Справа № 463/6238/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/811/562/18 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 січня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді - ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,

прокурора: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
обвинуваченого: ОСОБА_8 ,

захисника обвинуваченого адвоката: ОСОБА_9 ,
потерпілої: ОСОБА_10 ,

представника потерпілої адвоката: ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові кримінальне провадження про обвинувачення

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, з вищою освітою, неодруженого, працюючого механіком у ФОП ОСОБА_12 , раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.125 КК України, за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 на вирок Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2018 р.,

ВСТАНОВИЛА:

Оскаржуваним вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України, та призначено йому покарання у виді штрафу в розмірі 80 (вісімдесяти) неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 (одна тисяча триста шістдесят) грн.

По обвинуваченню за ч.1 ст.125 КК України ОСОБА_8 виправдано за недоведеністю вчинення кримінального правопорушення.

Цивільний позов ОСОБА_10 задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 в рахунок відшкодування моральної шкоди 4000 грн.

За вироком суду ОСОБА_8 14 жовтня 2015 року близько 14 год. 00 хв., знаходячись в квартирі за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , з особистих неприязних відносин, в ході конфлікту між ним та колишньою дружиною ОСОБА_13 , умисно наніс останній тілесні ушкодження, в саме штовхнув до стіни, наніс кілька ударів головою до стіни, удар кулаком правої руки над оком у скроню, удари ногами у живіт, після чого, коли вона перебувала у кімнаті і сиділа на дивані, завдав декілька ударів по ногах, схопив за волосся і наносив удари кулаком правої руки в область грудей, та в ході подальшої словесної перепалки завдав ще кілька ударів в пах потерпілій, декілька ударів кулаком правої руки зверху голови та по потилиці, та в подальшому на кухні схопив її за волосся та кілька разів вдарив головою об поверхню газової плити, після чого завдав удар правою ногою в живіт, чим спричинив потерпілій синці на обличчі, струс головного мозку, садна на шиї справа, забій м`яких тканих грудної клітки справа та передньої черевної стінки справа, які відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я.
На вирок суду обвинувачений ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій стверджує, що злочину, за який його засуджено, він не вчиняв, ніяких дій по спричиненню тілесних ушкоджень потерпілій не здійснював, звідки такі ушкодження взялися йому не відомо. При цьому, апелянт звертає увагу на те, що висновки судово-медичних експертиз, які покладені в основу обвинувального вироку, містять істотні суперечності і розбіжності, з них неможливо чітко встановити, які ж конкретно тілесні ушкодження могли бути заподіяні ОСОБА_10 в день вчинення інкримінованих йому дій, більш того допитана в судовому засіданні судово-медичний експерт підтвердила, що усі наявні травми знаходяться в зоні можливого самостійного спричинення ушкоджень самою потерпілою. Обвинувачений наполягає на тому, що потерпіла обмовляє його, сама вчиняла щодо нього протиправні дії, з приводу чого він звертався до органів поліції. Апелянт наголошує, що усі дані щодо нанесення тілесних ушкоджень взяті виключно зі слів потерпілої, ніким зі свідків не підтверджені, адже безпосередніх очевидців події немає, а ті свідки, які допитані судом, дають узагальнені показання про часті конфлікти між ним і потерпілою, без будь-якої конкретики щодо подій власне 14 жовтня 2015 р. На думку ОСОБА_8 , докази, якими обґрунтовано оскаржуваний вирок, не могли бути покладені в основу висновку про його винуватість, адже є недопустимими. Так, суд послався на протокол проведення слідчого експерименту з потерпілою, як на підтвердження того, що під час цієї слідчої дії потерпіла детально описала обставини вчинення злочину. Однак, в суді не досліджувався відеозапис, який є додатком до цього протоколу, відтак захист не міг спростувати доводи сторони обвинувачення. Також апелянт звертає увагу на те, що його обвинувачують у вчиненні злочинів, передбачених ст.125 КК України, по епізодах за 07, 14, 15 жовтня 2015 р. Сторона обвинувачення усі ці епізоди доводить одними і тими ж доказами. При цьому, виправдовуючи його за події, які мали місце 07 та 15 жовтня 2015 р., суд у вироку послався на суперечність і недостатність висновків судово-медичних експертиз, хоча цими ж висновками обґрунтував його винуватість по епізоду за 14 жовтня 2015 р. Не погоджується обвинувачений і з рішенням по цивільному позову потерпілої, який вважає необґрунтованим та таким, що не відповідає вимогам ЦПК і КПК України. З огляду на викладене апелянт просить врахувати, що належних і допустимих доказів його винуватості немає, тому наполягає на скасуванні вироку в частині засудження його за ч.2 ст.125 КК України і кримінальне провадження з цих підстав закрити.

