КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

05 червня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Київського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

при секретарі судового засідання ОСОБА_4

за участю прокурора ОСОБА_5

представника ОСОБА_6

власника майна ОСОБА_7

розглядаючи у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в місті Києві апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року, -

ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання прокурора військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, а саме на транспортний засіб марки ВМW 4351 (2014 року випуску, білого кольору) д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 , з забороною користуватися та розпоряджатися цим майном, з передачею транспортного засобу на відповідальне зберігання військовій прокуратурі Київського гарнізону.

Відповідно до постановлено судом рішення арешт на майно накладено з метою забезпечення конфіскації, як виду покарання.
Не погоджуючись з прийнятим рішенням представник власника майна подав апеляційну скаргу, в якій просить ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою в задоволенні клопотання прокурора відмовити. Згідно доводів апеляційної скарги, ухвала слідчого судді є незаконною і необґрунтованою, а викладені в ній висновки такими, що не відповідають фактичним обставинам справи. Так, апелянт зазначає про відсутність підстав для застосування такого заходу забезпечення кримінального провадження, посилаючись на невідповідність його критеріям ст. 98 КПК України. Крім того, як вбачається з апеляційної скарги, на даний транспортний засіб вже накладався арешт у кримінальному провадженні. Підстав для повторного його арешту апелянт не вбачає.

Посилається адвокат і на своєчасність оскарження ухвали слідчого судді, так, як сторона захисту не повідомлялась про розгляд клопотання прокурора, а про постановлене судом рішення дізналися 14 березня 2019 року.
Заслухавши доповідь судді, пояснення власника майна та його представника, які підтримали апеляційну скаргу і просили її задовольнити, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи ухвалу слідчого судді законною і обґрунтованою, дослідивши матеріали судового провадження, перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до наступних висновків.
Враховуючи ті обставини, що розгляд клопотання про арешт майна відбувся без повідомлення власника майна та його представника, а з постановленим судом рішення вони ознайомилися 14 березня 2019 року та 19 березня 2019 року подали апеляційну скаргу, колегія суддів, виходячи з положень ст. 395 КПК України, погоджується з доводами апелянта про своєчасність оскарження ухвали слідчого судді.
Що стосується посилань апелянта на відсутність підстав для накладення арешту на майно, то колегія суддів, дослідивши надані їй матеріали, вважає їх безпідставними з огляду на такі обставини.
Відповідно до вимог ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
На переконання колегії суддів, слідчий суддя, під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту на майно, в повній мірі дотримався вказаних вимог закону.
Згідно положень ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.
Крім того, ч. 2 ст. 170 КПК України передбачено, що арешт майна допускається з метою збереження речових доказів; спеціальної конфіскації; конфіскації майна, як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Згідно ч. 5 ст. 170 КПК України, у випадку передбаченому п. 3 ч. 2 цієї статті, тобто з метою конфіскації майна, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадку, передбаченому Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

При цьому, слідчий суддя, суд на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення кримінального правопорушення, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих даних визначити, що надані суду матеріали є достатніми для застосування в рамках даного кримінального провадження заходів його забезпечення, одним із яких і є накладення арешту на майно.
Як вбачається з наданих суду матеріалів Територіальним управлінням Державного бюро розслідувань здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000107 від 11 липня 2018 року в рамках якого, 17 листопада 2018 року ОСОБА_7 повідомлено про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Санкція ч. 3 ст. 368 КК України передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна.

Відповідно до реєстраційної картки транспортного засобу у власності підозрюваного ОСОБА_7 перебуває транспортний засіб марки ВМW 4351 (2014 року випуску, білого кольору) д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 .

В наданих прокурором матеріалах наявні відомості, які у відповідності до практики Європейського суду з прав людини вказують на обґрунтованість підозри ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 368 КК України.

Таким чином, колегія суддів погоджується з висновками слідчого судді щодо наявності підстав для накладення арешту на транспортний засіб марки ВМW 4351 (2014 року випуску, білого кольору) д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_7 , з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Також, є обґрунтованими висновки слідчого судді щодо необхідності заборони користуватися та розпоряджатися цим майно, оскільки стороною обвинувачення доведено існування тих обставин, які підтверджують, що їх незастосування може призвести до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Також, чинним кримінальним процесуальним законодавством передбачено можливість накладення арешту на майно, на яке раніше накладено арешт.

Таким чином, на підставі встановлених обставин, колегія суддів приходить до висновку, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження.
У зв`язку з цим, колегія суддів не вбачає підстав для скасування ухвали слідчого судді, а відтак, подана апеляційна скарга, за викладених в ній доводів, задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.ст. 170, 171, 173, 404, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

Ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 27 лютого 2019 року, якою задоволено клопотання прокурора військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_8 та накладено арешт на майно, а саме на транспортний засіб марки ВМW 4351 (2014 року випуску, білого кольору) д.н.з. НОМЕР_1 , VIN НОМЕР_2 , який на праві власності належить ОСОБА_7 , з забороною користуватися та розпоряджатися цим майном, з передачею транспортного засобу на відповідальне зберігання військовій прокуратурі Київського гарнізону, залишити без зміни, а апеляційну скаргу представника власника майна ОСОБА_7 , адвоката ОСОБА_6 , - без задоволення.

Ухвала апеляційного суду є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не
підлягає.

Судді: ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Справа № 11-сс/824/2189/2019 Категорія ст. 170 КПК України
Слідчий суддя суду 1-ї інстанції: ОСОБА_9
Доповідач: ОСОБА_1