Справа № 554/6960/18
ВИРОК

Іменем України

Дата документу 10.05.2019

Октябрський районний суд м. Полтави в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,
з участю: секретаря - ОСОБА_2 ,
прокурора - ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника - ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м. Полтави кримінальне провадження за обвинуваченням:

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, працюючого експедитором «ТОВ ДІ-ТРАНС», проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , відповідно до ст. 89 КК України не судимого,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 310 КК України,-

встановив:

I. ДОВЕДЕНЕ ОБВИНУВАЧЕННЯ ТА КВАЛІФІКАЦІЯ КРИМІНАЛЬНИХ ПРАВОПОРУШЕНЬ

ОСОБА_4 за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , у невстановлений час, умисно, незаконно, без мети збуту, зірвав кущі коноплі, які висушив та подрібнив, тим самим виготовив і за вказаною адресою по 16.07.2018 року зберігав наркотичний засіб канабіс: масою в сухому стані 1,062 грам - у своїй кімнаті та масою 52,523 грами на даху будинку, доки був вилучений поліцією.

Дії ОСОБА_4 кваліфікуються за ч. 1 ст. 309 КК України незаконне виготовлення та зберігання наркотичних засобів, без мети збуту.

Крім того, упродовж першої половини 2018 році, на присадибній ділянці за місцем свого проживання, за адресою: АДРЕСА_1 , умисно, незаконно виростив 25 рослин коноплі з вмістом тетрагідроканабінолу, які відносяться до рослин, що містять наркотичні засоби та психотропні речовини, обіг яких допускається для промислових цілей, які 16.07.2018 року було виявлено та вилучено поліцією.

Дії ОСОБА_4 кваліфікуються за ч. 1 ст. 310 КК України незаконне вирощування конопель у кількості 25 рослин.

II. ДОКАЗИ ТА ЇХ ОЦІНКА

Обвинувачений ОСОБА_4 визнав свою провину у незаконному виготовленні та зберіганні канабісу, а також вирощуванні коноплі за місцем свого проживання по АДРЕСА_1 в 2018 році. Свої дії просив перекваліфікувати на ч. 1 ст. 309 та ч.1 ст. 310 КК України. Крім того, заперечив, що здійснював посів коноплі, вважаючи, що вона можливо зійшла самостійно. Між тим не стверджував і причетності будь-кого іншого, в тому числі членів своєї сім`ї, до цих дій. Однак визнає, що умисно вирощував цю коноплю, забезпечивши при цьому її дозрівання в малиннику, та не здійснював її викорінення і знищення під час проведення робіт по господарству.

Його провина в цій частині обвинувачення підтверджується:

- вилученими 16.07.2018 року в домогосподарстві по АДРЕСА_1 за місцем проживання ОСОБА_4 , у ході обшуку, з дозволу суду, в присутності понятих та із застосуванням відеозапису: у кімнаті ОСОБА_4 в скляній вазі на дивані - паперовим згортком з речовиною рослинного походження зеленого кольору, на даху будинку висушеними та подрібненими рослинами коноплі, на подвір`ї - 25 доглянутими рослинами коноплі (а.с. 118-123, 129-130);

- відомостями судово-хімічних експертиз № 1573 від 26.07.2018 року, № 1566 від 26.07.208 року, №1565 від 30.07.2018 року, №1575 від 27.07.2018 року, згідно яких вилучені під час обшуку в домоволодінні ОСОБА_4 відповідно: рослини коноплі зеленого кольору, які складаються з бокових гілок та верхівок, є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою в перерахунку на суху речовину 52,523 грама, фрагменти центрального стебла мають ботанічні ознаки коноплі; подрібнена речовина в згортках є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, масою в перерахунку на суху речовину 1,062 грама; на внутрішній поверхні флакону виявлено нашарування особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу; 25 рослин є рослинами роду коноплі (Cannabis), що містять тетрагідроканабінол і відносяться до нарковмісних речовин, обіг яких допускається для промислових цілей (т. 1 а.с. 174-178, 250-254, 240-243, 245-248);

