Рівненський апеляційний суд
_______________________________________________________
У Х В А Л А
Іменем України

19 березня 2019 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Рівненського апеляційного суду в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

За участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Рівне кримінальне провадження № 000161 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, із середньою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника адвоката ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
Вироком Володимирецького районного суду Рівненської області від 09 листопада 2018 року ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, і призначено покарання сім років позбавлення волі.

Прийнято рішення рахувати строк відбуття покарання ОСОБА_5 з 01 квітня 2018 року.

Запобіжний захід ОСОБА_5 до набрання вироку законної сили залишено попередній тримання під вартою.

Судом вирішено питання щодо речових доказів у справі.

Як визнав доведеним суд, ОСОБА_5 31 березня 2018 року близько 17.30 год, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння в приміщенні житлового будинку АДРЕСА_1 , під час конфлікту, що виник на побутовому грунті, умисно наніс своєму братові ОСОБА_8 два удари кухонем ножем в область грудей зліва, ушкодивши передню грудну стінку лівого шлуночка серця, лівої легені, гемотампонади серця та лівобічного гемотораксу, що призвело до смерті останнього.

У поданій апеляційній скарзі захисник - адвокат ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_5 , не оспорюючи факту нанесення ним брату ОСОБА_5 ударів ножем, вказує, що обвинувачений ОСОБА_5 оборонявся від протиправних дій потерпілого, який перебував в стані алкогольного сп`яніння та поводив себе агресивно, вчинивши вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, а тому в його діях вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч. 1 ст. 118 КК України. Зазначає, що фактичні обставини кримінального провадження, на її думку, не відповідають висновкам суду першої інстанції, у зв`язку з чим неправильно застосовано закон про кримінальну відповідальність.

Доводить, що у вироку відсутній мотив та мета злочину, що є обов`язковим при розгляді справ даної категорії, не точно викладено зміст показань обвинуваченого ОСОБА_5 , який не бажав смерті брату, а також невірно дана юридична оцінка обставинам, які виключають, на її думку, наявність умислу на позбавлення життя потерпілого, зокрема, поведінці обвинуваченого і потерпілого, що передувала події, їх стосункам та поведінці обвинуваченого після вчиненого.

Просить перекваліфікувати дії ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 118 КК України, призначивши обвинуваченому покарання в межах санкції ст. 118 КК України.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Потерпіла ОСОБА_9 , будучи належним чином повідомленою про день і час розгляду апеляційної скарги, в судове засідання не з`явилася, і будь-яких заяв не подала.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника адвоката ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_5 на підтримання апеляційної скарги, думку прокурора щодо законності вироку і залишення його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши викладене в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга захисника-адвоката ОСОБА_7 не підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 в умисному вбивстві ОСОБА_5 за обставин, вказаних у вироку, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується сукупністю доказів, досліджених в судовому засіданні, і є обґрунтованим.

Всупереч твердженням, викладеним в апеляційній скарзі та при апеляційному розгляді справи, матеріали даного кримінального провадження містять достатньо належних і беззаперечних доказів, які свідчать про умисне заподіяння ОСОБА_5 смерті потерпілому. Характер і механізм завданих тілесних ушкоджень вказують, що ОСОБА_5 діяв з умислом, направленим на протиправне заподіяння ОСОБА_5 тілесних ушкоджень з неприязних відносин, що ускладнилися під час конфлікту.

Як в ході досудового розслідування, так і під час судового слідства, сам ОСОБА_5 визнав факт наявності 31 березня 2018 року близько 17.30 год. між ним і потерпілим конфлікту, що переріс у сварку, які систематично виникали і раніше на побутовому грунті, в основному, коли вони (брати) були в стані алкогольного сп`яніння.

В судовому засіданні ОСОБА_5 ствердив, що 31 березня 2018 року зранку до обіду разом із братом допомагали по господарству сусідці, де в обід випили пляшку горілки на двох. Після обіду брат пішов додому, а він залишився у сусідки. Повернувшись біля 17.00 год. додому, між ним і братом виникла суперечка, вони сварилися, однак він нічого не пам`ятає. Пригадує, що знаходились на веранді житлового будинку, тримали один одного за груди, у ОСОБА_10 весь лівий бік був у крові, а у нього в руках кухонний ніж, проте обставин конфлікту не пам`ятає. Після скоєного ножа викинув на підлогу, який під час досудового розслідування, як знаряддя злочину, був вилучений і приєднаний до кримінального провадження, як речовий доказ, і відразу побіг до сусіда, повідомивши, що зарізав брата та просив викликати лікаря.

