ХЕРСОНСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний номер справи: 664/1674/16-к
Справа № 11-кп/819/168/19 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія вирок ч.2 ст. 286 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 січня 2019 р.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Херсонського апеляційного суду в складі :

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретар ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілої ОСОБА_9 ,

представника потерпілої ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Херсоні матеріали кримінального провадження № 0000648 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 березня 2017 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Великі Копані Цюрупинського району Херсонської області, громадянина України, проживаючого та зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.

Постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування матеріальних збитків - 29759,59 грн. та моральної шкоди 200000 грн., витрати на правову допомогу у сумі 6000 грн.

Міра запобіжного заходу - домашній арешт.
Вирішено питання про процесуальні витрати та речові докази.
в с т а н о в и в:
02 березня 2017 року Цюрупинським районним судом Херсонської області було ухвалено вирок, згідно якого ОСОБА_7 визнано винним та засуджено за те, що він 20 березня 2016 року приблизно о 10 год. 50 хв., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ВАЗ-2103», державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по правій смузі руху 39 км автодороги «Херсон-Джанкой-Феодосія-Керч» у напрямку від с. Раденськ до с. Тарасівка Олешківського району Херсонської області, зі швидкістю близько 100 км/год., знаходячись в межах с. Великі Копані Олешківського району Херсонської області, проявив неуважність та безпечність до дорожньої обстановки, яка склалась, не обрав безпечну швидкість руху керованого ним у світлу пору доби транспортного засобу, під час маневру, а саме повороту вліво, порушив вимоги п.п. 2.3, 2.9, 10.1, 12.1, 12.4 «Правил дорожнього руху України», внаслідок чого допустив наїзд на пішохода ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , яка стояла на узбіччі біля смуги напрямку його автомобіля. У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_9 отримала тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 з посиланням на порушення судом першої інстанції вимог процесуального та матеріального права просив скасувати вирок, обвинувальний акт у кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повернути на новий розгляд до суду першої інстанції з направленням прокурору матеріалів кримінального провадження, які надаються суду під час судового розгляду, з метою дотримання вимог щодо неупередженого розгляду новим складом суду, окрім того, заявив клопотання про участь у судовому засіданні при розгляді даної апеляційної скарги.

В обґрунтування скарги посилається на те, що судом першої інстанції було порушено вимоги кримінального процесуального закону, неправильно вирішено цивільний позов та призначено надто суворе покарання, окрім цього, суд першої інстанції не звернув уваги на те, що обвинувальний акт складено з порушенням вимог закону, так як не містить формулювання обвинувачення, та порушив вимоги ст. ст. 352, 353 КПК України при допиті сторонами обвинувачення та захисту потерпілої ОСОБА_9 , свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_12 , що призвело до порушення права на їх перехресний допит під час судового засідання, чим порушено принцип змагальності сторін та створено суттєвий дисбаланс між правами сторони обвинувачення та захисту, також суд першої інстанції у вступній частині вироку не зазначив усі сторони, що брали участь у справі протягом усього судового розгляду. Зазначає, що прокурором не було надано суду всі письмові докази, а саме показання потерпілої та свідків, а у тексті проголошеного вироку та його електронній копії виявлено неточності, дане свідчить про те, що після проголошення вироку у ньому були додані нові слова, виключені слова, замінені слова. При розгляді цивільного позову потерпілої про відшкодування матеріальних збитків на суму 29759,59 грн. та моральної шкоди на суму 200000 грн. суд першої інстанції не досліджував жодного документу, а вирішив питання про його задоволення на підставі визнання ОСОБА_7 обвинуваченим (цивільним відповідачем), чим порушив вимоги ч. 4 ст. 174 ЦПК України, та обмежився лише тим, що ОСОБА_7 визнав цивільний позов, при цьому суд першої інстанції взагалі не врахував, що останнім було оплачено ліки на суму 6265,48 грн., що підтверджується відповідними чеками. При визначенні покарання ОСОБА_7 , судом першої інстанції не було враховано факт того, що останній визнав себе винним, щиро розкаявся, поросив вибачення у потерпілої, сприяв розкриттю злочину, згідно характеристики, він не зловживає спиртними напоями, частково відшкодував матеріальні збитки потерпілій, має сім`ю та малолітню дитину, окрім цього знаходячись на свободі буде мати можливість працювати та відшкодовувати потерпілій матеріальні збитки та моральну шкоду, натомість позбавлення його права керування транспортними засобами завадить заробляти кошти, а тому вважає позицію потерпілої щодо призначення йому реальної міри покарання упередженою.

