н/п 1-кп/640/1143/18
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"14" грудня 2018 р. Київський районний суд м. Харкова в складі колегії суддів:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі - ОСОБА_4 ,
за участю прокурора - ОСОБА_5 ,
захисників - адвокатів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , потерпілого - ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Веселе Балаклійського району Харківської області, громадянина України, одруженого, має доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , не працюючого, раніше судимого вироком апеляційного суду Харківської області від 12.09.2006 за п.9, п.12 ч.2 ст. 115, ч.4 ст.189, ст.353, ч.3 ст.146, ч.2 ст.186, ч.1 ст.357, ч.3 ст.357, ч.5 ст.185, ч.1 ст.263, ст.70 КК України до 15 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільнений 23.02.2017 на підставі ухвали Жовтневого районного суду м. Харкова умовно-достроково, строк не відбутого покарання 1 рік 8 місяців 23 дні, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.4 ст.187, ч.5 ст.185, ч.1 ст.263 КК України, -
До Київського районного суду м. Харкова надійшов обвинувальний акт в кримінальному провадженні за обвинуваченням ОСОБА_11 за ч.4 ст.187, ч.5 ст.185, ч.1 ст.263 КК України.
Згідно обвинувального акту ОСОБА_11 обвинувачується в тому, що 16.11.2017 ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_12 та іншими невстановленими слідством особами, матеріали відносно яких виділені в окреме провадження, маючи умисел на вчинення розбійного нападу на ОСОБА_8 з метою заволодіння майном останнього в особливо великих розмірах, у вечірній час на невстановленому досудовим розслідуванням транспортному засобі типу мікроавтобус прибули за адресою: АДРЕСА_3 , де проживав ОСОБА_8 і стали очікувати прибуття останнього. Після того, як близько о 18:30 ОСОБА_8 на власному автомобілі прибув до двору свого будинку, ОСОБА_11 в групі з ОСОБА_12 та іншими невстановленими слідством особами здійснили напад на нього, застосовуючи до ОСОБА_8 фізичне насильство, яке виразилось у нанесенні ударів руками в обличчя і тулубу, після чого проти волі ОСОБА_8 , помістили останнього до мікроавтобусу, на якому відвезли ОСОБА_8 у невстановлене місце.
Протиправними діями ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та невстановлених слідством осіб, потерпілому ОСОБА_8 спричинена майнова шкода на загальну суму 170325 гривень та згідно висновку судово-медичної експертизи № 09-2989/2018 від 17.10.2018 наступні тілесні ушкодження: синці на голові, тулубі та лівій руці; садна на голові й руках, що відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Ці дії ОСОБА_11 органом слідства кваліфіковані за ч.4 ст.187 КК України, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, спрямований на заволодіння майном у особливо великих розмірах.
Також згідно обвинувального акту ОСОБА_11 обвинувачується в тому, що 19.02.2018 він повторно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, поєднаного з проникненням у житло, за попередньою змовою і в групі з ОСОБА_12 , матеріали відносно якого виділені в окреме провадження, близько о 19.30 прибули до будинку АДРЕСА_4 , в якому проживає ОСОБА_13 , та реалізуючи умисел, переконавшись, що за їх діями ніхто не спостерігає, діючи з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправність своїх дій, перелізли через паркан, що огороджує вказане домоволодіння, де ОСОБА_11 , за допомогою заздалегідь підготовленого ним лому, шляхом зламу металевої решітки та рами металопластикового вікна, незаконно проник до приміщення зазначеного будинку, залишив ОСОБА_12 на ділянці вказаного домоволодіння, з метою спостерігати за навколишньою обстановкою, щоб у випадку появи мешканців будинку, сторонніх осіб або працівників поліції вчасно його про це повідомити. Проникнув у житло ОСОБА_13 , ОСОБА_11 таємно викрав майно, що належить ОСОБА_13 , на загальну суму 511 074 грн. 88 коп., тобто в особливо великих розмірах.
Ці дії ОСОБА_11 органом слідства кваліфіковані за ч.5 ст.185 КК України, тобто таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена за попередньою змовою групою осіб, повторно, поєднана з проникненням у житло, вчинена в особливо великих розмірах.