Вину у вчиненому визнає повністю, щиро розкаюється, однак наміру вбивати брата у нього не було.

Факт постійних сварок та бійок між братами, які ніде не працювали та зловживали алкоголем, підтвердила, як потерпіла ОСОБА_9 сестра обвинуваченого та потерпілого, так і свідок ОСОБА_11 , який вказав, що 31 березня 2018 року приблизно біля 17.00 год. до нього прибіг обвинувачений ОСОБА_5 та повідомив, що заколов брата. Пізніше, перебуваючи у будинку біля потерпілого, ОСОБА_5 весь час повторював, що він наробив і де взявся ніж.
Показання зазначеного свідка і потерпілої свідчать про дійсний стан та характер стосунків у даній родині і підтверджують показання обвинуваченого про неприязні відносини, які періодично виникали на грунті зловживання братами алкоголем.

Згідно висновку судово - медичної експертизи № 25 від 30.04.2018 року ( т. 1 а. с. 58-60), на трупі ОСОБА_5 виявлено колото-різану рану передньої грудної стінки зліва з проникненням в грудну порожнину та ушкодженням лівого шлуночка серця, лівої легені, гематампонади серця, лівобічного гемотораксу та колото-різану рану біля грудинно-ключичного з`єднання зліва.

Проникаюче ножове поранення грудей з ушкодженням лівого шлуночка серця, що призвело до гемотампонади серця, відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя, перебуває у прямому причинно-наслідковому звязку з настанням його смерті, і утворилося прижиттєво від дії колюче-ріжучого знаряддя, можливо, від удару ножем.

Відповідно до висновку комплексної судової психолого - психіатричної експертизи № 109 від 26 січня 2018 року ( т. 2 а. с. 61-64) обвинувачений ОСОБА_5 в період вчинення інкримінованого йому діяння будь - яким психічним захворюванням не страждав, у тимчасовому розладі психічної діяльності, в стані патологічного сп`яніння, швидкоплинного алкогольного психозу, патологічного просонкового стану, сутінкового розладу свідомості, спровокованого алкоголем, а також в стані фізіологічного афекту чи іншому емоційному стані, який би істотно вплинув на його поведінку, не перебував, міг усвідомлювати свої дії і керувати ними.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції повно та об`єктивно з`ясував фактичні обставини кримінального правопорушення і вірно кваліфікував дії ОСОБА_5 за ч. 1 ст. 115 КК України, як умисне вбивство.

Доводи захисника-адвоката та обвинуваченого про те, що висновки суду щодо доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК України, не підтверджуються доказами, а його дії слід кваліфікувати за ст. 118 КК України, як умисне вбивство при перевищенні меж необхідної оборони, колегія суддів вважає необґрунтованими і такими, що спростовуються матеріалами справи та вищенаведеними доказами.

За нормативним визначенням умисне вбивство (стаття 115 КК) з об`єктивної сторони характеризується діянням у вигляді посягання на життя іншої людини, наслідком у вигляді смерті людини та причинним зв`язком між вказаними діянням та наслідком, а з суб`єктивної сторони умисною формою вини (прямим або непрямим умислом), коли винний усвідомлює суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачає його суспільно небезпечні наслідки у вигляді смерті іншої людини і бажає або свідомо припускає її настання.

Такі самі ознаки об`єктивної та суб`єктивної сторони характерні і для умисного вбивства, вчиненого при перевищенні меж необхідної оборони (стаття 118 КК). Проте, на відміну від умисного вбивства, відповідальність за вчинення якого передбачена статтею 115 КК, обов`язковою ознакою суб`єктивної сторони злочину, передбаченого статтею 118 КК, є мотив діяння захист винною особою охоронюваних законом прав та інтересів від суспільно небезпечного посягання.

За змістом ст. 36 КК України необхідною обороною визнаються дії, вчинені з метою захисту охоронюваних законом прав та інтересів особи, яка захищається, або іншої особи, а також суспільних інтересів та інтересів держави від суспільно небезпечних посягань шляхом заподіяння тому, хто посягає, шкоди, необхідної і достатньої в даній обстановці для негайного відвернення чи припинення посягання, якщо при цьому не було допущено перевищення меж необхідної оборони.

