Справа № 755/1514/19
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

"15" травня 2019 р. Дніпровський районний суд м. Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

представника потерпілої ОСОБА_5 ,

потерпілої ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві матеріали кримінального провадження № 0000969 від 07 жовтня 2018 року за обвинуваченням

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, громадянина України, маючого середньо - технічну освіту, працюючого у ТОВ "Українська покрівельна компанія", маючого на утриманні сина, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_8 07.10.2018 приблизно о 03:49 годині керуючи технічно справним автомобілем «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 , не маючи посвідчення водія, оскільки був позбавленим права керування транспортними засобами, згідно постанови Деснянського районного суду м. Києва від 24.03.2018 за ч. 1 ст. 130 КпАП України, строком на 1 рік, рухався по проїзній частині проспекту Ю. Гагаріна зі сторони Дарницької площі, в напрямку вул. Г. Хоткевича в м. Києві.

В салоні вказаного автомобіля, на передньому пасажирському сидінні, знаходився пасажир ОСОБА_9 .

Під час руху ОСОБА_8 допустив порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.1 підпункт «а», 2.3 підпункт «б», 12.1, 12.4 та п. 1.10 термін «узбіччя» Правил дорожнього руху України, а саме: 1) 1.3: учасники дорожнього руху зобов`язані знати й неухильно виконувати вимоги Правил дорожнього руху України, а також бути взаємно ввічливими; 2) 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; 3) п. 1.10: термін «узбіччя» має таке значення: виділений конструктивно або суцільною лінією дорожньої розмітки елемент автомобільної дороги, який прилягає безпосередньо до зовнішнього краю проїзної частини, розташований з нею на одному рівні та не призначений для руху транспортних засобів, крім випадків, передбачених цими Правилами. Узбіччя може використовуватися для зупинки і стоянки транспортних засобів, руху пішоходів, мопедів, велосипедів (за відсутності тротуарів, пішохідних, велосипедних доріжок або у разі неможливості пересуватися по них), гужових возів (саней); 4) п. 2.1: водій механічного транспортного засобу повинен мати при собі: підпункт «а»: посвідчення водія на право керування транспортним засобом відповідної категорії; п. 2.3: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: підпункт «б»: бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; 5) п. 12.1: під час вибору в установлених межах безпечної швидкості руху водій повинен ураховувати дорожню обстановку, а також особливості вантажу, що перевозиться, і стан транспортного засобу, щоб мати змогу постійно контролювати його рух; 6) п. 12.4: у населених пунктах рух транспортних засобів дозволяється із швидкістю не більше 50 км/год., яке виразилось у тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін, а саме у наявності попереду його руху заокруглення проїзної частини вправо, не вибрав безпечну швидкість керованого ним автомобіля з урахуванням дорожньої обстановки, щоб мати змогу постійно контролювати його рух та безпечно керувати ним, рухаючись зі швидкістю, приблизно 100 км/год., що значно перевищувала максимально допустиму швидкість руху у населених пунктах 50 км/год., не впорався з керуванням і на заокругленні проїзної частини проспекту Ю. Гагаріна, напроти будинку № 33/1 по бульвару Верховної ради в м. Києві виїхав за межі проїзної частини на ліве узбіччя та скоїв наїзд на перешкоду (електроопору).

В результаті наїзду на перешкоду у вигляді електроопори, пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, з якими був госпіталізований Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, де того ж дня о 07:45 помер.

Згідно судово-медичного дослідження трупа № 128/2304/12 від 12.11.2018-17.12.2018 у ОСОБА_9 виявлено множинні двобічні переломи ребер по різним анатомічним лініям, перелом грудини просочуючий крововилив в клітковину переднього межистіння, закритий фрагментарний черезвертлюговий перелом правої стегнової кістки, закритий перелом основної фаланги 5-го пальця правої кисті; через плевральний розрив правої легені, забої легень крововиливи, крововиливи в корені легень, забій серця, смугасті крововиливи під ендокардом лівого шлуночку серця, через капсульні розриви печінки та селезінки, двобічний гемоторакс (приблизно 1100мл. рідкої крові в правій плевральній половині (загальна кількість) та приблизно 100 мл рідкої крові в лівій плевральній половині (видалено при операції «Торакоцентез»), гемоперитонеум (рідка кров в порожнині очеревини в кількості біля 800мл, крововиливи в порожнини колінних суглобів, просочуючі крововиливи в м`які тканини в місцях переломів, множинні садна, синці на кінцівках.

При судово-гістологічному дослідженні також були виявлені ознаки внутрішньочерепної травми (дрібно вогнищеві крововиливи в м`якій оболонці півкулі з початковими ознаками лейкоцитарної реакції).

