Ухвала
іменем України

25 березня 2019 року

м. Київ
справа № 742/1931/16-к

провадження № 51-764 ск 19
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційними скаргами першого заступника прокурора Чернігівської області та захисника ОСОБА_4 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 квітня

2018 року й ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0000728, щодо ОСОБА_5
в с т а н о в и в:
За вироком Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 квітня 2018 року
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя

АДРЕСА_1 ,
засуджено за ч. 3 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки. На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік і покладено на нього виконання певних обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання щодо речових доказів у кримінальному провадженні.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що 24 березня

2016 року близько 17:40 він проник на територію домоволодіння на в АДРЕСА_2 та відкрито, умисно з корисливих мотивів заволодів велосипедом марки «Ardis» моделі «Либідь» вартістю 1359,55 грн, який належить ОСОБА_6 , після чого з місця вчинення злочину

з викраденим зник, завдавши потерпілій матеріальних збитків на вказану суму.
Ухвалою Чернігівського апеляційного суд від 14 листопада 2018 року вирок суду залишено без змін.
У касаційній скарзі захисник, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, просить скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_5 і закрити кримінальне провадження на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК). Наголошує, що в основу вироку покладено недопустимі докази.

Прокурор у касаційній скарзі, не оспорюючи доведеності винуватості засудженого та правильності кваліфікації дій за ч. 3 ст. 186 КК, просить на підставах, передбачених ч. 1 ст. 438 КПК, скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді. За твердженням скаржника, згаданий суд залишив поза увагою допущені місцевим судом порушення приписів ст. 65 КК, неправильне застосування до ОСОБА_5 положень ст. 75 цього Кодексу, що потягло за собою м`якість заходу примусу. Оскільки апеляційний суд не виправив допущених порушень і не навів в ухвалі докладних мотивів залишення апеляційної скарги сторони обвинувачення без задоволення, прокурор вважає постановлене рішення таким, що не відповідає ст. 419 КПК.
Перевіривши доводи в касаційній скарзі та надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для її задоволення.
Згідно зі ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги. При цьому наділений повноваженнями лише щодо перевірки правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Відповідно до приписів ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судового рішення судом касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування

закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі засудженого.

Отже, касаційний суд не перевіряє судових рішень у частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість зазначені обставини були предметом перевірки суду апеляційної інстанції.
Судові рішення свідчать, що суди ретельно перевіряли доводи, аналогічні тим, що викладені в касаційних скаргах. Зазначені в рішеннях мотиви про визнання цих доводів безпідставними колегія суддів вважає обґрунтованими і такими,

що відповідають дослідженим у судовому засіданні доказам.
Як убачається із вироку, висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК за викладених

у ньому обставин, доведено доказами, зібраними в передбаченому законом порядку та дослідженими в судовому засіданні.
Виконуючи законодавчі приписи, суд першої інстанції допитав ОСОБА_5

і з`ясував його позицію щодо пред`явленого обвинувачення, відповідно до якої засуджений заперечував вчинення ним злочину.
З`ясувавши позицію ОСОБА_5 , суд належним чином обґрунтував своє рішення про винуватість засудженого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК. Зокрема, такого висновку суд дійшов насамперед на підставі аналізу: показань допитаних упродовж судового слідства потерпілоїОСОБА_6 , свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ; даних, що містяться в протоколах огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання за фотознімками; а також на підставі досліджених висновків експерта від 29 листопада 2017 року № 1161 та судово-психіатричної експертизи

від 4 січня 2018 року № 15, зміст яких докладно відображено у вироку.
Усупереч доводам захисника у скарзі показання згаданих свідків щодо причетності саме засудженого до відкритого заволодіння майном

ОСОБА_6 є конкретними. Так, свідок ОСОБА_7 особисто бачила ОСОБА_5 під час вчинення ним злочину, а потерпіла ОСОБА_6

та свідок ОСОБА_9 після його вчинення в момент відібрання у засудженого викраденого велосипеда. Зазначені особи в судовому засіданні впевнено вказували, що викрадення велосипеда вчинив саме ОСОБА_5 .
При цьому, як убачається з копії вироку, суд критично поставився до показань свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_12 й визнав їх недостовірними

в частині дат початку та закінчення робіт у господарстві ОСОБА_10

із наведенням підстав для такого рішення.
Правових підстав, які б ставили під сумнів показання потерпілої