Крім того, згідно обвинувального акту ОСОБА_11 обвинувачується також в тому, що він, маючи умисел на незаконне носіння і зберігання боєприпасу, при невстановлених слідством обставинах та часі, придбав осколкову гранату «РГД-5», яку в подальшому без передбаченого законом дозволу, зберігав в автомобілі марки «VolkwagenTransporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 . 16.05.2018 вказана граната була вилучена працівниками поліції в ході проведенням обшуку на відкритій ділянці місцевості розташованій за адресою: м. Харків, Окружна дорога, 7-Б, із автомобілю «VolkwagenTransporter», реєстраційний номер НОМЕР_1 , білого кольору, номер кузова НОМЕР_2 , в якому пересувався ОСОБА_11 , яка згідно висновку судової вибухо-технічної експертизи № 138/2018 є наступальною ручною осколковою гранатою «РГД-5», що відноситься до категорії бойових припасів.
Ці дії ОСОБА_11 органом слідства кваліфіковані за ч.1 ст.263 КК України, тобто придбання, носіння і зберігання боєприпасів без передбаченого законом дозволу.
В підготовчому судовому засіданні прокурор ОСОБА_5 та потерпілий ОСОБА_8 вважали можливим призначити справу до судового розгляду. Також прокурор просив продовжити строк застосування запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 , посилаючись на наявність ризиків, передбачених п.п. 1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України. Потерпілий ОСОБА_8 підтримав клопотання прокурора про продовження строку запобіжного заходу у виді тримання під вартою обвинуваченому ОСОБА_11 . Обвинувачений ОСОБА_11 та його захисники заперечували проти продовження запобіжного заходу у виді тримання під вартою, просили змінити запобіжний захід на домашній арешт, посилаючись на недоведеність прокурором наявності ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.
Суд ознайомившись з обвинувальним актом та доданими до нього матеріалами, вислухавши думку учасників судового провадження, вважає, що обвинувальний акт слід повернути прокурору з наступних підстав.
Згідно п.3 ч.3 ст.314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт прокурору, якщо він не відповідає вимогам КПК України.
Відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України обвинувальний акт, в тому числі, має містити такі відомості: виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону та статті закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
В обвинувальному акті за обвинуваченням ОСОБА_11 за ч.4 ст.187, ч.5 ст.185, ч.1 ст.263 КК України в порушення вимог п.5 ч.2 ст.291 КПК України відсутнє формулювання обвинувачення.
Згідно з п.13 ч.1 ст.3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому КПК України.
Для формулювання обвинувачення необхідно встановити всі елементи складу кримінального правопорушення (суб`єкт, об`єкт, суб`єктивна та об`єктивна сторона) та викласти зазначене у відповідному процесуальному документі.
За змістом положень ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт і є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває особі обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.
Таким чином, обвинувальний акт відповідно до п.5 ч.2 ст.291 КПК України повинен містити не тільки виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, але й формулювання обвинувачення.
В порушення цих вимог закону обвинувальний акт відносно ОСОБА_11 не містить формулювання обвинувачення, а в ньому викладено лише фактичні обставини кримінального правопорушення та правова кваліфікація його дій.
Відповідно до ч.2 ст.9 КПК України прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, виявити як ті обставини, що викривають, так і ті, що виправдовують підозрюваного, обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують чи обтяжують його покарання, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Згідно ст.91 КПК України у кримінальному провадженні підлягають доказуванню, в тому числі: подія кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення); винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив і мета вчинення кримінального правопорушення та інш.
Аналіз змісту указаних вимог закону у сукупності свідчить про те, що формулювання в обвинувальному акті обвинувачення, яке за визначенням у п.13 ч.1 ст.3 КПК України, є твердженням про вчинення особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, з достатньою повнотою повинно містити конкретні обставини, що були встановлені органом досудового розслідування, та які підлягають доказуванню у кримінальному провадженні згідно зі ст.91 цього ж Кодексу, логічно узгоджуватися та відповідати наведеній правовій кваліфікації кримінального правопорушення, яке ставиться у вину особі, з тією метою, щоб вона мала змогу зрозуміти суть пред`явленого їй обвинувачення та, виходячи з його змісту, обирати власну правову позицію захисту.
Конкретне обвинувачення, фактичні обставини по справі та визначена правова кваліфікація злочину є важливішим елементом кримінального переслідування, оскільки не тільки впливає на право обвинуваченого захищатись від обвинувачення але й на весь визначений КПК України порядок судового розгляду.
