Справа № 372/910/19
Провадження № 1-кс-492/19
У Х В А Л А
іменем України

14 березня 2019 року Слідчий суддя Обухівського районного суду Київської області ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

розглянувши у залі судових засідань Обухівського районного суду Київської області клопотання слідчого слідчого відділення Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 про арешт майна,

В С Т А Н О В И В:

Слідчий СВ Обухівського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 звернувся до суду із клопотанням, в якому просив накласти арешт на майно, у кримінальному провадженні № 0000947, відомості про яке внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань 18.09.2018 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України.

Досудовим розслідуванням встановлено, що 18.09.2018 до Обухівського ВП ГУ НП в Київській області надійшло колективне звернення мешканців садового товариства «Арсеналець-6» про те, що невстановлена на даний час особа підробила документи на земельну ділянку та садовий будинок, що розташовані за адресою: АДРЕСА_1 , що належали покійній ОСОБА_4 та, в подальшому, використовуючи підроблені документи, незаконно заволоділа ними.

В ході здійснення досудового розслідування встановлено, що 13.01.2012 ОСОБА_4 склала заповіт на користь ОСОБА_5 , в якому зазначила, що вона заповідає останній все своє майно, яке буде належати їй на день смерті.

Крім того, ОСОБА_4 надала ОСОБА_5 довіреність, якою надала останній право користуватися та розпоряджатися всім її майном, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося, укладати всі дозволені законом правочини по користуванню та розпорядженню майном, зокрема приватизовувати, купувати, продавати (крім укладення договору дарування),приймати в дар, обмінювати, здавати в оренду, заставляти і приймати (передавати) в заставу, іпотеку, тощо, будівлі та нерухоме майно, а також земельні ділянки.

Відповідно до свідоцтва про право власності на нерухоме майно від 05.01.2012 ОСОБА_4 мала у власності садовий будинок загальною площею 33,6 кв. м., що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .

Згідно з державним актом про право власності на земельну ділянку серії ЯЕ № 596507 від 25.07.2007 ОСОБА_4 мала у власності земельну ділянку площею 0,0780 га з кадастровим номером :03:026:0035.

Однак, 09.09.2013 ОСОБА_4 за невстановлених обставин укладає договір дарування садового будинку та земельної ділянки, що за адресою: АДРЕСА_1 (кадастровий номер земельної ділянки :03:026:0035) на користь малолітньої ОСОБА_6 , в інтересах якої діяв її батько ОСОБА_7 , використовуючи при цьому дублікати свідоцтва про право власності на земельну ділянку та державного акту на право власності на земельну ділянку, хоча оригінали фактично не є втраченими та знаходяться у ОСОБА_5 .

З показань потерпілої ОСОБА_5 встановлено, що остання підтримувала тісні дружні стосунки з покійною ОСОБА_4 . З 2009 року стан здоров`я ОСОБА_4 значно погіршився і вона не могла доглядати за своїм садовим будинком, що розташований за адресою:

АДРЕСА_1 , оскільки постійно проживала в м. Київ. У зв`язку з цим ОСОБА_4 склала заповіт на користь ОСОБА_5 , в якому зазначила, що вона заповідає останній все своє майно, яке буде належати їй на день смерті. Крім того, 14.06.2011 ОСОБА_4 надала ОСОБА_5 довіреність, якою надала останній право користуватися та розпоряджатися всім її майном, з чого б воно не складалося та де б воно не знаходилося, укладати всі дозволені законом правочини по користуванню та розпорядженню майном, зокрема приватизовувати, купувати, продавати (крім укладення договору дарування),приймати в дар, обмінювати, здавати в оренду, заставляти і приймати (передавати) в заставу, іпотеку, тощо, будівлі та нерухоме майно, а також земельні ділянки. Так, в травні 2011 року до ОСОБА_5 звернувся ОСОБА_7 з пропозицією орендувати садовий будинок ОСОБА_4 .

ОСОБА_5 погодилась на вказану пропозицію та надала садовий будинок

ОСОБА_4 в оренду ОСОБА_7 . В подальшому ОСОБА_4 вирішила подарувати свій садовий будинок, що за адресою: АДРЕСА_1 ОСОБА_5 , однак ОСОБА_7 почав перешкоджати цьому. Останній обмежив ОСОБА_4 у спілкуванні з ОСОБА_5 , замінив усі замки в квартирі де проживала

ОСОБА_4 та відключив їй телефон, щоб з нею ніхто не міг спілкуватись. Крім цього, ОСОБА_7 самовільно облаштував садовий будинок ОСОБА_4 для постійного проживання і припинив сплачувати орендну плату. З травня 2012 року ОСОБА_4 проживала спільно з ОСОБА_7 в садовому будинку, однак останній нікого до неї не підпускав і забороняв з нею спілкуватись. В 2013 році ОСОБА_4 померла, однак при спробі оформити спадщину за заповітом

ОСОБА_5 довідалась про те, що все майно покійної ОСОБА_4 вже належить ОСОБА_7 , оскільки останній міг підробити підписи від імені ОСОБА_4 , та використавши підроблені документи заволодів її майном.