ОСОБА_6 та свідків ОСОБА_7 й ОСОБА_9 , за результатами судового розгляду в судах першої та апеляційної інстанцій не встановлено. Переконливих доводів щодо існування таких обставин не містить і касаційна скарга.
Викладені у вироку показання потерпілої та свідків отримано в порядку, визначеному законом, вони не суперечать іншим зібраними доказам, і як і дані, що містяться у протоколах слідчих дій у силу ст. 84 КПК є процесуальними джерелами доказів, які правомірно покладено в основу вироку.
Щодо питання про визнання протоколу впізнання, проведеного за участі малолітньої ОСОБА_9 , недопустимим, то суд першої інстанції обґрунтовано визнав, що цю слідчу дію проведено із дотриманням вимог ч. 1 ст. 227 КПК.
Крім того, доводи в касаційній скарзі захисника про недопустимість висновку експерта від 29 листопада 2017 року № 1161, протоколів для впізнання

і твердження сторони захисту про те, до проведення впізнання за фотознімками працівники поліції показували фотокартку ОСОБА_5 , суд першої інстанції належним чином перевірив та умотивовано визнав безпідставними.
Щодо недопустимості протоколу огляду місця події, Суд зазначає, що захисник в касаційній скарзі не показав, яким чином згадка у вироку цього протоколу позначилася чи могла позначитися на обґрунтованості висновків суду першої інстанції про винуватість засудженого в інкримінованому злочинні. Як свідчить зміст оскаржених судових рішень, висновки суду першої інстанції про причетність засудженого до злочинку і обставини його вчинення жодним чином не ґрунтуються на результатах огляду місця події. Більше того, єдиний результат цього огляду велосипед визнаний судом недопустимим доказом з інших підстав, і не використовувався для обґрунтування винуватості засудженого.

За таких обставин цей довід захисника не дає підстав для скасування оскаржених судових рішень.
Також колегія суддів вважає необґрунтованими доводи прокурора щодо м`якості призначеного ОСОБА_5 покарання у зв`язку з його звільненням

на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням.

Як випливає із законодавчих приписів, значення заходу примусу для досягнення його мети (ст. 50 КК) визначається не лише його суворістю, а й домірністю, яка

є проявом справедливості.
Згідно зі ст. 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому підлягають врахуванню ступінь тяжкості вчиненого злочину, особа винного й обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Виходячи з принципів співмірності та індивідуалізації покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій.
За правилами ст. 75 КК у разі, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, ураховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може

звільнити вказану особу від відбування заходу примусу з випробуванням, мотивувавши належним чином своє рішення.
У цьому кримінальному провадженні, як видно зі змісту наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_5 призначено з порушенням вказаних норм права.
Визначаючи ОСОБА_5 покарання, суд першої інстанції дійшов правильного висновку щодо виду та розміру покарання, а також форми його відбуття на підставі ст. 75 КК, виходячи із ступеня тяжкості вчиненого ОСОБА_5 діяння, даних про особу винного, який раніше не судимий та брав участь в антитерористичній операції. При цьому врахував його молодий вік, посередню характеристику, відсутність збитків, заподіяних злочином та думку потерпілої, яка просила не застосовувати до ОСОБА_5 покарання, пов`язаного з позбавленням волі. Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано взяв до уваги, що протягом майже двох років з моменту вчинення ОСОБА_5 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 186 КК, останній нових злочинів не вчиняв та до адміністративної відповідальності не притягувався.
Застосування від імені держави до особи, визнаної винною, заходу примусу відноситься до дискреційних повноважень суду, які було реалізовано при постановленні вироку в цьому провадженні. Правових підстав вважати призначене засудженому покарання із застосуванням ст. 75 КК явно несправедливим і таким, що є недостатнім для досягнення його мети, немає.
Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи захисника про необхідність закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 та доводи прокурора про м`якість призначеного покарання було перевірено судом апеляційної інстанції, який обґрунтовано визнав їх безпідставними, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.

Зміст ухвали апеляційного суду не суперечить вимогам статей 370, 419 КПК. Переконливих доводів, які б ставили під сумнів законність рішення апеляційного суду, вмотивованість його висновків, захисник та прокурор у касаційних скаргах не навели.
З огляду на викладене й на те, що з касаційних скарг і копій судових рішень не вбачається підстав для їх задоволення, у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційними скаргами першого заступника прокурора Чернігівської області та захисника ОСОБА_4 на вирок Прилуцького міськрайонного суду Чернігівської області від 02 квітня 2018 року й ухвалу Чернігівського апеляційного суду від 14 листопада 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3 єва