Вирок суду оскаржено також прокурором. У своїй апеляційній скарзі обвинувач стверджує, що в ході судового розгляду здобуто достатньо доказів винуватості ОСОБА_8 по епізодах спричинення ним ОСОБА_10 легких тілесних ушкоджень 07 та 15 жовтня 2015 р. При цьому, звертається увага на те, що потерпіла дала чіткі і послідовні покази щодо подій у ці дні, з нею проводилися слідчі експерименти, малолітній свідок її син ОСОБА_14 підтвердив, що тато систематично завдавав тілесних ушкоджень матері, в його присутності бив її по голові, спині і ребрах, в результаті мама лікувалася в лікарні, а батька забрала поліція. Висновками проведених судово-медичних експертиз встановлено, що тілесні ушкодження в ОСОБА_10 могли утворитися 07, 14, 15 жовтня 2015 р., а свідок ОСОБА_15 , який був статистом під час проведення слідчих експериментів, підтвердив, що ОСОБА_10 детально показала дії, які вчинялися щодо неї обвинуваченим по всіх епізодах. За таких обставин апелянт наполягає на необґрунтованості вироку суду в частині виправдання ОСОБА_16 по ч.1 ст.125 КК України, а тому, просить оскаржуваний вирок скасувати та постановити новий, яким визнати ОСОБА_8 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.ч.1, 2 ст.125 КК України, та призначити йому покарання: за ч.1 ст.125 КК України - у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн., за ч.2 ст.125 КК України у виді штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн., та на підставі ст.70 КК України остаточне покарання визначити у виді штрафу в розмірі 80 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1360 грн.

Заслухавши доповідача, доводи обвинуваченого ОСОБА_8 та в його інтересах адвоката ОСОБА_9 на підтримання поданої обвинуваченим апеляційної скарги, позицію потерпілої ОСОБА_10 , її представника адвоката ОСОБА_11 та прокурорів на її спростування, а також твердження прокурорів щодо необґрунтованості вироку суду першої інстанції в частині виправдання ОСОБА_8 по обвинуваченню його за ч.1 ст.125 КК України та їх думку про необхідність постановлення в цій частині нового вироку в апеляційному порядку, вивчивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг учасників провадження, колегія суддів вважає, що такі не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.

Допитаний судом першої інстанції обвинувачений ОСОБА_8 своєї вини у пред`явленому йому обвинуваченні не визнав. При цьому, даючи показання стосовно подій 14 жовтня 2015 р., зазначив, що у цей день у нього з потерпілою ОСОБА_17 виник конфлікт з приводу крадіжки грошей з його квартири, в результаті чого між ними мала місце словесна сутичка за межами дому, і власне у цей день потерпіла нанесла йому тілесні ушкодження.

З наведених показань вбачається, що ОСОБА_8 не заперечує факту конфлікту, який відбувався між ним та потерпілою ОСОБА_10 14 жовтня 2015 р.

Із цього приводу потерпіла цього ж дня звернулася із заявою до органу поліції, в якій вказала, що ОСОБА_8 14 жовтня 2015 р. близько 12.00 год. в приміщенні квартири по АДРЕСА_1 наніс їй тілесні ушкодження, а саме бив її по голові, ногах, руках і спині (т.1 а.с.65).

За результатами проведеної судово-медичної експертизи експертом складено висновок №1801 від 16 жовтня 2015 р., яким констатовано наявність у потерпілої ОСОБА_18 тілесних ушкоджень, зокрема, синців на голові, стегнах, гомілках та животі, крововиливів на шиї, подряпин на спині та на правій руці і по періоду виникнення такі могли бути спричинені 14 жовтня 2015 р. (т.1 а.с.69, 70).

В подальшому з 16 жовтня 2015 р. потерпіла ОСОБА_18 перебувала на стаціонарному лікуванні у Комунальній 8-мій міській клінічній лікарні м. Львова. Як слідує із виписки з медичної картки №10699/738 від 27 жовтня 2015 р. при поступленні ОСОБА_19 до лікарні остання вказала, що отримані травми в неї виникли внаслідок побиття її чоловіком 14 та 16 жовтня 2015 р. (т.1 а.с.81).

Згідно висновку судово-медичної експертизи щодо ступеня тяжкості тілесних ушкоджень, наявних в потерпілої, на підставі медичної документації, оформленої в процесі лікування стаціонарної хворої, експертом 02 листопада 2015 р. надано висновок №478/15, згідно якого в ОСОБА_19 констатовано травму тіла у вигляді синця на обличчі, струсу головного мозку, саден на шиї справа, забою м`яких тканин грудної клітки справа та передньої черевної стінки справа, які заподіяні тупими предметами, могли утворитися 14 жовтня 2015 р. та відносяться до легкого тілесного ушкодження з короткочасним розладом здоров`я. Судово-медичних даних про те, що тілесні ушкодження, наявні в ОСОБА_19 , могли утворитися при самовільному падінні, не встановлено (т.1 а.с.82).

