, були предметом ретельної перевірки судів першої та апеляційної інстанцій, які надали на них вичерпні відповіді та належним чином обґрунтували свої рішення з наведенням докладних мотивів, з яких ці доводи були залишені без задоволенняз посиланням на положення ст. 242 КПК (у редакції, чинній на момент вчинення злочинів) та наказу Міністерства охорони здоров`я № 6 від 17 січня 1995 року, пояснення експерта ОСОБА_13 наданих у судовому засіданні.
Доводи адвоката ОСОБА_5 у касаційній скарзі про те, що право ОСОБА_4 на захист було порушено, оскільки останній не був ознайомлений із постановами про призначення експертиз, колегія суддів визнає неспроможними, оскільки останній не був позбавлений можливості заявити таке клопотання під час судового розгляду.
Також, як на істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, захисник у касаційній скарзі вказує на те, що всупереч ст. 290 КПК у матеріалах кримінального провадження відсутні дані про надання стороні захисту доступу до речових доказів у справі.
Однак такі доводи захисника не є прийнятними.
Як убачається зі змісту оскаржуваної ухвали, вказані доводи були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який встановив, що згідно з реєстром під час надання стороною обвинувачення доступу до матеріалів кримінального провадження після завершення досудового розслідування, в порядку ст. 290 КПК сторона захисту в повному обсязі була ознайомлена з матеріалами кримінального провадження, про що було складено відповідний протокол (захисник ОСОБА_14 та ОСОБА_4 ). Окрім цього, суд апеляційної інстанції зазначив, що з клопотанням про ознайомлення з речовими доказами сторона захисту не зверталася.
Доводи захисника про те, що під час судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій було допущено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, передбачених п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК є неспроможними.
Як убачається зі змісту вироку, потерпіла ОСОБА_7 під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції з`явилася лише один раз 2 березня 2017 року, в подальшому на численні виклики до суду не з`являлась, достовірно знаючи про розгляд справи в суді, а тому місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про небажання останньої скористатися своїм правом на участь у судовому розгляді.
Згідно п. 5 ч. 2 ст. 412 КПК судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню лише у випадку, якщо судове провадження здійснено за відсутності потерпілого, належним чином не повідомленого про дату, час і місце судового засідання.
У той же час, як убачається зі змісту вироку, потерпілу ОСОБА_7 було належним чином повідомлено судом про час та місце розгляду справи, а питання участі потерпілої в судовому засіданні згідно з положеннями ст. 56 КПК є її правом.
Крім того захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навела жодного обґрунтування, як саме відсутність потерпілої в судовому засіданні вплинула на захист інтересів засудженого ОСОБА_4 та перешкодила чи могла перешкодити судам ухвалити законні та обґрунтовані судові рішення у справі .
Переконливих аргументів, які би ставили під сумнів законність рішень судів першої та апеляційної інстанцій та вмотивованість їх висновків з питань істотного порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, захисник ОСОБА_5 у касаційній скарзі не навела, і таких даних зі змісту судових рішень не вбачається.
З огляду на викладене касаційна скарга захисника ОСОБА_5 та додані до неї матеріали не дають підстав для її задоволення, а тому колегія суддів вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ст. 441 КПК, Верховний Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргоюзахисника засудженого ОСОБА_4 адвоката ОСОБА_5 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 травня 2019 року та ухвалу Запорізького апеляційного суду від 22 липня 2019 року відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3