- даними висновку №447 від 16.07.2018 року медичного огляду ОСОБА_4 , відповідно якого останній цього дня о 21.25 годині перебував під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції (т.2 а.с. 24);

- офіційними відомостями, які свідчать про встановлене місце проживання обвинуваченого ОСОБА_4 за місцем вилучення наркотичних засобів, по АДРЕСА_1 : власноручною заявою про видачу його паспорта від 14.08.2013 року (т. 2 а.с. 26), довідкою ДМС України в Полтавській області від 19.04.2018 року про реєстрацію обвинуваченого (т. 2 а.с. 27), випискою із його медичної карти амбулаторного хворого № 222 від 09.08.2018 року, характеристикою дільничного інспектора поліції (т. 2 а.с.15), трудовим договором від 16.02.2018 року, де вказано актуальну адресу обвинуваченого (т. 2 а.с. 32 зворот).

Таким чином, зібрані у справі докази в їх сукупності об`єктивно, поза розумним сумнівом доводять провину обвинуваченого за ч.1 ст. 309, ч. 1 ст. 310 КК України.

При цьому його дії судом перекваліфіковані із ч. 2 ст. 309 та ч. 2 ст. 310 КК України за виключенням інкримінованої органом досудового розслідування кваліфікуючої ознаки: вчинення злочину особою, яка раніше вчинила злочин, передбачений ст. 307 КК України, бо ця обставина не знайшла свого підтвердження, про що детально описано нижче.

Підстав вважати дії з вирощування коноплі повторними до незаконного виготовлення та зберігання канабісу теж не вбачається, оскільки органом досудового розслідування поза розумним сумнівом не доведено точної дати початку цих дії та відсутності єдиного наміру щодо незаконного обігу особливо небезпечного наркотичного засобу канабісу для власного вживання, виходячи із меж пред`явленого обвинувачення.

Крім того, виключенню із обвинувачення за ст. 310 КК України підлягають жодним чином недоведені органами досудового слідства дії обвинуваченого з посіву конопель, які ним категорично заперечуються. При цьому суд приймає до уваги застереження ст. 62 Конституції України, яка забороняє будувати обвинувачення на припущеннях.

III. ФОРМУЛЮВАННЯ ПРЕД`ЯВЛЕНОГО ОБВИНУВАЧЕННЯ, ЯКЕ ВИЗНАНЕ СУДОМ НЕДОВЕДЕНИМ

Відповідно до обвинувального акту ОСОБА_4 також обвинувачується у тому, що він з 24.05.2015 року перебуває на замісній терапії в ПОНД, де відповідно до листка призначень препаратів наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів хворим, які отримують лікування в стаціонарі або амбулаторних умовах і виконання цих призначень отримує наркотичний засіб обіг якого обмежено метадон.
07.05.2018 року приблизно о 14 годині 49 хвилин ОСОБА_4 перевіз до Полтавської обласної клінічної психіатричної лікарні ім. О.Ф. Мальцева, що по вул. Медичній, 1 у м. Полтаві, де умисно, повторно, незаконно збув за 400 грн ОСОБА_6 паперовий згорток з речовиною рослинного походження, зеленого кольору, у сухому та подрібненому стані, яка є особливо небезпечним наркотичним засобом, обіг якого заборонено канабісом, маса якого у висушеному стані становить 1,863 г та блістер з трьома таблетками білого кольору, які містять наркотичний засіб обіг якого обмежено метадон, маса якого становить 0,076 г.
Не зупиняючись на досягнутому, ОСОБА_4 16.07.2018 року приблизно о 13 годині, перебуваючи за адресою: вул. Соборності, 31 у м. Полтаві, повторно, умисно, незаконно збув за 200 грн ОСОБА_6 блістер з двома таблетками білого кольору, які містять наркотичний засіб обіг якого обмежено метадон, маса якого становить 0,046 г.