Під час розгляду справи судом першої інстанції судово-медичний експерт ОСОБА_20 допитувалася з приводу наданих нею висновків, підтримала їх та вказала, що в їх основу покладено, зокрема, дані медичної документації про лікування ОСОБА_18 в умовах стаціонару лікарні. При цьому, зазначила, що підстав не довіряти інформації, відображеній лікуючими лікарями потерпілої, немає.

Даючи показання місцевому суду, потерпіла ОСОБА_10 вказала, що 14 жовтня 2015 р. в обідній час у приміщенні квартири в присутності дітей ОСОБА_8 вчинив скандал, штовхнув її декілька разів до стіни, бив головою об стіну, також наносив удари в обличчя, ногами у живіт, тягнув за волосся і наносив удари кулаком в область грудей, в пах, коли вона його відштовхувала, бив зверху по голові та потилиці. У зв`язку з цим вона викликала поліцію, яка намагалася заспокоїти чоловіка. Після від`їзду поліцейських чоловік продовжив її бити.

Дослідженими в суді протоколами слідчих експериментів від 29 жовтня 2015 р. та 25 листопада 2015 р. (т.1 а.с.77-79, 79-83) встановлено, що під час досудового слідства потерпіла ОСОБА_18 чітко описала події 14 жовтня 2015 р., детально розповіла про нанесені їй в цей день ОСОБА_8 тілесні ушкодження, спрямування його ударів в її голову, ноги, груди та руки. При цьому, потерпіла вказала, що свідком описаних подій був її молодший син, який намагався відштовхнути батька, коли останній бив її (т.1 а.с.78).

Допитаний малолітній свідок ОСОБА_14 підтвердив суду, що батько у його присутності бив матір руками і ногами в голову та інші частини тіла, з приводу чого матір лікувалася у лікарні. Допит малолітнього свідка проводився судом в присутності психолога та законного представника. При цьому, психолог ОСОБА_21 ствердила, що малолітній свідок давав показання добровільно, без будь-якого впливу матері. Також свідки ОСОБА_22 , як соціальний педагог, та ОСОБА_23 практикуючий психолог, які були присутніми при допиті малолітнього свідка ОСОБА_14 в ході досудового слідства, заявили суду, що ОСОБА_14 давав показання добровільно, без жодного тиску, розповідав про напружену обстановку в сім`ї, зокрема про те, що батько багато разів в його присутності бив маму.

Оцінюючи вказані докази в їх сукупності, колегія суддів, вважає, що вони є належними та достатніми для висновку про винуватість ОСОБА_8 у заподіянні ним потерпілій ОСОБА_18 14 жовтня 2015 р. легких тілесних ушкоджень, які спричинили короткочасний розлад здоров`я. Такий висновок ґрунтується на послідовних показаннях потерпілої, зокрема, щодо часу, характеру, виду та локалізації завданих їй травм, узгодженості таких показань із висновками проведених судово-медичних експертиз, а також із показаннями безпосереднього очевидця подій свідка ОСОБА_14 .

Здобуті та досліджені судом першої інстанції докази є допустимими, зібрані у встановленому кримінальним процесуальним законом порядку. При цьому, колегія суддів погоджується з твердженнями суду в оскаржуваному вироку про те, що дослідження відеозапису проведеної з потерпілою ОСОБА_18 слідчої дії слідчий експеримент, неможливе, оскільки у відповідних протоколах такий відеозапис як додаток до них не зазначений (т.1 а.с.79, 83). Водночас слідчі експерименти проводились з участю понятих, тому підстав сумніватися в достовірності їх результатів немає. Не можуть вважатися обґрунтованими також доводи захисту про те, що потерпіла ОСОБА_18 на момент вчинення злочину не могла бути присутньою у квартирі обвинуваченого, оскільки такі спростовуються довідкою, виданою ЛКП «Господар» 20 жовтня 2015 р., характеристикою від 20 жовтня 2015 р. та листом Личаківської районної адміністрації №33-вих-2110 від 29 жовтня 2015 р., з яких слідує, що на момент вчинення злочину, а саме 14 жовтня 2015 р., ОСОБА_18 проживала у АДРЕСА_1 , тобто за місцем реєстрації обвинуваченого ОСОБА_8 (т.1 а.с.71, 99, 100). Даючи оцінку наданих апелянтом ОСОБА_8 пояснень потерпілої, в яких вона стверджує, що у житлі обвинуваченого не з`являлася два роки, колегія суддів виходить з того, що такі пояснення давалися 08 вересня 2016 р. (т.2 а.с.226), тобто після спливу значного часу (майже рік) після події злочину, і не у зв`язку з подіями 14 жовтня 2015 р., а тому, їх слід оцінювати критично.