Іншими учасниками кримінального провадження вирок суду першої інстанції не оскаржується.

Заслухавши суддю-доповідача щодо суті поданої апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , які підтримали доводи апеляційної скарги, думку прокурора, яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, представника потерпілої ОСОБА_10 та потерпілої ОСОБА_9 , які вважали апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, у дебатах сторони залишилися на своїх попередніх позиціях, заслухавши останне слово обвинуваченого та перевіривши матеріали провадження і доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла до наступного.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винності ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, внаслідок чого ОСОБА_9 були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, за встановлених і викладених у вироку обставин, та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, обґрунтовані зібраними та дослідженими під час судового розгляду доказами, яким дано належну оцінку, і відповідають фактичним обставинам провадження, і такі висновки суду учасниками судового провадження не оспорюються.

Відповідно до вимог ст. 404 КПК України висновки суду першої інстанції в частині фактичних обставин вчиненого злочину, доведеності вини та правильність кваліфікації дій ОСОБА_7 апеляційним судом не перевіряються, оскільки в апеляційній скарзі обвинуваченого вирок в цій частині не оскаржується.

Доводи апелянта про невідповідність обвинувального акту вимогам ст. 291 КПК України є безпідставними.

Відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим у статті 291 цього Кодексу.

У відповідності з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.

Відповідно до матеріалів кримінального провадження прокурором було дотримано вимоги ст. 291 КПК України, так як обвинувальний акт містить як формулювання обвинувачення, так і правову кваліфікацію кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, у ньому викладені обставини, які відповідно до ч. 1 ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, а саме: час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину ОСОБА_7 , та сформульовано обвинувачення, яке і полягає у визначенні норми та конкретизації суспільно-небезпечного діяння, яке вчинив обвинувачений, тобто ОСОБА_7 своїми діями вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 286 КК України, що полягає у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяли потерпілому тяжке тілесне ушкодження, а тому твердження обвинуваченого про те, що обвинувальний акт не містить формулювання обвинувачення не відповідають дійсності.

Під час підготовчого судового засідання, у відповідності з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України ОСОБА_7 не заявляв клопотання про повернення обвинувального акту прокурору у зв"язку з невідповідністю обвинувального акту вимогам кримінального процесуального закону та порушення його процесуальних прав.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого ОСОБА_7 про порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону щодо порушення принципу змагальності сторін, а саме допиту потерпілої та свідків під час судового розглядує безпідставними та не відповідають матеріалам кримінального провадження.

З журналу судового засідання та технічного запису вбачається, що судом першої інстанції було виконано всі вимоги щодо повного, всебічного, об`єктивного розгляду кримінального провадження та дотримано загальних положень судового розгляду, передбачених ст. ст. 342 - 368 КПК України.

Відповідно до ст.349 КПК України після виконання дій, передбачених статтею 348 цього Кодексу, головуючий з`ясовує думку учасників судового провадження про те, які докази потрібно дослідити, та про порядок їх дослідження. Докази зі сторони обвинувачення досліджуються в першу чергу, а зі сторони захисту - у другу.

В порядку ст. 349 КПК України 07 листопада 2016 року судом першої інстанції у судовому засіданні було з`ясовано думку учасників судового провадження щодо обсягу та порядку дослідження тих чи інших доказів, а саме які докази мають бути досліджені, було з`ясовано порядок дослідження доказів, спочатку допит потерпілої, потім свідків, дослідження письмових доказів, проти чого жодний з учасників процесу не заперечував, і клопотань щодо необхідності дослідження інших письмових доказів обвинувачений не заявляв, та жодних зауважень в ході дослідження доказів, у тому числі під час допиту потерпілої та свідків, дослідження письмових доказів, від обвинуваченого та інших учасників судового провадження не надходило (а.п. 61 63 т. 2).