IV. ПІДСТАВИ ВИЗНАННЯ НЕДОВЕДЕНОЮ ЧАСТИНИ ОБВИНУВАЧЕННЯ

Обвинувачений ОСОБА_4 провину за ч. 2 ст. 307 КК України заперечив та просив за вказаним обвинуваченням його виправдати, позаяк він передавав наркотичні засоби залегендованій особі ОСОБА_6 у квітні та липні 2018 року, однак лише зі співчуття до останнього як наркозалежного, що напередодні настійливо в телефонному режимі вмовляв його про це, тому спровокував вчинення злочину.

Відповідно до ч. 3 ст. 62 Конституції України, ст. 17 КПК і Рішення Конституційного Суду України від 20 жовтня 2001 року № 12-рп/2011, обвинувачення не може ґрунтуватись на доказах, одержаних незаконним шляхом, тобто з порушенням конституційних прав і свобод людини і громадянина або встановлених законом порядку, засобів, джерел отримання таких доказів. Визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка ж доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.

Зі змісту ч. ч. 1, 2 ст.17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні кримінального правопорушення і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено у порядку, передбаченому цим кодексом, і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Згідно частин 1, 3 ст. 373 КПК України, обвинувальний вирок не може ґрунтуватись на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення. Водночас, виправдувальний вирок постановляється у разі, якщо не доведено, що: кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, установленому цим кодексом. Недопусимий доказ не може буи використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення (ст. 86 КПК України).

Суд зазначає, що зобов`язаний визнати недопустимими докази, отримані внаслідок істотного порушення прав людини і основоположних свобод при здійсненні процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням суттєвих його умов (п. 1 ч. 2 ст. 87 КПК України).

Отже, здійснення перевірки доказів на їх допустимість, якщо сторона захисту, наприклад, ставить їх під сумнів, є обов`язком суду, а звідси випливає й необхідність дослідження дозволів на проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Слід зазначити, що на недотримання судами цих вимог неодноразово звертав увагу Верховний суд, в тому числі в постановах від 16.03.2017 № 5-364кс16, від 24.04.2018 року №462/5338/14-к, від 25.07.2018 року та від 16.01.2019 року).

Також, відповідно до ч. 5 ст. 246 КПК України, у рішенні про проведення негласної слідчої (розшукової) дії обов`язково зазначається строк її проведення. Здійснення означених дій поза строком, визначеним в ухвалі слідчого судді, є підставою для визнання доказів, отриманих внаслідок їх проведення, недопустимими.

Крім того, відомості про термін дії дозволів на застосування негласних слідчих (розшукових) дій після використання їхніх результатів як доказів у кримінальному судочинстві не є інформацією про засоби, зміст, форму та методи оперативно-розшукової діяльності у розумінні ст. 8 Закону України «Про державну таємницю». Такі відомості стосуються законності проведення відповідних дій, від чого залежить допустимість їхніх результатів як джерела доказів.

Необхідність дослідження цих матеріальних носіїв інформації зумовлена не лише визначенням строку наданих дозволів, а й перевіркою щодо їх наявності, а також з`ясуванням того, чи належним суб`єктом подавалось клопотання.

Слід зазначити, що прокурор на власний розсуд може прийняти рішення про розсекречування, поряд із результатами негласних слідчих (розшукових) дій, й ухвали слідчого судді, адже саме прокурор згідно з ч. 1 ст. 255 КПК та п. 5.9. Інструкції, визнає необхідним використання тих чи інших матеріалів негласних слідчих (розшукових) дій як доказів після їх проведення, відповідно і доведення їх допустимості покладається на нього.

Прокурор, діючи в порядку, визначеному п. 5.9 Інструкції, має прийняти рішення щодо їх розсекречення, яке здійснюється у порядку, передбаченому розділом 5. Інструкції.

