УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 листопада 2018 р. слідчий суддя Солом`янського районного суду м.Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю:

захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 ,

прокурора Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Солом`янського районного суду м.Києва скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора

у кримінальному провадженні № 0000741, -

В С Т А Н О В И В:

До слідчого судді Солом`янського районного суду м.Києва надійшла скарга ОСОБА_3 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 , на бездіяльність прокурора у кримінальному провадженні № 0000741.

Скарга обґрунтовується тим, що адвокат ОСОБА_3 в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 звернувся до прокурора другого управління Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_5 із клопотанням № 9-2/18 від 11.09.2018 року про повернення тимчасово вилученого майна під час санкціонованого обшуку, що був проведений 31 січня 2018 року старшим детективом НАБУ ОСОБА_6 в житловому приміщені за адресою АДРЕСА_1 , в якому проживає та зареєстрований підозрюваний ОСОБА_4 з дружиною та двома дітьми.

У вказаному клопотанні захисник ОСОБА_3 зазначив, що слідчий суддя Солом`янського районного суду м.Києва вийшла до нарадчої кімнати зі спливом 72 годинного строку, встановленого ч.б ст. 173 КПК України, що є підставою для повернення тимчасово вилученого майна згідно із приписами п. 3 ч.1 ст.169 КПК України і просив це майно повернути.

20.09.2018 року захисник ОСОБА_3 отримав лист ГПУ № 06-18925-18 від 17.09.2018 року та додану до листа ГПУ постанову від 17.09.2018 року, якою прокурор групи прокурорів у кримінальному провадженні - прокурор другого відділу управління САП ГПУ ОСОБА_5 відмовив в задоволенні клопотання захисника ОСОБА_3 .

Захисник ОСОБА_3 вважає таку постанову такою, що прийнята всупереч вимогам КПК України, та такою, що не ґрунтується на вимогах КПК України і підлягає скасуванню.

У судовому засіданні скаржник ОСОБА_3 свою скаргу підтримав та просив її заловольнити повністю з підстав, наведених в скарзі.

Прокурор ОСОБА_5 проти задоволення скарги заперечував, посилався, зокрема, на те, що вищевказане майно є не тимчасово вилученим, а арештованим, оскільки ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.04.2018 року ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.02.2018, якою накладено арешт на грошові кошти та кліше печатки, вилучені під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , залишено без змін. Також вказав, що подання таких скарг не передбачено ст.303 КПК України, а слідчий суддя Солом`янського районного суду м.Києва розглянула клопотання в строк, передбачений законодавством України.

Дослідивши скаргу та додані до неї матеріали, заслухавши пояснення сторін, слідчий суддя дійшов висновку про відмову в задоволенні скарги виходячи з такого.

Відповідно до чч.1, 4 ст.41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Статтею 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Проте попередні положення жодним чином не обмежують право держави вводити в дію такі закони, які вона вважає за необхідне, щоб здійснювати контроль за користуванням майном відповідно до загальних інтересів або для забезпечення сплати податків чи інших зборів або штрафів.

Згідно з п.1 ч.2 ст.167 КПК України тимчасово вилученим може бути майно у вигляді речей, документів, грошей тощо, щодо яких є достатні підстави вважати, що вони підшукані, виготовлені, пристосовані чи використані як засоби чи знаряддя вчинення кримінального правопорушення та (або) зберегли на собі його сліди.
Як передбачено ч.2 ст.168 КПК України, тимчасове вилучення майна може здійснюватися також під час обшуку, огляду.
Відповідно до ч.7 ст.236 КПК України вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.
Слідчим суддею встановлено, що 03.01.2018 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду м.Києва у справі № 760/2/18 у кримінальному провадженні № 0000865 надано дозвіл групі детективів НАБУ провести обшук в квартирі, яка належить на праві власності та знаходиться у фактичному володінні ОСОБА_4 .

При цьому, зазначеною ухвалою дозвіл на відшукання та вилучення грошових коштів та печатки - не надавався, а перелік речей, на відшукання та вилучення яких надано дозвіл, є вичерпним.

31.01.2018 року на виконання вищевказаної ухвали старшим детективом НАБУ ОСОБА_6 проведено обшук в житловому приміщені за адресою АДРЕСА_1 , в якому проживав ОСОБА_4 , в результаті якого вилучено кліше печатки компанії "ОSTFOLD UNIVERSAL Іnс (СОRPORATE SEAL РАNАМА)" та грошові кошти.

