Справа №212/8398/18
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 грудня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд міста Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Кривому Розі кримінальне провадження №0002879 від 12.10.2018 року з обвинувальним актом за обвинуваченням:
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривого Рогу, Дніпропетровської області, громадянина України, офіційно не працевлаштованого, з середньою освітою, не одруженого, неповнолітніх дітей на утриманні не маючого, є інвалідом 2 групи, не судимого, зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 1 ст. 185 КК України,
Сторони кримінального провадження та інші учасники судового провадження: прокурор Криворізької місцевої прокуратури №2 ОСОБА_4 , потерпілий ОСОБА_5 , захисник обвинуваченого адвокат ОСОБА_6 , обвинувачений ОСОБА_3

встановив:
Обвинувачений ОСОБА_3 , 11 жовтня 2018 року, близько 21.00 години, прийшов за місцем проживання свого знайомого ОСОБА_5 , за адресою: АДРЕСА_2 , де залишився ночувати.
Наступного дня, а саме 12 жовтня 2018 року, близько 04.00 години, ОСОБА_3 , знаходячись в приміщенні квартири за вищевказаною адресою, побачив в кімнаті, де спав ОСОБА_5 , мобільний телефон «Nokia 2700c-2», який знаходився на підлозі, біля ліжка останнього. В цей час, у ОСОБА_3 раптово виник умисел на таємне викрадення чужого майна, а саме вказаного мобільного телефону. Після чого, скориставшись тим, що ОСОБА_5 спить в кімнаті квартири, будучи впевненим, що його дії носять таємний характер та за ним ніхто не спостерігає, реалізуючи умисел, направлений на таємне викрадення чужого майна, діючи з корисливих мотивів, таємно викрав з приміщення квартири АДРЕСА_3 , належне ОСОБА_5 майно, а саме мобільний телефон «Nokia 2700c-2», вартість якого, згідно висновку судово-товарознавчої експертизи № 473 від 22.10.2018, становить 374,75 гривень, після чого розпорядився викраденим майном на власний розсуд.
Таким чином, своїми злочинними діями ОСОБА_3 завдав потерпілому ОСОБА_5 майнову шкоду на загальну суму 374,75 гривень.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину повністю та підтвердив обставини вчинення ним кримінального правопорушення щодо крадіжки мобільного телефону зазначеного в обвинувальному акті, у потерпілого ОСОБА_5 , в скоєному розкаюється.

Потерпілий ОСОБА_5 подав до суду заяву, в якій просив кримінальну справу розглядати без його участі, претензій до обвинуваченого не має. Рішення просить винести на розсуд суду, згідно вимог чинного законодавства.

Вина обвинуваченого ОСОБА_3 , крім його власних показів, підтверджується наступними письмовими доказами, дослідженими в судовому засіданні.

Протоколом огляду місця події від 12.10.2018 року, проведеному у присутності понятих, за участю ОСОБА_5 за адресою АДРЕСА_2 з фототаблицями.
Відповідно до проколу огляду предмету від 12.10.2018 року, проведеного в присутності понятих, а також за участю ОСОБА_3 , вбачається, що у службовому кабінеті №111 Покровського ВП КВП проведено огляд мобільного телефону Nokia 2700с-2, який для огляду ОСОБА_3 надав добровільно та пояснив, що вказаний телефон викрав у свого знайомого ОСОБА_5 , знаходячись у нього вдома.
Постановою слідчого від 19.10.2018 року мобільний телефон марки Nokia 2700с-2, викрадений у потерпілого ОСОБА_5 , визнано речовим доказом та передано на зберігання потерпілому.
Відповідно до висновку судово-товарознавчої експертизи від 22.10.2018 року № 473, ринкова вартість станом цін на 12.10.2018 року мобільного телефону Nokia 2700с-2 становить 374, 75 грн.
Таким чином, суд повно, всебічно дослідивши матеріали кримінального провадження, об`єктивно аналізуючи зібрані у кримінальному провадженні докази, з урахуванням пояснень обвинуваченого ОСОБА_3 , приходить до висновку, що обвинувачений вчинив кримінальне правопорушення та кваліфікує його дії за частиною першою ст.185 КК України, за ознаками таємного викрадення чужого майна (крадіжка).