Доводи обвинуваченого ОСОБА_7 про те. що у вступній частині вироку не зазначений прокурор ОСОБА_13 , чим було порушено вимоги ст. 374 КПК України, не грунтуються на законі, оскільки відповідно до журналу судового засідання та запису судового засідання від 17 лютого 2017 року у судовому засіданні у даній справі брав участь прокурор ОСОБА_13 , при цьому судом першої інстанції було оголошено склад суду та прізвище заміненого прокурора, роз`яснено право відводу всім учасникам судового провадження та з`ясовано їх думку, натомість, останні не заявили відводів, не заперечували проти продовження судового розгляду за участю вище вказаного прокурора, а тому судом першої інстанції було виконано вимоги ст. ст. 342 - 345 КПК України. ( а.п. 152 т. 2).

Доводи обвинуваченого про те, що прокурором не було надано суду першої інстанції усі письмові докази, а саме показання потерпілої та свідків, також спростовуються наданими прокурором до суду матеріалами кримінального провадження, які містять протоколи допитів потерпілої та свідків, та з якими обвинувачений був ознайомлений на досудовому розслідуванні у повному обсязі, що підтверджується його власноручним записом та підписом у протоколі про надання доступу до матеріалів (додаткових матеріалів) досудового розслідування від 19 липня 2016 року (а.п. 127-128 т. 1).

Судом першої інстанції дотриманий порядок дослідження представлених у справі доказів та їх надана належна оцінка.

Окрім того, твердження обвинуваченого щодо виявлених неточностей у тексі проголошеного вироку та його електронній копії не впливають на висновки суду про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій та не є підставою для скасування вироку.

Також суд апеляційної інстанції вважає безпідставними і доводи обвинуваченого про суворість призначеного покарання.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Обвинуваченому ОСОБА_7 призначене покарання в межах санкції частин статті, за яким його засуджено. Приймаючи таке рішення суд керувався вимогами ст.ст. 50, 65 КК України та навів обґрунтування, які належить вважати достатніми.

Зокрема, покарання є таким, що відповідає вимогам ст.ст.50, 65 КК України та п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" №7 від 24.10.2003 року, без порушення правил його призначення, з огляду на ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відповідно до ст. 12 КК України відносяться до категорії тяжких злочинів, дані про особу обвинуваченого, його посередню характеристику за місцем проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, обтяжуючі та пом`якшуючі обставини, а саме придбання за рахунок коштів ОСОБА_7 ліків для реанімаційного відділення для лікування ОСОБА_14 під час її перебування в реанімації та витрат на пальне, вчинення злочину ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, а також усі обставини справи, і яке є необхідне та достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов до обґрунтованого висновку та призначив ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі строком на п`ять років з позбавленням права керування транспортними засобами строком на три роки, тобто на строк, який наближений до мінімальних меж санкції ч. 2 ст. 286 КК України, що є достатнім для виправлення для обвинуваченого.

На думку колегії суддів надані під час апеляційного провадження характеристики з місця роботи обвинуваченого ОСОБА_7 не можуть бути підставами для пом`якшення покарання, а також зазначені в апеляційній скарзі обставини про те, що ОСОБА_7 визнав себе винним, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, згідно характеристики не зловживає спиртними напоями, частково відшкодував матеріальні збитки потерпілій, має сім`ю та малолітню дитину, що на його думку є підставами для призначення покарання, не пов`язаного з реальним позбавленням волі, оскільки знаходячись на свободі, він буде мати можливість працювати та відшкодовувати потерпілій матеріальні збитки та моральну шкоду.

З матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_7 визнав себе винним під тиском зібраних у справі доказів, офіційно не працевлаштований та не має постійного джерела доходу, не вжив заходів для добровільного відшкодування завданих потерпілій матеріальних збитків та моральної шкоди, а тому суд першої інстанції обґрунтовано дійшов висновку про відсутність щирого каяття обвинуваченого та активного сприяння ним розкриттю злочину та врахував думку потерпілої про призначення обвинуваченому реального покарання у виді позбавлення волі, так як доводи обвинуваченого про упереджену позицію потерпілої про призначення обвинуваченому реальної міри покарання нічим не підтверджені.