Після розсекречування відповідних матеріальних носіїв інформації за клопотанням прокурора вони долучаються до матеріалів кримінального провадження та надаються стороні захисту для ознайомлення.

Якщо ж прокурор відмовляється прийняти рішення про розсекречування, зокрема, ухвали слідчого судді, у випадку оспорення стороною захисту допустимості доказів, отриманих внаслідок проведення негласних слідчих (розшукових) дій, суд, беручи до уваги зміст частин 3, 4 ст. 17 КПК, вирішує питання їх допустимості.

При цьому слід враховувати положення ч. 12 ст. 290 КПК України про те, що, якщо сторона кримінального провадження не здійснить відриття матеріалів, суд не має права допустити ці матеріали як доказ у справі.

За правилами ст. 290 КПК України, обов`язковому відкриттю підлягають усі зібрані сторонами матеріали, крім випадків, передбачених абз. 2 ч. 6 вказаної норми, у тому числі й ті, які є правовою підставою для проведення органом досудового розслідування негласних слідчих дій (ухвали, постанови, клопотання), що забезпечить можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів, оскільки за умов, коли стороні обвинувачення відомі всі докази а сторона захисту не володіє інформацією про них до завершення розслідування, порушується баланс інтересів та принцип рівності сторін у кримінальному процесі.

Як зазначив Верховний Суд України у постанові від 12.10.2017 року (справа №5-237кс(15)17), недослідження судом процесуальних документів, які стали правовою підставою для проведення негласних слідчих (розшукових) дій, впливає на справедливість судового розгляд в цілому, оскільки відсутність дослідження цих матеріалів викликає сумніви щодо можливості здійснення судом належної оцінки законності проведення таких дій, а також достовірності та допустимості їх результатів як доказів. Недослідження зазначених матріалів призводить до оперуваня судом доказами, допустимість яких є імовірною, що в контексті презупції невинуватості є неприпустимим для обґрунтування рішення про винуватість особи та свідчить про порушення права особи на справедливий суд.

Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського Суду з прав людини (далі ЄСПЛ) (ст.8 Конституції України, ст. 8 КПК України).

На необхідності надання доступу стороні захисту до матеріалів, які стосуються негласних слідчих (розшукових) дій, як гарантії справедливого судового розгляду неодноразово наголошував у своїх рішеннях Європейський Суд з прав людини (справи «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства», «Джасперс проти Сполученого Королівства», «Раманаускас про Литви», «Банніков проти Росії» та інші).

Крім того, наявність державного інтересу не можна використовувати в якості обґрунтування щодо використання доказів, отриманих в результаті поліцейської провокації, оскільки застосування таких доказів наражає обвинуваченого на ризик остаточно позбавитись справедливого судового розгляду із самого початку; внутрішньодержавне законодавство не повинно дозволяти використання доказів, отриманих в результаті підбурювання з боку державних агентів.

В іншому випадку таке законодавство не відповідає принципу «справедливого судочинства» (рішення ЄСПЛ у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, «Худобін проти Російської Федерації» від 26 жовтня 2006 року, «Ваньян проти Російської Федерації» від 15 грудня 2005 року, «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

У постанові від 6 березня 2018 року (справа № 727/6661/15-к) Верховний Суд відмітив, що відповідно до вимог ЄСПЛ для відмежування провокації від допустимої поведінки правоохоронних органів є низка критеріїв. Під змістовним критерієм розуміється наявність/відсутність суттєвих змістовних ознак, притаманних провокації правоохоронних органів, а під процесуальним критерієм наявність у суду можливостей перевірити відомості про ймовірну провокацію під час судового засідання.

Тобто, будь-яка інформація, що стосується існуючого наміру вчинити злочин або вчинюваного злочину, має бути такою, що здатна бути перевіреною, а державне обвинувачення повинно мати змогу продемонструвати на будь-якій стадії, що в його розпорядженні наявні достатні підстави для проведення оперативного заходу.

