ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/818/2921/19 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Справа суду 1-ї інстанції №638/1333/19
Категорія: ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 вересня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Харківського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові судове провадження за апеляційною скаргою обвинуваченого на ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 26 липня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , -

В С Т А Н О В И В:

Цією ухвалою продовжено строк тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , до 23 вересня 2019 року.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить ухвалу суду першої інстанції про продовження строку тримання під вартою скасувати, постановити нову ухвалу, якою змінити йому запобіжний захід з тримання під вартою на інший не пов`язаний з позбавленням волі. В обґрунтування своїх апеляційної вимог посилався на те, що прокурором було заявлено клопотання про продовження йому дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, але дане клопотання ґрунтується на загальних фразах, не конкретизовано ризики, на які посилається прокурор. Зазначив, що не має наміру переховуватись від суду, позбавлений можливості спотворити, знищити, сховати докази по справі, не має потреби впливати на свідків. Також зазначив, що він має позитивну характеристику, до моменту взяття його під варту працював у автомайстерні, від потерпілих не надійшло на його адресу цивільних позовів, та і самі потерпілі, на його думку, не мають до нього претензій, факт того, що він порушив режим домашнього арешту не може вказувати на те, що він схильний до скоєння злочинів, на його думку він став на шлях виправлення.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинуваченого ОСОБА_7 та думку прокурора щодо законності та обґрунтованості оскаржуваного судового рішення, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження, перевіривши ухвалу, у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційну скаргу обвинуваченого належить залишити без задоволення, з наступних підстав.

Відповідно до вимог ст.177 КПК України підставою для застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті, тобто: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Крім того, при вирішенні питання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою суд повинен врахувати обставини, передбачені ст.178 КПК України, зокрема, тяжкість кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа та дані, які її характеризують і можуть свідчити на користь збільшення (зменшення) ризику переховування від правосуддя чи інших способів неналежної процесуальної поведінки.

Під час апеляційного розгляду, колегією суддів встановлено, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим та постановлено з дотриманням зазначених вимог чинного та міжнародного законодавства.

Колегія суддів погоджується висновками суду першої інстанції, щодо продовження існування ризиків передбачених ст.177 КПК України, оскільки ризиком у контексті кримінального провадження є певна ступінь ймовірності того, що особа, вдасться до вчинків, які будуть перешкоджати судовому розгляду або ж створять загрозу суспільству.

Зокрема, ризик втечі має оцінюватись у контексті чинників, пов`язаних з характером особи, її моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейним зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідування («Бекчиєв проти Молдови» §58). Серйозність покарання є ревалентною обставиною в оцінці ризику того, що обвинувачений може втекти («Ідалов проти Росії», «Гарицьки проти Польщі», «Храїді проти Німеччини», «Ілійков проти Болгарії»), а наявність судимості може стати підставою для обґрунтування того, що обвинувачений може вчинити новий злочин («Сельчук проти Туреччини», «Мацнеттер проти Австрії»).

Надаючи оцінку можливості обвинуваченим переховуватися від суду або незаконно впливати на інших учасників провадження, суд бере до уваги, що існує певна ймовірність того, що останні з метою уникнення покарання, передбаченого за вчинення інкримінованого злочину можуть вдатися до відповідних дій.

Так, ОСОБА_7 , обвинувачується у вчиненні злочинів невеликої тяжкості, передбачений ч. 2 ст. 185 КК України, за який передбачено покарання у вигляді арешту на строк від трьох до шести місяців або обмеження волі на строк до п`яти років або позбавленням волі на той самий строк та за ч. 2 ст. 190 КК України, який відноситься д категорії злочинів невеликої тяжкості, за який передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк до 3 років, на що обґрунтовано послався суд першої інстанції у своєму рішенні.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

Твердження обвинуваченого про те, що він має позитивну характеристику, до моменту взяття його під варту працював у автомайстерні, від потерпілих не надійшло на його адресу цивільних позовів, та і самі потерпілі, на його думку, не мають до нього претензій, факт того, що він порушив режим домашнього арешту не може вказувати на те, що він схильний до скоєння злочинів, самі по собі не спростовують висновків суду першої інстанції щодо доцільності продовження тримання його під вартою, а тому доводи останнього колегія суддів сприймає критично. Разом з цим, вказані обставини мають бути враховані судом при призначенні покарання у разі ухвалення обвинувального вироку.

У розумінні практики Європейського суду з прав людини, тяжкість обвинувачення не є самостійною підставою для утримання особи під вартою, проте таке обвинувачення у сукупності з іншими обставинами збільшує ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не взявши особу під варту. У справі «Ілійков проти Болгарії» №33977/96 від 26 липня 2001 року ЄСПЛ зазначив, що «суворість передбаченого покарання є суттєвим елементом при оцінюванні ризиків переховування або повторного вчинення злочинів».

Крім того, європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання особи під вартою має оцінюватись в кожному кримінальному провадженні з урахуванням його конкретних обставин.

З урахуванням конкретних обставин вчинення злочинів, які інкримінуються ОСОБА_7 , а саме того, що вони вчинені з метою заволодіння чужим майном, вчинені повторно, а також з огляду на значимі для даного провадження обставини, на переконання колегії суддів, суд першої інстанції прийняв рішення на основі всебічно з`ясованих обставин, з якими закон пов`язує можливість продовження виключного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, при цьому дослідив належним чином всі наявні відомості в матеріалах провадження та навів в ухвалі мотиви, з яких прийняв відповідне рішення.

За таких обставин, колегія суддів вбачає, що застосування інших, більш м`яких альтернативних запобіжних заходів не зможе забезпечити виконання обвинуваченим його процесуальних прав та обов`язків, що безпосередньо впливає на дотримання розумних строків судового розгляду.

З урахуванням зазначеного, колегія суддів приходить до висновку про законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції про продовження строку дії запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 , та відсутності жодних підстав для зміни чи скасування рішення за доводами апеляційної скарги.

Керуючись ст.ст.177, 178, 404, 405, п.1 ч.1 ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Дзержинського районного суду м. Харкова від 29 липня 2019 року про продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_7 - залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді

_______________ ________________ ___________ ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4