До критеріїв визначення правомірності необхідної оборони належать: наявність суспільно небезпечного посягання, його дійсність та об`єктивна реальність, межі захисних дій, які б не перевищували меж необхідності, а шкода особі, яка здійснює посягання, не перевищувала б ту, яка для цього необхідна.

Верховний Суд України висловлював позицію щодо правозастосування ст. 36 КК (зокрема, справи № 5-31кс14, № 5-125кс15). У цих справах Верховний Суд України зазначав, що сутність необхідної оборони полягає у правомірному заподіянні шкоди особі, яка здійснює суспільно небезпечне посягання, особою, яка реалізує своє право на захист інтересів, що охороняються законом. Визначальним для поняття необхідної оборони є правомірність захисту і протиправність посягання.
Протиправність у кримінально-правовому розумінні є однією з ознак злочину поряд із суспільною небезпечністю, караністю, винністю і суб`єктом. Протиправність розуміється, як юридичне втілення суспільної небезпечності. В теорії кримінального права загально визнано, що суспільно небезпечне посягання, щодо якого можлива необхідна оборона, - це діяння, що передбачене, як злочин однією зі статей Особливої частини КК.
Разом із тим, необхідна оборона не допускається проти правомірних дій інших осіб, навіть якщо ними заподіюється шкода інтересам, що охороняються законом.
Крім того, у разі, коли визначальним у поведінці особи було не відвернення нападу та захист, а бажання спричинити шкоду потерпілому (розправитися), такі дії за своїми ознаками не становлять необхідної оборони, вони набувають протиправного характеру і мають розцінюватись на загальних підставах.

Перевищенням меж необхідної оборони визнається умисне заподіяння тому, хто посягає, такої шкоди, яка явно не відповідає небезпечності посягання або обстановки захисту. Перевищення меж необхідної оборони тягне кримінальну відповідальність лише у випадках, спеціально передбачених ст. 118 та ст. 124 цього Кодексу.

Жодних доказів застосування потерпілим ОСОБА_5 щодо обвинуваченого ОСОБА_5 будь-яких дій, внаслідок яких він міг перевищувати межі необхідної оборони, матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не здобуто при апеляційному розгляді кримінального провадження.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_5 в суді першої та апеляційної інстанції щодо розцінювання дій брата, який в рази був сильнішим за нього, в стані алкогольного сп`яніння поводив себе агресивно і завжди першим розпочинав бійки, як небезпечних для свого життя, у зв`язку з чим і було завдано удару ножем, на думку колегії суддів, є безпідставними.

В суді апеляційної інстанції ОСОБА_5 ствердив, що під час конфлікту в будинку, крім брата, нікого з сторонніх осіб не було, на його тілі будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено, і таких даних матеріали кримінального провадження не містять, як і будь-яких інших доказів щодо звернення обвинуваченого до лікарів з приводу отримання ним тілесних ушкоджень під час даного конфлікту із братом, та відповідних клопотань під час досудового розслідування чи судового слідства про призначення обстеження.

Судом встановлено, що в руках потерпілого не було ніяких предметів, якими він міг би погрожувати обвинуваченому ( зброя, ніж, колючо-ріжучі чи важкі предмети), а тому, на переконання колегії суддів, реального посягання на його життя не було, що виключає перебування обвинуваченого в стані необхідної оборони.

За розясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 р. Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, умисне вбивство без кваліфікуючих ознак, передбачених ч. 2 ст. 115 КК України, а також без ознак, передбачених ст.ст. 116-118 КК України, зокрема, в обопільній сварці чи бійці, або з помсти, ревнощів, інших мотивів, викликаних особистими відносинами винного з потерпілим, підлягає кваліфікації саме за ч.1 ст.115 КК України.

Вказане свідчить про те, що нанесення ОСОБА_5 потерпілому двох ударів ножем було викликано не метою негайного відвернення чи припинення протиправного посягання, а визначальним мотивом умисного заподіяння ним двох ножових поранень потерпілому в область життєво важливого органу серця через неприязні відносини, що виникли раптово під час конфлікту.

Враховуючи викладене, колегія суддів не вбачає підстав для перекваліфікації дій ОСОБА_5 з ч. 1 ст. 115 на ч. 1 ст. 118 КК України.