Європейським судом вироблена концепція провокації, яка порушує пункт 1 статті 6 Конвенції, і є відмінною від застосування законних оперативних методів попереднього розслідування. Ним встановлено, що тоді як застосування спеціальних методів розслідування, зокрема негласних, не може саме по собі порушувати право на справедливий судовий розгляд, небезпека поліцейської провокації в результаті таких заходів передбачає, що їх застосування повинно бути обмежене зрозумілими рамками (рішення ЄСПЛ від 5 лютого 2008 року у справі «Раманаускас проти Литви»).

Прецедентне право Європейського суду не забороняє посилатися на стадії розслідування кримінальної справи у випадку, якщо дозволяє характер злочинної дії, на докази, отримані в результаті проведення співробітниками органів внутрішніх справ операцій під прикриттям (наприклад, рішення ЄСПЛ від 15 червня 1992 року у справі «Люді проти Швейцарії»). Однак, застосування агентів під прикриттям повинно бути обмежене, співробітники поліції можуть діяти таємно, але не займатись підбурюванням (рішення ЄСПЛ від 9 червня 1998 року у справі «Тейксейра де Кастро проти Португалії»).

ЄСПЛ під провокацією (поліцейською) розуміє випадки, коли задіяні посадові особи, які є або співробітниками органів безпеки, або особами, що діють за їх дорученням, не обмежують свої дії лише розслідуванням кримінальної справи по суті неявним способом, а впливають на суб`єкта з метою спровокувати його на скоєння злочину, який в іншому випадку не було би скоєно, задля того щоб зробити можливим виявлення злочину, тобто отримати докази та порушити кримінальну справу (рішення ЄСПЛ у справі «Раманаускас проти Литви» від 5 лютого 2008 року).

Вирішуючи питання про те, чи було таке розслідування «по суті неявним», суд повинен вивчити причини, які лежать в основі проведення оперативних дій та виходити з того, чи мали місце об`єктивні підозри того, що заявник задіяний у злочинній діяльності або схильний до скоєння злочину.

Тісно пов`язаним із критерієм об`єктивної підозри є питання щодо етапу, на якому уповноважені органи державної влади здійснюють оперативні заходи, тобто або вони просто «приєднались» до здійснення кримінально-караного діяння, або спровокували його.

Також суд має встановлювати, чи перевищили правоохоронні органи межі, визначені у зв`язку з використанням моделі симулювання, тобто чи підбурювали вони заявника до вчинення злочину. Із цією метою з`ясуваню підлягають причини, з яких було розпочато використання цієї моделі, ступінь співучасті поліції у вчиненні злочину та характер підбурювання чи тиску, який чинили на заявника.

Оскільки доводи заявника не повністю необґрунтовані, саме прокуратура має довести, що факту підбурення не було. У разі відсутності таких доказів національні суди зобов`язані проаналізувати факти у справі та вжити відповідних заходів, щоб встановити істину, а також з`ясувати, чи мало місце підбурювання.

У рішенні від 30 жовтня 2014 року у справі «Носко і Нефедов проти Росії» (пункти 54, 62) ЄСПЛ також відзначав у своїй прецедентній практиці, що негласні операції повинні проводитися пасивним шляхом за відсутності тиску на заявника для вчинення ним злочину за рахунок таких засобів, як прийняття на себе ініціативи в контактах із заявником, наполегливе спонукання, обіцянку фінансової вигоди або звернення до почуття жалю заявника.

На підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України прокурором надано суду виключно матеріали проведених негласних слідчих (розшукових) дій (далі - НСРД), зокрема: контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки наркотичних засобів із залученням конфіденційної особи зі зміненими відомостями про неї та аудіо, - відеоконтролю особи, а також похідні від них документи та свідчення.