Перевіривши матеріали справи, судом апеляційної інстанції не було виявлено порушень кримінального процесуального закону під час установлення фактичних обставин вчинення злочину, які могли б істотно вплинути на висновки суду першої інстанції про винність обвинуваченого та кваліфікацію його дій.

При призначенні покарання наряду із даними, що характеризують особу обвинуваченого, характером і ступенем суспільної небезпеки скоєного злочину, його наслідками, суд першої інстанції вірно встановив, що ОСОБА_7 вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння та недотримався правил безпеки дорожнього руху, що призвело до наїзду на пішохода, внаслідок чого останньому було заподіяно тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя та дійшов до мотивованого висновку, що виправлення обвинуваченого можливе лише за умови реального відбування призначеного йому покарання із застосуванням додаткового покарання, а тому колегія суддів не погоджується із твердженнями обвинуваченого про суворість призначеного покарання, у зв`язку з чим підстав для скасування чи зміни вироку в частині призначення покарання немає.

Натомість, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого ОСОБА_7 в частині неправильного вирішення цивільного позову підлягає задоволенню з наступних підстав.

Так, вирішуючи питання про задоволення цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 про відшкодування матеріальної та моральної шкоди, суд першої інстанції порушив кримінальні процесуальні норми, які регулюють порядок судового розгляду цивільного позову у кримінальній справі, а саме відповідно ч. 3 ст. 374 КПК України при визначені розміру матеріальної і моральної шкоди не навів у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення про задоволення цивільного позову, не перевірив обґрунтованість заявлених вимог та не навів відповідних розрахунків сум, що підлягають стягненню, у порушення вимог ст. ст. 127, 129, п. 7) ч. 1 ст. 368 КПК України не мотивував належним чином свого висновку щодо розміру сум відшкодування витрат на лікування та проїзд, не навів у вироку відповідних доказів на підтвердження розрахунків присуджених сум, не врахував частково відшкодовану матеріальну шкоду обвинуваченим ОСОБА_7 .

Як вбачається з матеріалів справи, суд першої інстанції задовольнив позовні вимоги відповідно до ст. ст. 128-129 КПК України, ст. ст. 22, 23, 1166, 1167, 1177, 1187, 1195 ЦК України та стягнув з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у відшкодування матеріальної шкоди 29759,59 грн. та моральної шкоди 200000 грн., при цьому не навів жодних переконливих мотивів, не дослідив докази на підтвердження розміру позовних вимог, наданих потерпілою та обвинуваченим, а лише обмежився загальним посиланням про те, що обвинувачений визнав позов, окрім того в порушення вимог ч. 3 ст. 349 КПК України суд першої інстанції не досліджував та не роз`яснював учасникам судового провадження наслідки такого розгляду, що призвело до порушення їх процесуальних прав.

Дані порушення закону є підставою для скасування вироку в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

На підставі ч. 1, п.п. 2-7) ч. 2 ст. 412, п. 1) ч. 1 ст. 415 КПК України, враховуючи викладене, апеляційна скарга обвинуваченого підлягає задоволенню частково, вирок у частині вирішення цивільного позову скасуванню з призначенням нового розгляду у суді першої інстанції у порядку цивільного судочинства.

Керуючись ч. 1 ст. 7, ч. 6 ст. 9 ст. ст. 404, 407, 412, 415, 419 КПК України, суд

п о с т а н о в и в :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Цюрупинського районного суду Херсонської області від 02 березня 2017 року щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної та моральної шкоди скасувати та призначити новий судовий розгляд у тому ж суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства, але в іншому складі суду.

У решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена учасниками судового провадження в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції, протягом трьох місяців з дня його проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

(підпис) (підпис) (підпис)

Судді: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

З оригіналом згідно

Суддя Херсонського апеляційного суду ОСОБА_2