Ухвала
Іменем України

17 вересня 2019 року

м. Київ
справа № 711/5287/18

провадження № 51- 3125 ск19

Верховний Суд колегією суддів Третьої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 січня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року,

встановив:
Вироком Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 січня 2019 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, раніше неодноразово судимого, останнього разу Придніпровським районним судом м. Черкаси за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн., який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не працює, визнано винним у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

Ухвалою Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року зазначений вирок залишено без змін.

Згідно з вироком ОСОБА_4 визнано винним у тому, що він 05 травня 2018 року у невстановлений час, за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, шляхом зламу замка проник до квартири АДРЕСА_2 , де, оглянувши житло та не знайшовши коштів, вирішив повернутися вночі і винести цінні речі.
06 травня 2018 року біля 02 години ОСОБА_4 за попередньою змовою з ОСОБА_5 , повернувся до вказаної квартири, проник до неї та повторно, таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_6 , спричинивши їй матеріальний збиток на загальну суму 4262,99 грн, після чого залишив місце вчинення злочину.
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_4 , не оспорюючи доведеності винуватості та правильності кваліфікації своїх дій, просить скасувати судові рішення і призначити йому покарання із застосуванням ст. 69 КК України. Обгрунтовуючи свої вимоги, засуджений зазначає, що суд, при призначенні йому покарання, не повною мірою зважив на те, що він визнав себе винним та щиро розкаявся, відшкодував шкоду потерпілій у повному обсязі, має на утриманні матір пенсіонерку, яка тяжко хворіє і за якою він здійснює постійний догляд. Стверждує також, що суд при призначенні покарання не врахував стан його здоров`я, а саме те, що він хворіє на ВІЧ, вірусний гепатит «С» та язву дванадцятипалої кишки. З урахуванням наведеного, на думку засудженого, є всі підстави для призначення йому покарання, нижчого від найнижчої межі, встановленого ч.3 ст. 185 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.

Перевіривши доводи касаційної скарги та копії судових рішень стосовно ОСОБА_4 , колегія суддів не вбачає підстав для відкриття касаційного провадження з мотивів, наведених у скарзі.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні інкримінованого йому злочину та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оспорюються.

Згідно з ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Для досягнення законодавчо визначеної мети покарання воно має ґрунтуватися, зокрема, на принципах індивідуалізації та справедливості. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину. Справедливе застосування норм права є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного, а також обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Для вибору такого покарання суд повинен врахувати ступінь тяжкості кримінального правопорушення, конкретні обставини його вчинення, форму вини, наслідки цього діяння, дані про особу винного, обставини, що впливають на покарання, ставлення винної особи до своїх дій, інші обставини справи, які впливають на забезпечення відповідності покарання характеру й тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.

Як убачається з копій судових рішень, суд першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_4 , згідно з вказаними нормами закону, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та його особу, який раніше неодноразово судимий в тому числі і за корисливі злочини. До обставин, що пом`якшують покарання суд відніс сприяння ОСОБА_4 показаннями під час досудового розслідування поверненню потерпілій викраденого майна та наявність захворювань у нього та його матері, а до обставини, що його обтяжує - рецидив злочинів.

З огляду на наведене, суд першої інстанції не порушив загальних засад призначення покарання, встановлених Кримінальним кодексом України, і дійшов обґрунтованого висновку про призначення засудженому покарання, наближеного до нижчої межі санкції статті, за якою його засуджено.

Зі змісту ухвали апеляційного суду вбачається, що ОСОБА_4 , не погоджуючись із вироком місцевого суду, подав до апеляційного суду апеляційну скаргу, в якій просив вирок стосовно нього змінити та призначити йому покарання не пов`язане з позбавленням волі. На обґрунтування своїх вимог він наводив доводи, які за змістом та суттю є аналогічними доводам, викладеними ним у касаційній скарзі.
Під час розгляду кримінального провадження в апеляційному порядку, цей суд перевірив посилання й доводи, викладені ОСОБА_4 у його скарзі, і, не встановивши підстав для зміни вироку місцевого суду, обґрунтовано відмовив у задоволенні заявлених апеляційних вимог, навівши аргументи та підстави для прийняття такого рішення.

Так, суд апеляційної інстанції врахував суспільну небезпеку вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу ОСОБА_4 , який не працює, постійного джерела доходів не має, раніше неодноразово судимий, проте належних висновків не зробив і на шлях виправлення не став. Крім того, колегія суддів зауважила, що в матеріалах справи відсутні будь-які медичні документи, які підтверджують неможливість знаходження ОСОБА_4 та проходження лікування в місцях позбавлення волі, а хвороба матері не може бути безумовною підставою, яка вказує на неможливість перебування ОСОБА_4 в місцях позбавлення волі. Також апеляційний суд зазначив, що відсутність претензій з боку потерпілої, про що наголошує ОСОБА_4 у своїй касаційній скарзі, обгрунтовується поверненням викраденого працівниками поліції в ході досудового розслідування, а відтак не є підставою для призначення ОСОБА_4 більш м`якого покарання.

Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Переконливих доводів, які би ставили під сумнів законність вироку суду першої інстанції та ухвали апеляційного суду, вмотивованість їх висновків з питань справедливості призначеного ОСОБА_4 покарання, останній у касаційній скарзі не навів.

Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд

постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Придніпровського районного суду м. Черкаси від 08 січня 2019 року та ухвалу Черкаського апеляційного суду від 22 квітня 2019 року - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3