При дослідженні та оцінці означених матеріалів, судом установлено, що ухвали слідчих суддів Апеляційного суду Полтавської області від 10.04.2018 року та 12.06.2018 року про надання відповідних дозволів на проведення у даному провадженні НСРД аудіо, - відеоконтролю особи не розсекречені та прокурором стороні захисту і суду не відкриті (т.2 а.с. 3-8, 40-42).

Також стороні захисту не були своєчасно, в порядку ст. 290 КПК України, відкриті постанови прокурора від 12.04.2018 року (т.1 а.с. 69-70) та від 12.07.2018 року (т.1 а.с. 112-113), про що, крім заяв сторони захисту, свідчить те, що звороти вказаних постанов містять відомості про їх розсекречення відповідно 29.08.2018 року (т.1 а.с.70 зворот) та 03.10.2018 року (т.1 а.с. 113 зворот), тоді як обвинувальний акт складений слідчим, затверджений прокурором та вручений обвинуваченому і його захиснику, - 28.08.2018 року (т.1 а.с. 1-11). При цьому реєстр матеріалів досудового розслідування не містить жодних відомостей про вказані постанови, а лише про їх результати і прокурором не представлено суду доказів їх відкриття у розумінні ч. 9 ст. 290 КПК України, тобто письмового підтвердження такого відкриття із зазначенням найменування цих матеріалів.

Не представлено стороні захисту і суду також документів, які стали підставою надання відповідних дозволів на НСРД та контролю за вчиненням злочину (клопотання із додатками, тощо), у зв`язку з чим прокурором в установленому законодавством порядку не доведено законних підстав їх проведення та відсутності провокації злочину.

Суд при цьому також приймає до уваги, що оперативні закупки в обвинуваченого були невиправдано проведені зі значним проміжком часу, а саме 12 квітня, після чого 16 липня 2018 року, тоді як поліція зобов`язана виявляти правопорушення та невідкладно вживати заходів щодо притягнення винних до відповідальності.

Залегендована особа ОСОБА_6 в своїх показаннях суду, підтвердивши, що дійсно у вказані дати купував у ОСОБА_4 метадон та коноплю, не заперечував, що самостійно, з власної ініціативи напередодні зв`язувався із останнім по телефону, прохав продати йому наркотичний засіб та з цією метою приїздив до нього для викриття у вчиненні злочину. Активна та ініціативна позиція цього свідка убачається також із переглянутих судом відеозаписів НСРД.

Із викладеного вище, з огляду на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 16.01.2019 року, суд задовольняє клопотання сторони захисту (т. 2 а.с. 40-42) та визнає недопустимими доказами матеріали за результатами НСРД та похідні від них відомості (концепція «плодів отруєного дерева» - fruit of the poisonous tree):

- протокол огляду грошових коштів від 07.05.2018 року з додатками, протокол про хід НСРД від 07.05.2018 року, протокол добровільної видачі наркотичних засобів легендованою особою від 07.05.2018 року, речові докази, а саме: наркотичні засоби, висновки експерта № 1049 від 17.05.2018, протокол про результати аудіо-, відеоконтролю від 07.05.2018 року, протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 07.05.2018 року (т.1 а.с. 71-92);

- протокол огляду та вручення грошових коштів від 16.07.2018 року, протокол помітки грошових коштів від 16.07.2018 року з додатками, протокол добровільної видачі наркотичних засобів від 16.07.2018 року, протокол освідування від 16.07.2018 року, протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 17.07.2018 року, протокол про результати аудіо, - відеоконтролю особи від 16.07.2018 року, речові докази, а саме: наркотичні засоби та гроші в сумі 200 грн., висновки експерта № 1568 від 27.07.2018, № 133 від 02.08.2018 року, №1569 від 27.07.2018 року, №1570 від 27.07.2018 року (т.1 а.с. 93-100, 114-117, 129-173).

- показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , що приймали участь у проведенні указаних НСРД в якості понятих та підтвердили їх зміст та результати.