Не можна вважати спроможними доводи обвинуваченого і його захисника про те, що показання свідків ОСОБА_21 , ОСОБА_22 та ОСОБА_23 є неналежним доказом, адже вони покладені в основу обвинувального вироку не на підтвердження винуватості обвинуваченого ОСОБА_8 , а як свідчення добровільності надання показань малолітнім свідком ОСОБА_14 та невчинення на нього тиску учасниками процесу, зокрема потерпілою, під час дачі показань. Допустимими слід вважати також показання свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та ОСОБА_15 , які підтверджують наявність між ОСОБА_8 та ОСОБА_18 конфліктів з побиттям останньої у жовтні 2015 р., оскільки такі надані з посиланням на джерело їх обізнаності про ці події та не суперечать іншим зібраним у справі доказам. Водночас судом правильно дано критичну оцінку показанням свідка ОСОБА_26 , який є старшим сином обвинуваченого, і допитувався судом. На відміну від малолітнього ОСОБА_14 , свідок ОСОБА_26 не був безпосереднім очевидцем побиття матері 14 жовтня 2015 р. батьком ОСОБА_8 і його показання не спроможні спростувати докази обвинувачення.

Враховуючи викладене, колегія суддів оцінює заперечення обвинуваченим ОСОБА_8 своєї вини у вчиненні злочину по епізоду 14 жовтня 2015 р. як обрану тактику захисту від пред`явленого обвинувачення. Доводи його апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанції та не ставлять їх під сумнів.

Апеляційна інстанція погоджується з кваліфікацією суспільно небезпечного діяння, вчиненого ОСОБА_8 14 жовтня 2015 р., за ч.2 ст.125 КК України і вважає, що покарання обвинуваченому призначено у відповідності до вимог ст.65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого і попередження вчинення ним нових злочинів.

Вірно вирішено судом першої інстанції питання цивільного позову у кримінальному провадженні, адже такий задоволено в частині заподіяної моральної шкоди з огляду на доведені обставини скоєння злочину, вини обвинуваченого в її заподіянні та наслідків злочину для потерпілої. Підстав вважати заявлений цивільний позов таким, що не відповідає вимогам процесуального законодавства, немає.

Що стосується доводів сторони обвинувачення про необґрунтованість рішення суду щодо виправдання ОСОБА_8 по епізодах заподіяння легких тілесних ушкоджень потерпілій ОСОБА_18 07 та 15 жовтня 2015 р., то такі в ході апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження. Так, встановлено, що 07 та 16 жовтня 2015 р. ОСОБА_19 зверталася в поліцію із заявами про вчинення її колишнім чоловіком ОСОБА_8 насильства щодо неї (т.1 а.с.63, 74). Водночас такі заяви не містять конкретних даних щодо побиття потерпілої, зокрема часу і способу нанесення їй тілесних ушкоджень. Не зазначено в них і про спричинені тілесні ушкодження, а також їх локалізацію. Висновки судово-медичних експертиз, наявні в матеріалах справи, не містять даних, з яких можна зробити категоричний висновок про спричинення потерпілій тілесних ушкоджень 07 та 15 жовтня 2015 р. Із виписки з медичної картки №10699/738 від 27 жовтня 2015 р. слідує, що при поступленні ОСОБА_19 до лікарні остання вказала про отримання ушкоджень внаслідок побиття чоловіком 14 та 16 жовтня 2015 р. (т.1 а.с.81). За таких обставин висновок суду першої інстанції про наявність очевидних розбіжностей у зібраних доказах по обвинуваченню ОСОБА_8 за ч.1 ст.125 КК України є обґрунтованим. Відповідно до ч.3 ст.62 Конституції України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь. За таких обставин виправдання ОСОБА_8 по епізодах пред`явленого йому обвинувачення у вчиненні злочинів 07 та 15 жовтня 2015 р. є правильним.

В ході апеляційного розгляду не встановлено порушень вимог законодавства, які могли б бути підставою для скасування оскаржуваного вироку. Висновки суду першої інстанції є належним чином обґрунтованими, відповідають встановленим фактичним обставинам справи та ґрунтуються на перевірених в судовому засіданні доказах.

Потерпіла вирок не оскаржувала та пояснила, що з таким погоджується, оскільки пройшло вже багато часу і слід ставити в цьому конфлікті крапку.

Тому, враховуючи викладене та керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_8 та прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Личаківського районного суду м. Львова від 26 вересня 2018 р. щодо ОСОБА_8 за ч.ч.1, 2 ст.125 КК України без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4