Постанова

Іменем України
27 листопада 2018 року

м. Київ
справа № 753/10409/17

провадження № 51-5616 км 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 та ОСОБА_3 ,
за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
захисника ОСОБА_7 ,
потерпілих ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора ОСОБА_10 , котрий приймав участь у розгляду кримінального провадження судом апеляційної інстанції, на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_6 , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000092, за обвинуваченням
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Горлівка Донецької області, жителя АДРЕСА_1 , такого, що судимості не мав,
у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286Кримінального кодексу України (далі КК).

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року ОСОБА_6 засуджено за частиною 2 статті 286 КК на 3 роки позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами терміном на 2 роки.
Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено обчислювати з дня затримання, а додаткового покарання з моменту відбуття основного.
Запобіжний захід у виді особистого зобов`язання ОСОБА_11 ухвалено залишити незмінним.

Згідно з вироком ОСОБА_6 визнано винуватим та засуджено за те, що він 13 лютого 2017 року о 09:20, керуючи технічно справним автомобілем «ЗАЗ-Sens»

д.н.з. НОМЕР_1 , в якому перебували пасажири ОСОБА_12 ,

ОСОБА_13 та ОСОБА_8 , рухався по проїзній частині Бориспільського шосе зі сторони міста Борисполя в напрямку міста Києва в четвертій смузі при наявності чотирьох смуг попутного напрямку, із перевищенням максимальної допустимої швидкості на даній ділянці дороги понад 90 км/год. Під час руху ОСОБА_6 допустив порушення вимог пунктів 2.3 підпункту «б», 12.1, 12.9 підпункт «б» та дорожнього знаку 3.29 «Обмеження максимальної швидкості руху 90 км/год.» Правил дорожнього руху України (далі ПДР України) та проявивши неуважність до дорожньої обстановки та її змін, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, внаслідок чого поблизу зупинки громадського транспорту «Орлятко» не впорався з керуванням та здійснив виїзд за межі правого краю проїзної частини з послідуючим наїздом на сніговий насип.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир ОСОБА_14 від отриманих тілесних ушкоджень померла на місці пригоди, а пасажири ОСОБА_13 та ОСОБА_8 отримали відповідно кожний окремо тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року вирок Дарницького районного суду м. Києва від 14 листопада 2017 року щодо засудженого ОСОБА_6 змінено в частині призначеного покарання та постановлено вважати останнього засудженим за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, на 3 роки позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі статті 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку тривалістю 2 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 1, 2 частини 1 та пунктом 2 частини 2 статті 76 КК.
В решті вирок районного суду залишено без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції. Зі змісту касаційної скарги прокурора вбачається, що він оспорює судові рішення з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого внаслідок м`якості.
Зокрема прокурор вважає необґрунтованим висновок суду щодо можливості не застосовувати до засудженого додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, а також в них не зазначені виключні обставини, які впливали би на незастосування додаткового покарання.

Вважає прокурор і те, що не враховано тяжкості злочину, наслідків, що настали, та думку потерпілого щодо додаткового покарання. На переконання прокурора, задля забезпечення належного усвідомлення особою необхідності дотримання ПДР України необхідно позбавляти права керувати транспортними засобами на певний термін.

До початку касаційного розгляду кримінального провадження від засудженого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_9 на адресу суду касаційної інстанції надійшли заперечення на подану прокурором касаційну скаргу на ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року. Вважають, що рішення суду апеляційної інстанції є обґрунтованим та справедливим, таке, що повністю відповідає законодавству України, просили залишити його без змін а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, прокурора та потерпілу ОСОБА_8 , які підтримали касаційну скаргу прокурора, захисника ОСОБА_7 , засудженого ОСОБА_6 та потерпілого ОСОБА_9 , які заперечували проти задоволення касаційної скарги прокурора, обговоривши доводи, зазначені в касаційній скарзі, та перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Мотиви Суду.