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд враховує, що він не працює, за місцем проживання характеризуються позитивно, також враховує, що під час вчинення вказаних злочинів був обмежено осудний, перебуває на обліку у лікаря психіатра з 2004 року з приводу розумової відсталості в ступені не різко вираженої імбецильності, на обліку у лікаря нарколога не перебуває, свою провину в скоєнні кримінального правопорушення визнав у повному обсязі, розкаюється в скоєному, що враховується судом в якості обставин, які пом`якшують покарання, відповідно до положень ст. 66 КК України.
Обставин обтяжуючих покарання в силу ст. 67 КК України, судом не встановлено.
Помякшуючими покарання обставинами є визнання вини, активне сприяння розкриттю злочинів.
Відповідно до cт. 20 КК України особа, визнана судом обмежено осудною, тобто та, яка під час вчинення злочину через наявний у неї психічний розлад не була здатна повною мірою усвідомлювати свої дії (бездіяльність) та (або) керувати ними, підлягає кримінальній відповідальності; визнання особи обмежено осудною враховується судом при призначенні покарання і може бути підставою для застосування примусових заходів медичного характеру.

Відповідно до п. 3 постанови Пленуму Верховного суду України від 03.06.2005 року № 7 «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування» неосудність та обмежена осудність є юридичними категоріями, а тому визнання особи неосудною (ч. 2 ст. 19 КК України) чи обмежено осудною (ч. 1 ст. 20 КК України) належить виключно до компетенції суду.
Разом з тим, слід враховувати, що примусові заходи медичного характеру мають застосовуватися лише за наявності у справі обґрунтованого висновку експертів-психіатрів про те, що особа страждає на психічну хворобу чи має інший психічний розлад, які зумовлюють її неосудність або обмежену осудність і викликають потребу в застосуванні щодо неї таких заходів.
При цьому, зазначені заходи, перелік яких визначений ст.94 КК України, можуть застосовуватися до осіб, які вчинили суспільно небезпечні діяння у стані неосудності (обмеженої осудності) або вчинили злочини в стані осудності чи обмеженої осудності, але до постановлення вироку або під час відбування покарання захворіли на психічну хворобу, що позбавляє їх можливості усвідомлювати свої дії (бездіяльність) чи керувати ними.
Зі змісту висновку судово-психіатричних експертів № 209 від 25.10.2018 року вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період часу здійснення інкримінованого йому правопорушення яким-небудь хронічним психічним захворюванням не страждав, виявляв легку розумову відсталість в ступені помірно вираженої дебільності зі стійкими вираженими поведінковими порушеннями (F 70.1, згідно МКБ-10) і за своїм психічним станом не міг в повній мірі усвідомлювати свої дії та керувати ними при вчиненні інкримінованого йому правопорушення. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в період часу здійснення інкримінованого йому правопорушення (12.10.2018 року) в стані тимчасового хворобливого розладу психічної діяльності не знаходився, виявляв легку розумову відсталість в ступені помірно вираженої дебільності зі стійкими вираженими поведінковими порушеннями (F 70.1, згідно МКБ-10) і за своїм психічним станом не міг повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в даний час будь-яким хронічним психічним захворюванням не страждає, виявляє легку розумову відсталість в ступені помірно вираженої дебільності зі стійкими вираженими поведінковими порушеннями (F 70.1, згідно МКБ-10) і за своїм психічним станом не може повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. За своїм психічним станом як в період здійснення інкримінованого йому правопорушення, так і в даний час не може повною мірою усвідомлювати свої дії та керувати ними. Легка розумова відсталість в ступені помірно вираженої дебільності з поведінковими порушеннями (F 70.1, згідно МКБ-10) діагностовано у ОСОБА_3 в 2005 році. ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , за своїм психічним станом в даний час потребує застосування щодо нього примусового заходу медичного характеру у вигляді надання йому амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку.
Отже, наявні у ОСОБА_3 на час скоєння злочину психічні розлади, були не настільки виражені, обмежували, але не позбавляли його здатності усвідомлювати свої дії та керувати ними (тобто підпадає під дію ст.20 КК України «обмежена осудність»).