За роз`ясненнями, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 2 від 07.02.2003 року Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи, з метою забезпечення правильного та однакового застосування законодавства при розгляді даної категорії справ, суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки.

З досліджених судом першої інстанції доказів вбачається, що дії ОСОБА_5 мали активний та раптовий характер, були протиправними, між цими діями і їх наслідками існував прямий причинний зв`язок.

Покликання захисника в апеляційній скарзі щодо відсутності у вироку мотиву та мети вчиненого злочину, визначення їх кримінально-правового значення, не заслуговують на увагу, оскільки, як слідує із змісту самого вироку, конфлікт між братами, які перебували в стані алкогольного сп`яніння, виник на побутовому грунті через особисті неприязні відносини, при цьому ОСОБА_5 обставин конфлікту не пам`ятає, однак припускає, що сварку розпочав брат, який в такому стані поводив себе дуже агресивно, а тому під час вказаного конфлікту ОСОБА_5 наніс брату два ножові поранення, одне з яких смертельне.

Не є переконливими твердження сторони захисту і щодо невірної оцінки судом, як поведінки потерпілого, так і обвинуваченого ОСОБА_5 після скоєного злочину, обставин, що передували події, а також момент настання смерті потерпілого.

Вказані докази досліджувались в судовому засіданні, і їм надана обґрунтована юридична оцінка.
Під час апеляційного розгляду встановлено, що потерпілий ОСОБА_5 до адміністративної відповідальності за насильство в сім`ї чи порушення громадського порядку не притягувався, негативних характеристик на потерпілого матеріали кримінального провадження не містять, і таких доказів не надано колегії суддів.
Посилання захисту щодо повторного дослідження судово-медичної експертизи № 25 від 30 квітня 2018 року не ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону.

Згідно ч. 3 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції зобов`язаний за клопотанням учасників судового провадження повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями.

Відповідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеної у постанові № 5-249 кс 15 від 21 січня 2016 року, повнота дослідження судом апеляційної інстанції доказів щодо певного факту має бути забезпечена у випадках, коли під час апеляційного розгляду даний факт встановлюється в інший спосіб, ніж це було здійснено в суді першої інстанції.

Підстав для повторного дослідження висновку експерта, передбачених ч. 3 ст. 404 КПК України, стороною захисту не наведено й апеляційним судом не встановлено, а тому колегія суддів надає аналіз лише тим доказам, які безпосередньо сприймалися судом першої інстанції, у зв`язку з чим не порушується установлений законом порядок апеляційного розгляду.

Відповідно до усталеної практики Європейського суду з прав людини, хоча суд не мусить надавати відповідь на кожен довід, проте з рішення має бути чітко зрозуміло, що головні проблеми, порушені у цій справі, були розглянуті і що конкретні відповіді були надані на аргументи, які є вирішальними для результату розгляду справи.

При обранні покарання обвинуваченому суд, як видно з вироку, дотримався положень ст. 65 КК України щодо загальних засад призначення покарання та роз`яснень, що містяться в п.п. 2, 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року (з послідуючими змінами) „Про практику призначення судами кримінального покарання, згідно яких, судам, з урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків, і даних про особу ( поведінку до вчинення злочину, як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле ( зокрема, наявність не знятих чи не погашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї ( наявність на утриманні дітей та осіб похилого віку), матеріальний стан, тощо, належить обговорювати питання про призначення більш суворого покарання особам, які вчинили злочин на грунті пияцтва, наркоманії, за наявності рецидиву злочину та у складів організованих груп, і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочин, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки, тощо.

Зокрема, врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_5 кримінального правопорушення, який, згідно ст. 12 КК України, відноситься до особливо тяжких злочинів, особу винного, який позитивно характеризується за місцем проживання, вперше притягується до кримінальної відповідальності, хворіє на ішемічну хворобу серця та гіпертонічну хворобу 11 ступеню, ряд обставин, що пом`якшують покарання щире каяття, активне сприяння в розкриттю злочину, та обставину, що обтяжує покарання вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння, і призначив ОСОБА_5 за скоєне мінімальне покарання, передбачене ч. 1 ст. 115 КК України, яке з врахуванням обставин вчиненого злочину, за якого було позбавлено життя людини, не можна вважати надто суворим і несправедливим.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Вирок Володимирецького районного суду Рівненської області від 09 листопада 2018 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника-адвоката ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3