Дані про офіційне перебування на метадоновій терапії та систематичне отримання метадону обвинувачений і сам не заперечує (т.1 а.с. 124-128, 194-233, т. 2 а.с. 16).

Враховуючи викладене, суд приходить до висновку, що під час досудового розслідування не було встановлено, а прокурором в ході розгляду справи не наведено суду допустимих доказів, які б забезпечували надійне, повне та достовірне встановлення всіх обставин, що входять до предмету доказування щодо обвинувачення ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 307 КК України, тому його слід визнати невинуватим та виправдати, оскільки не доведено вчинення ним даного кримінального правопорушення.

V. МОТИВИ ПРИЗНАЧЕННЯ ПОКАРАННЯ

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_4 суд враховує характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, які відносяться до середньої тяжкості, а предмети злочину в невеликих розмірах та у повному обсязі вилучені.
Також суд враховує особу обвинуваченого, який відповідно до ст. 89 КК України не судимий, посередньо характеризується, на обліку в психіатричному диспансері не перебуває, однак знаходиться на обліку в Полтавському обласному наркологічному диспансері та отримував метадонову терапію, страждає на ряд тяжких невиліковних захворювань, є інвалідом 3 групи, не одружений, працює.
При цьому обставиною, що пом`якшує покарання обвинуваченого судом визнається наявність у нього 3 групи інвалідності у зв`язку з тяжкими, невиліковними захворюваннями. Обставин, що обтяжують покарання в обвинувальному акті не наведено та прокурором не зазначено.
Указані вище обставини дають підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням положень ч. 1 ст. 70 КК України, яке суд вважає необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

VI. МОТИВИ ІНШИХ РІШЕНЬ

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили необхідно залишити тримання під вартою, з метою забезпечення його виконання та уникнення ризиків ухилення його від суду та продовження злочинної діяльності, з огляду на викладені вище обставини.

Долю речових доказів необхідно вирішити в порядку ст. 100 КПК України, а судові витрати за проведення судових експертиз потрібно стягнути із обвинуваченого на користь держави в частині доведеного обвинувачення.

Керуючись ст. ст. 373, 374 КПК України, суд, -

ухвалив:

ОСОБА_10 визнати винуватим за обвинуваченням у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 309 та ч. 1 ст. 310 КК України і призначити йому покарання:

-за ч.1 ст. 309 КК України 1 рік і 6 (шість) місяців позбавлення волі;
-за ч.1 ст. 310 КК України 6 місяців арешту.

На підставі ч. 1 ст. 70, 72 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на строк 1 (один) рік і 6 (шість) місяців.

Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_4 до набрання вироком законної сили - залишити тримання під вартою.

Строк покарання ОСОБА_4 рахувати з 16.07.2018 року.

За обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, ОСОБА_4 визнати невинуватим та виправдати за недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення.

Речові докази: наркотичні засоби, стебла коноплі, змиви з рук знищити, гроші в сумі 200 грн., використані при проведенні оперативних закупок - звернути в дохід держави, диски та карти пам`яті з відеозаписами зберігати при справі, інші речові докази повернути за належністю власникам.

Стягнути із обвинуваченого ОСОБА_4 на користь держави судові витрати за проведення судових експертиз в сумі 3146 (три тисячі сто сорок шість) грн.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано і може бути оскаржений в апеляційному порядку до Полтавського апеляційного суду через суд, який ухвалив рішення - протягом 30 днів з дня його проголошення.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право подати клопотання про помилування, отримати в суді копію вироку, а також ознайомитись із журналом судового засідання та подати на нього письмові зауваження.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Судове рішення, яке набрало законної сили або яке належить виконати негайно, підлягає безумовному виконанню на всій території України та є обов`язковим для осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, а також усіх фізичних та юридичних осіб, органів державної влади та органів місцевого самоврядування, їх службових осіб.

СуддяОСОБА_1