Згідно рекомендацій постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 3 червня 2005 року «Про практику застосування судами примусових заходів медичного характеру та примусового лікування», надання в примусовому порядку амбулаторної психіатричної допомоги застосовується щодо осіб, які мають психічні розлади, наявність яких сама і є критерієм обмеженої осудності (ч. 1 ст. 20, ч. 2 ст. 94 КК України). Своєрідність зазначеної психіатричної допомоги полягає в тому, що вона надається обмежено осудним у примусовому порядку одночасно з відбуванням покарання, призначеного за вироком суду.
Відповідно до пункту 8 зазначеної постанови Пленуму Верховного Суду, така допомога може надаватися таким особам незалежно від виду призначеного їм покарання, якщо воно пов`язане з позбавленням волі, та здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покладається на медичну службу кримінально-виконавчих установ, а якщо не пов`язане - на психіатричні заклади охорони здоров`я за місцем проживання засуджених.
На підставі вищевказаного висновку судово-психіатричних експертів № 209 від 25.10.2018 року, суд вважає, що обвинувачений ОСОБА_3 є обмежено осудним та потребує застосування до нього примусових заходів медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку у психіатричному закладі охорони здоров`я.
Вказане кореспондується з вимогами ч. 2 ст. 504 КПК України, згідно якої досудове розслідування щодо осіб, які підозрюються у вчиненні кримінального правопорушення у стані обмеженої осудності, здійснюється слідчим згідно із загальними правилами, передбаченими цим Кодексом. Суд, ухвалюючи вирок, може врахувати стан обмеженої осудності як підставу для застосування примусових заходів медичного характеру.
Приймаючи до уваги обставини справи, враховуючи досудову доповідь органу пробації з інформацією про соціально-психологічну характеристику обвинуваченого, ступень тяжкості вчиненого злочину, який за ст.12 КК України відносяться до категорії середньої тяжкості, суд, у відповідності до вимог закону України про кримінальну відповідальність та передбачених цим законом санкцій вважає можливим визначити покарання обвинуваченому у виді штрафу у мінімальному розмірі, відповідно до ч. 2 ст. 20, п. 1 ч. 1 ст. 94 КК України, відносно нього примусові заходи медичного характеру у вигляді надання амбулаторної психіатричної допомоги за місцем мешкання засудженого.
У відповідності до ст. 50 КК України саме таке покарання буде достатнім для виправлення обвинуваченого, а також попередження скоєння ним нових злочинів.
При цьому суд враховує, що покарання є формою реалізації кримінальної відповідальності, є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого та має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами, а тому, на думку суду, виправлення обвинуваченого можливе без його ізоляції від суспільства.
Суд не вбачає підстав для застосування обвинуваченому ОСОБА_3 ст. 69 КК України про призначення більш м`якого покарання, ніж передбачено законом.
Долю речових доказів необхідно вирішити відповідно до ст. 100 КПК України.
Витрати у даному кримінальному провадженні відсутні.
Запобіжний захід щодо обвинуваченого ОСОБА_3 у рамках даного кримінального провадження не обирався.
Підстав щодо застосування запобіжного заходу у відношенні обвинуваченого ОСОБА_3 судом не вбачається, і зазначене питання учасниками даного кримінального провадження - не ставилось.
Цивільний позов не заявлено.
На підставі зазначеного та керуючись ст.ст. 369-374, 376, 503, 504 ч.2 КПК України, суд,-
ухвалив:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 185 КК України і призначити йому покарання у виді штрафу у розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
На підставі ч. 2 ст. 20, п.1 ч.1 ст. 94 КК України застосувати до ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку. Здійснення зазначеного примусового заходу медичного характеру покласти на КП «Криворізький психоневрологічний диспансер» ДОР, за місцем мешкання ОСОБА_3 .
Речові докази: мобільний телефон «Nokia 2700c-2», що передано під зберігальну розписку потерпілому ОСОБА_5 залишити у користуванні власника за належністю.
Вирок може бути оскаржений до Дніпровського апеляційного суду через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом тридцяти днів з моменту його проголошення.
Вирок суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.

Суддя ОСОБА_1