В порушення вищезазначених вимог закону в обвинувальному акті взагалі відсутнє формулювання обвинувачення з врахуванням всіх виявлених під час досудового слідства обставин в повному обсязі з дотриманням вимог КПК України, що свідчить про неконкретність пред`явленого обвинувачення та порушує право обвинуваченого на захист та в подальшому позбавить суд можливості належним чином роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на виконання вимог ст.348 КПК України, та розглянути кримінальне провадження в його межах.
Частиною першою статті 348 КПК України встановлено, що після оголошення обвинувачення головуючий встановлює особу обвинуваченого і повинен роз`яснити йому суть обвинувачення, встановити чи зрозуміле воно йому, чи визнає він себе винним і чи бажає давати показання. Відповідно до закону суд не зможе перейти до розгляду справи, якщо прокурор при оголошенні обвинувального акту не зазначить конкретне формулювання обвинувачення.
Згідно вимог ст.374 КПК України, якщо суд ухвалює обвинувальний вирок, в ньому також зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним.
Відповідно до вимог ст.22 КПК України, під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу. Повідомлення особі про підозру у вчиненні кримінального правопорушення, звернення з обвинувальним актом та підтримання державного обвинувачення у суді здійснюється прокурором. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Згідно ч.3 ст.42 КПК України підозрюваний, обвинувачений має право знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, обвинувачують. Підозрюваний, обвинувачений має право на захист, яке полягає у надані йому можливості надати усні або письмові пояснення з приводу підозри чи обвинувачення, право збирати і подавати докази, брати особисту участь у кримінальному провадженні, користуватись правовою допомогою захисника, а також реалізовувати інші процесуальні права, що передбачено ст.20 КПК України.
Про те, що кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально проінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього, вказано й у підпункті «а» пункту 3 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ратифікованою Україною.
З даного приводу Європейський суд з прав людини у своєму рішенні від 25.07.2000 р. у справі «Маттоціа проти Італії» зазначив, що «…обвинувачений у вчиненні злочину має бути негайно і детально проінформований про причину обвинувачення, тобто про ті факти матеріальної дійсності, які нібито мали місце і є підставою для висунення обвинувачення; а також про характер обвинувачення, тобто юридичну кваліфікацію згаданих фактів. Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту.».
При цьому, Європейський суд з прав людини також вказав «…межі гарантій, передбачених підпунктом «а» пункту 3 статті 6 Конвенції, мають оцінюватись, зокрема, у світлі більш загального права на справедливий судовий розгляд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції. У кримінальних справах надання повної та докладної інформації щодо висунутих особі обвинувачень, які в подальшому можуть бути сприйняті судом як юридична кваліфікація діяння, є неодмінною передумовою забезпечення справедливості провадження» (рішення від 09.03.2011 р. у справі «Жупнік проти України» та від 25.03.1999 р. у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції»).
З огляду на вищенаведене та враховуючи специфіку судового розгляду, який відповідно ч. 1 ст.337 КПК України проводиться лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта, на основі засад змагальності сторін, у підготовчому судовому засіданні суд наділений повноваженнями перевірити повноту і правильність викладених в обвинувальному акті відомостей, які вимагаються ст.291 КПК України, з правової точки зору, але не вдаючись до їх оцінки, а звідси дійти висновку про можливість чи неможливість здійснення судового розгляду на підставі такого обвинувального акта.
Наданий до суду обвинувальний акт не відповідає вимогам ч.2 п.5 ст.291 КПК України, оскільки фактично не містить формулювання обвинувачення відповідно до положень закону, тому у даному випадку обвинувачений позбавлений можливості належним чином підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п.3 ст.6 Конвенції, адже його не було належним чином поінформовано про характер і причини обвинувачення через фактичну відсутність формулювання обвинувачення, як окремо визначеного елементу обвинувального акту, передбаченого п.5 ч.2 ст.291 КПК України.
Крім того, в обвинувальному акті при викладі фактичних обставин кримінального правопорушення за ч.4 ст.187 КК України ОСОБА_11 інкримінується те, що 16.11.2017 ОСОБА_11 , діючи за попередньою змовою і іншими особами, маючи умисел на вчинення розбійного нападу на ОСОБА_8 з метою заволодіння майном останнього в особливо великих розмірах, … здійснили напад на потерпілого, застосовуючи до фізичне насильство, яке виразилось у нанесенні ударів руками в обличчя і тулубу, після чого проти волі ОСОБА_8 , помістили останнього до мікроавтобусу, на якому відвезли ОСОБА_8 у невстановлене місце.