В рамках кримінального провадження потерпілою ОСОБА_5 слідчому подано клопотання про застосування заходів забезпечення кримінального провадження у вигляді накладення арешту на земельну ділянку та садовий будинок, що розташовані за адресою:

АДРЕСА_1 , кадастровий номер земельної ділянки :03:026:0035.

Враховуючи те, що в діях невстановленої на цей час особи вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, внаслідок чого із приватної власності ОСОБА_4 вибула земельна ділянка з кадастровим номером :03:026:0035, площею 0,0780 га, а також садовий будинок за адресою: АДРЕСА_1 , що спричинило шкоду її законному володільцю та в подальшому законному спадкоємцю у зв`язку з цим необхідно накласти арешт на вищевказане майно.

Садовий будинок за адресою:

АДРЕСА_1 та земельна ділянка з кадастровим номером :03:026:0035, площею 0,0780 га являються речовими доказами у кримінальному провадженні № 0000947 від 18.09.2018, за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого

ч. 4 ст.358 КК України.

Згідно чинного Кримінального процесуального законодавства України тягар доказування перед слідчим суддею, судом наявності підстав застосування заходів забезпечення кримінального провадження покладено на слідчого та прокурора як на суб`єктів, які здійснюють кримінальне провадження, а тому вони мають обґрунтувати необхідність застосування заходів його забезпечення.

Враховуючи те, що в діях невстановленої особи вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 358 КК України, у органу досудового розслідування виникла необхідність у накладенні арешту на вищевказані об`єкти згідно з положеннями п. 2 ч. 3 ст. 132 КПК України.

У відповідності до ч. 1 ст. 131 КПК України заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження.

Пунктом 7 ч. 1 ст. 131 КПК України передбачено, що одним із заходів забезпечення кримінального провадження є арешт майна.

Згідно ч. 1 ст. 170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

У випадку, передбаченому п. 1 ч. 2 цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Згідно ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.

Згідно ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Відповідно до ст. 98 Кримінального процесуального кодексу України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Слідчий Обухівського ВП ГУ НП в Київській області ОСОБА_3 в судове засідання не з`явився, просив розглядати клопотання без участі слідчого та прокурора, вимоги клопотання підтримав в повному обсязі, просив не здійснювати фіксацію процесуальної дії за допомогою технічних засобів, в тому числі не здійснювати аудіо запис та відео запис за допомогою технічних засобів.

Інші особи в судове засідання не з`явились, про причини неявки суду не повідомили.

Згідно норми ч. 1 ст. 107 КПК України фіксація під час розгляду клопотання слідчим суддею за допомогою технічних засобів не здійснювалась.

Дослідивши матеріали клопотання вважаю клопотання таким, що підлягає задоволенню зважаючи на наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 172 КПК України клопотання слідчого, прокурора, цивільного позивача про арешт майна, яке не було тимчасово вилучене, може розглядатися без повідомлення підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, їх захисника, представника чи законного представника, якщо це є необхідним з метою забезпечення арешту майна.

Згідно ч. 3 ст. 170 КПК України арешт може бути накладено на нерухоме і рухоме майно, майнові права інтелектуальної власності, гроші у будь-якій валюті готівкою або у безготівковому вигляді, цінні папери, корпоративні права, які перебувають у власності підозрюваного, обвинуваченого або осіб, які в силу закону несуть цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння, i перебувають у нього або в інших фізичних, або юридичних осіб з метою забезпечення можливої конфіскації майна або цивільного позову.

Згідно ч. 1 ст. 173 КПК України слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.

Згідно абз. 2 ч. 1 ст. 170 КПК України завдання арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Вважаю доводи клопотання про наявність підстав для накладення арешту необґрунтованими і безпідставними.

Так, у наданих слідчому судді доказах відсутні переконливі відомості про те, що майно садовий будинок та земельна ділянка відповідають вимогам до речових доказів у кримінальному провадженні, які пред`являються ст. 98 КПК України. У наданих слідчому судді матеріалах відсутні відомості про те, що у цьому кримінальному провадженні заявлено цивільний позов. Зі змісту клопотання та з поданих слідчому суддів матеріалів не вбачається необхідність такого арешту а тому клопотання слідчого є необґрунтованим та таким, що не підлягає задоволенню.

За таких обставин в задоволенні клопотання слідчого слід відмовити в повному обсязі.

Керуючись ст.ст. 131, 167, 170, 174 КПК України,

У Х В А Л И В:

В задоволенні клопотання слідчого слідчого відділення Обухівського відділу поліції Головного управління Національної поліції в Київській області ОСОБА_3 про арешт майна у кримінальному провадженні № 0000947 від 18.09.2018 року відмовити.

Ухвалу може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду шляхом подачі апеляційної скарги в п`ятиденний строк з дня проголошення ухвали, у разі якщо ухвалу було постановлено без участі особи, яка її оскаржує, апеляційна скарга подається протягом п`яти днів з дня отримання копії цієї ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1