Як убачається зі змісту касаційної скарги прокурора, в ній не оспорюються та не заперечуються висновки суду щодо доведеності винуватості засудженого у вчиненні злочину, передбаченого частиною 2 статті 286 КК, дослідження доказів у порядку статті 349 КПК, кваліфікація злочину, розмір основного покарання, а також форма відбування засудженим покарання.
Разом з цим, прокурор вважає, що суд апеляційної інстанції недостатньо непереконливо мотивував не застосоване додаткове покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами.
Однак такі твердження прокурора колегія суддів вважає непереконливими.
Відповідно до статті 50 КК покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Згідно зі статті 65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.
Призначаючи засудженому покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами та обговорюючи доцільність такого покарання, суд першої інстанції враховував особу ОСОБА_6 , характер та ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення.
Такі висновки суду першої інстанції апеляційний суд визнав непереконливими, вказавши, що окрім даних про особу засудженого, ступеня тяжкості кримінального правопорушення та наслідків скоєного, суд першої інстанції мав би враховувати те, що він є підприємцем (ТОВ «Дозор»), який здійснює діяльність, пов`язану з наданням послуг у сфері інжинірінгу, теології та геодезії, яка потребує наявності автотранспорту у зв`язку з постійними пересуваннями між об`єктами на великі відстані, до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього рухуУкраїни не притягувався, проживає з матір`ю, яка часто хворіє та потребує догляду, під час даної дорожньо-транспортної пригоди не перебував у стані алкогольного чи наркотичного сп`яніння.

Також суд апеляційної інстанції взяв до уваги думку потерпілого ОСОБА_9 , дочка якого, ОСОБА_14 загинула внаслідок ДТП. А саме те, що потерпілий вказував, що засуджений йому надає допомогу по догляду за хворими батьками, у тому числі матеріальну, використовуючи при цьому автомобіль.
Вказані обставини потерпілий ОСОБА_9 також відобразив у своїх запереченнях на касаційну скаргу та вказав у своїх поясненнях під час касаційного розгляду.
Змінюючи вирок суду першої інстанції та призначаючи ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі строком на три роки без позбавлення права керування транспортними засобами із застосуванням статті 75 КК, колегія суддів апеляційної інстанції враховувала обставини зазначені у вироку щодо тяжкості вчиненого злочину, дані про особу ОСОБА_6 , його ставлення до вчиненого злочину, відсутність обставин, що обтяжують покарання, наявність двох обставин, що пом`якшують покарання, до яких віднесено щире каяття і добровільне відшкодування завданого збитку, а тому дійшла висновку, що у суду першої інстанції не було підстав для призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.
Наведене не надає колегії суддів підстав для висновку, протилежного тому, до якого дійшов суд апеляційної інстанції під час перевірки призначеного засудженому покарання, оскільки при його визначенні підлягають врахуванню всі обставини справи у їх сукупності, у тому числі і позиції потерпілих, які хоч і не є визначальними для суду, але потребують оцінки та врахуванню.
Вказане узгоджується з принципом юридичної визначеності, що є істотно важливим для довіри до судової системи та забезпечення верховенства права. Потреба у визначеності не означає, що органові, який ухвалює рішення, не повинні надаватися дискреційні повноваження (де це необхідно) за умови наявності процедур, що унеможливлюють зловживання ними. Не відповідатиме верховенству права, якщо надана законом виконавчій владі дискреція матиме характер необмеженої влади.
Хоча дискреційні повноваження є необхідними для здійснення всього діапазону владних функцій в сучасних складних суспільних умовах, проте вони не мають здійснюватись у свавільний спосіб. Що в такому разі уможливить ухвалення суттєво несправедливих, необґрунтованих, нерозумних чи деспотичних рішень, що є несумісним із поняттям верховенства права.
Враховуючи викладене та те, що частина 2 статті 286 КК передбачає альтернативність у застосуванні додаткового покарання, а саме з позбавленням права керувати транспортними засобами або без такого, то колегія суддів також вважає висновки суду апеляційної інстанції такими, що узгоджуються з вимогами чинного законодавства.
Суд також встановив, що перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог статей 404, 405 КПК, а ухвала відповідає вимогам статті 419 КПК.
Таким чином, ухвала апеляційного суду є законною і обґрунтованою, а касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд

ухвалив:
ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 31 січня 2018 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді:

________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3