Згідно диспозиції статті 187 КК України, враховуючи позицію Верховного Суду України, викладену в п.6 постанови Пленуму ВСУ №10 від 06.11.2009 «Про судову практику у справах про злочини проти власності», розбій як злочин проти власності (стаття 187 КК) - це напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або з погрозою застосування такого насильства. Під нападом за статтею 187 КК слід розуміти умисні дії, спрямовані на негайне вилучення чужого майна шляхом застосування фізичного або психічного насильства, зазначеного в частині першій цієї статті.
При розмежуванні вимагання і грабежу чи розбою слід виходити з того, що при грабежі та розбої насильство або погроза його застосування спрямовані на заволодіння майном у момент їх застосування. При цьому погроза являє собою такі дії чи висловлювання, які виражають намір застосувати насильство негайно. Дії, що полягають у насильстві або в погрозі його застосування, спрямовані на одержання майна в майбутньому, а також вимогу передати майно, поєднану з погрозою застосувати насильство до потерпілого або його близьких родичів у майбутньому, слід кваліфікувати як вимагання.
Якщо погроза насильства або саме насильство були застосовані з метою заволодіння майном потерпілого в момент нападу, але у зв`язку з відсутністю у нього майна винна особа пред`явила вимогу передати його в майбутньому, такі дії належить кваліфікувати залежно від характеру погроз чи насильства як розбій чи як замах на грабіж та за відповідною частиною статті 189 КК України (за наявності складу злочину).
Відсутність в обвинувальному акті посилань на те, що в чому саме полягав напад і яке саме майно при цьому було негайно вилучене в потерпілого, вказує на неконкретність пред`явленого обвинувачення та не дає можливості суду перевірити правильність кваліфікації за цим епізодом.
Крім того, при кваліфікації дій ОСОБА_11 в обвинувальному акті за ч.4 ст.187 КК України йому інкримінується кваліфікуюча ознака розбою - поєднаний з проникненням у житло, проте, при викладені фактичних обставин та суб`єктивної сторони в обвинувальному акті ОСОБА_11 не інкримінується те, що він мав умисел на вчинення розбою, поєднаного з проникненням у житло.
При кваліфікації дій ОСОБА_11 за ч.1 ст.263 КК України в обвинувальному акті зазначається - ч.1 ст.263 КК України, тобто придбання, носіння і зберігання боєприпасів без передбаченого законом дозволу.
При викладені фактичних обставин в обвинувальному акті вказується, що ОСОБА_11 , маючи умисел на незаконне носіння і зберігання боєприпасу, при невстановлених слідством обставинах та часі, придбав осколкову гранату «РГД-5», яку в подальшому без передбаченого законом дозволу, зберігав в автомобілі марки «VolkwagenTransporter». Проте, в обвинувальному акті не вказується де, коли та за яких обставин ОСОБА_11 носив осколкову гранату «РГД-5».
Вказані недоліки обвинувального акту не можуть бути усунені шляхом зміни обвинувачення в суді згідно ст.338 КПК України, оскільки зазначені обставини не є новими фактичним обставинами кримінального правопорушення, враховуючи, що вони зазначені в обвинувальному акті.
В разі зміни обвинувачення в суді, ОСОБА_11 буде позбавлений наданого йому ч.3 ст.42 КПК України права надати усні або письмові пояснення з приводу обвинувачення, позбавлений права збирати і подавати докази під час досудового розслідування, в тому числі, заявити клопотання про проведення додаткового огляду місця події, проведення слідчого експерименту, допиту свідків, огляду предметів та клопотання про проведення експертизи.
Пунктом другим частини другої статті 291 КПК України передбачено, що в обвинувальному акті вказується, анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство).
Згідно обвинувального акту, що надійшов до суду, обвинуваченим є ОСОБА_11 . При викладені фактичних обставин зазначається, що інкриміновані ОСОБА_11 кримінальні правопорушення, він вчинив разом з ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , що є порушенням вимог ч.2 ст.291 КПК України при складанні обвинувального акту.
Таким чином, дослідивши всі представлені до суду дані та надавши їм належну оцінку, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт не відповідає вимогам, встановленим нормами ст.291 КПК України, а тому у відповідності до п.3 ч.3 ст.314 КПК України підлягає поверненню прокурору для усунення недоліків.