Таким чином, вилучене під час обшуку 31.01.2018 року вищевказане майно мало статус тимчасово вилученого, проте 02.02.2018 року старший детектив НАБУ ОСОБА_6 звернувся до Солом`янського районного суду м. Києва із клопотанням про накладення арешту на це тимчасово вилучене майно.

Згідно з п.3 ч.1 ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено, у випадках, передбачених частиною п`ятою статті 171, частиною шостою статті 173 цього Кодексу, а саме, ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.
05.02.2018 року слідчим суддею Солом`янського районного суду м. Києва було винесено ухвалу про накладення арешту на вищевказане тимчасово вилучене майно. На думку скаржника, ця ухвала винесена з порушенням 72-годинного строку, тому з урахуванням п. 3 - 4 ч. 1 ст.169 КПК України тимчасово вилучене майно має бути поверненим особі, у якої воно було вилучено.

Ухвалою Апеляційного суду м.Києва від 25.04.2018 року ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду м. Києва від 05.02.2018, якою накладено арешт на грошові кошти та вищевказане кліше печатки, залишено без змін.

При цьому, у вказаній в ухвалі Апеляційного суду м.Києва від 25.04.2018 року зазначається, що посилання апелянтів на те, що розгляд клопотання детектива про арешт тимчасово вилученого майна відбувся без повідомлення власника майна заслуговують на увагу, з урахуванням вимог ст.172 КПК України, проте не тягнуть за собою скасування оскаржуваного судового рішення, з огляду на положення ст.173 КПК України, яка містить перелік підстав для скасування і до яких наведена підстава не належить. З цих же підстав не заслуговують на увагу і посилання адвокатів на порушення слідчим суддею вимог ч. 6 ст.173 КПК України.
З наведеного випливає, що майно, вилучене 31.01.2018 року під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_4 , станом на час розгляду скарги все ж таки має статус не тимчасово вилученого, а арештованого майна, при чому такий його статус встановлено судовим рішенням, що набрало законної сили і не підлягає оскарженню, тобто остаточним судовим рішенням.

У зв`язку з цим слідчий суддя також вважає необхідним зазначити, що відповідно до ч.2 ст.8 КПК України принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Невід`ємною складовою принципу верховенства права є широко застосовуваний Європейським судом з прав людини принцип правової визначеності, з якого, серед іншого, випливає вимога неможливості скасування остаточного судового рішення. В основі правової визначеності лежить відоме з римського права положення res judicata, відповідно до якого остаточне рішення правомочного суду, яке вступило в силу, є обов`язковим для сторін і не може переглядатися до безмежності (рішення Європейського судом з прав людини у справах «Брумареску проти Румунії», «Пономарьов проти України», «Христов проти України»).

Зокрема, в рішенні Європейського суду з прав людини в справі «Христов проти України», Суд констатував порушення пункту 1 статті 6 Конвенції та зазначив, що право на справедливий судовий розгляд, гарантоване пунктом 1 статті 6 Конвенції, слід тлумачити в контексті преамбули Конвенції, яка, зокрема, проголошує верховенство права як складову частину спільної спадщини Договірних держав. Одним з основоположних аспектів верховенства права є принцип юридичної визначеності, згідно з яким у разі остаточного вирішення спору судами їхнє рішення, що набрало законної сили, не може ставитися під сумнів (див. справу "Брумареску проти Румунії" (Brumarescu v. Romania) [GC], N 28342/95, п. 61, ECHR 1999-VII). Принцип юридичної визначеності вимагає поваги до принципу res judicata (див. там же, п. 62), тобто поваги до остаточного рішення суду. Згідно з цим принципом жодна сторона не має права вимагати перегляду остаточного та обов`язкового до виконання рішення суду лише з однією метою - домогтися повторного розгляду та винесення нового рішення у справі.

На підставі викладеного та керуючись стст.8, 167-169, 173, 236, 309 КПК України, слідчий суддя, -

У Х В А Л И В:

У задоволенні скарги захисника ОСОБА_3 , який діє в інтересах підозрюваного ОСОБА_4 , на бездіяльність прокурора - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1