Реалізуючи це право, суд наголошує, що на стадії підготовчого провадження не розглядали та не вирішувались питання щодо доведеності вини обвинуваченого та достатності зібраних для цього доказів, а також не вирішувалось та не з`ясовувалось наперед питання про кваліфікацію дій обвинуваченого. Суд лише констатував, що для вирішення цих питань в обвинувальному акті відсутні необхідні відомості, наявність яких вимагає КПК України, встановлені порушення права на захист обвинуваченого, а тому відповідно до ч.3 ст.314 КПК України повертає обвинувальний акт прокурору.
При вирішенні питання про продовження строку запобіжного заходу обвинуваченому ОСОБА_11 суд враховує наявність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме: можливість обвинуваченого переховуватись від суду; незаконно впливати на потерпілих; вчинити інше кримінальне правопорушення.
Існування ризиків підтверджується тяжкістю покарання, що загрожує ОСОБА_11 у разі визнання його винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується; даними про особу обвинуваченого, який раніше судимий до позбавлення волі на строк 15 років, звільнений 23.02.2017 р. умовно-достроково на не відбуте покарання 1 рік 8 місяців 23 дня, офіційно не працює та не має офіційних джерел отримання прибутку; з огляду на вірогідність незаконного впливу на потерпілих, чим буде перешкоджатиме кримінальному провадженню, суд проходить до висновку, що застосування більш м`яких запобіжних заходів до ОСОБА_11 не можливе, а тому продовжує строк тримання його під вартою до 11 лютого 2019 року.
Судом, враховуючи позицію обвинуваченого та його захисників, вивчалась можливість застосування відносно ОСОБА_11 більш м`якого запобіжного заходу для запобігання вищезазначених ризиків та було встановлене наступне.
Дійсно, ОСОБА_11 одружений та має доньку ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 .
Однак, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права обвинуваченого, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав і інтересів. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейського суду з прав людини, вимагає від суду більш суворості і оцінці порушень цінностей суспільства.
Фактичні обставини інкримінованих ОСОБА_11 умисних особливо тяжких злочинів, в тому числі злочину, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, санкція якого передбачає покарання у виді позбавлення волі до 15 років із конфіскацією майна, а також дані про його судимість, свідчать про його підвищену суспільну небезпеку.
Особлива тяжкість покарання, що загрожує ОСОБА_11 в разі визнання його винним, у сукупності із даними про особу обвинуваченого, з огляду на вірогідність незаконного впливу на потерпілих кримінального правопорушення, враховуючи можливість перешкоджання кримінальному провадженню та вчинення іншого кримінального правопорушення, спростовує доводи захисників про відсутність ризиків, передбачених п.п.1, 3, 5 ст.177 КПК України, та можливість застосування до обвинуваченого менш суворого запобіжного заходу.
Керуючись ч.3 ст.183 КПК України, враховуючи підстави та обставини, передбачені статтями 177 та 178 КПК України, про які зазначено вище, суд не визначає розмір застави у даному кримінальному провадженні відносно ОСОБА_11 при продовження строку тримання його під вартою, оскільки він обвинувачується у вчиненні, в тому числі, особливо тяжкого кримінального правопорушення, передбаченого ч.4 ст.187 КК України, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, поєднаний з проникненням у житло, спрямований на заволодіння майном у особливо великих розмірах, тобто щодо злочину, вчиненого із застосуванням насильства або погрозою його застосування.
Клопотання ОСОБА_14 про часткове скасування арешту, накладеного ухвалою слідчого судді Московського районного суду м. Харкова від 18.05.2018 р., на вилучені у ОСОБА_14 речі, судом не вирішується в зв`язку із поверненням обвинувального акту прокурору.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 7, 91, 214, 217, 291, 314-317, 331, 369 КПК України, суд, -
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , залишити без змін - у вигляді тримання під вартою в Державній установі «Харківський слідчий ізолятор», продовживши строк цього запобіжного заходу до 11 лютого 2019 року включно, без визначення розміру застави.
На ухвалу може бути подана апеляційна скарга до Харківського апеляційного суду через Київський районний суд м. Харкова протягом 7 днів з дня її проголошення.
Головуючий суддя ОСОБА_1
судді: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 ,