Смерть ОСОБА_9 настала від тупої поєднаної травми голови, тулуба (грудей, живота) та кінцівок з множинними переломами кісток скелету і ушкодженням внутрішніх органів, яка супроводжувалась рясною внутрішньою та тканинною кровотечою з розвитком крововтрати.

Між виявленими у ОСОБА_9 тілесними ушкодженнями та смертю, що настала вбачається прямий причинно-наслідковий зв`язок.

При судово-токсикологічному дослідженні крові від трупа знайдено етиловий спирт в концентрації 1, 87 промілле.

Тим самим, в діях водія ОСОБА_8 встановлено порушення вимог пунктів 1.3, 1.5, 2.1 підпункт «а», 2.3 підпункт «б», 12.4 та п. 1.10 термін «узбіччя» Правил дорожнього руху України та те, що таке порушення знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідками.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченого, який будучи допитаними в судовому засіданні свою вину у вчиненні указаного кримінального правопорушення (злочину) визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини його вчинення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненому.
Так, ОСОБА_8 указав, що того дня разом з ОСОБА_9 розпивали алкогольні напої, потім він запропонував поїхати покататися, а коли повертались ОСОБА_9 запропонував обвинуваченому сісти за кермо автомобіля «Skoda Fabia», д.н.з. НОМЕР_1 , оскільки останній був більш тверезим, та він з цим погодився.
Рухався по проїзній частині проспекту Ю. Гагаріна зі сторони Дарницької площі, в напрямку вул. Г. Хоткевича в м. Києві, однак під час руху, дійсно проявив неуважність, та при наявності попереду його заокруглення проїзної частини вправо, не вибрав безпечну швидкість, не впорався з керуванням і на заокругленні проїзної частини проспекту Ю. Гагаріна, напроти будинку № 33/1 по бульвару Верховної ради в м. Києві виїхав за межі проїзної частини на ліве узбіччя та скоїв наїзд на перешкоду (електроопору).
Рухаючись зі швидкістю, приблизно 100 км/год.
Останній виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просив суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Покази обвинуваченого в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння ним змісту обставин, добровільності та істинності його позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившисьдопитом обвинуваченого, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують його особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченого, у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, а також тих що стосуються цивільного позову, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку,приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі№ 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.
З огляду на наведене та у світлі формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним,суд кваліфікує дії ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки він вчинив порушення правил безпеки дорожнього руху будучи особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого.
При цьому, суд, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, яка передбачає, що з метою ухвалення справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод суд має право вийти за межі висунутого обвинувачення, зазначеного в обвинувальному акті, лише в частині зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення, якщо це покращує становище особи, стосовно якої здійснюється кримінальне провадження, вважає за необхідне вийти за межі висунутого обвинувачення з метою ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод, з огляду на таке.
Верховний суд України у своїх постановах від 9 лютого 2012 року в справі № 5-28кс11 та від 01.12.2016 у справі № 161/13231/14-к вказав, що згідно з положеннями частини 4 статті 67 КК, якщо будь-яка з обставин, що обтяжує покарання, передбачена в статті Особливої частини КК як ознака злочину, що впливає на його кваліфікацію, суд не може ще раз враховувати її при призначенні покарання як таку, що його обтяжує.
Водночас аналіз норми статті 286 КК свідчить, що цей злочин належить до злочинів із так званим матеріальним складом, а тому ознакою його об`єктивної сторони, що характеризує вчинене діяння, є не будь-яке з порушень правил безпеки дорожнього руху, а лише ті з них, які створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у частинах 1, 2 або 3 цієї статті, і отже, перебувають із ними у причинному зв`язку.
Адже, стаття 286 Особливої частини КК не передбачає конкретних порушень правил безпеки дорожнього руху як ознак злочину, що впливають на його кваліфікацію.
Диспозиція цієї норми є бланкетною - для встановлення ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого цієї статтею КК, належить звертатися до аналізу нормативно-правових актів, у яких сформульовано правила безпеки руху й експлуатації транспорту.
Із точки зору теорії кримінального права, порушення ПДР умовно поділяються на дві групи:
1) порушення, які самі по собі не здатні викликати суспільно небезпечні наслідки, зазначені в статті 286 КК (наприклад, керування транспортним засобом у стані сп`яніння, у хворобливому стані, у стані стомлення чи транспортним засобом без належного номерного знаку);
2) ті з них, які самі по собі створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків і виступають як головна, вирішальна умова, без якої наслідки не настали б і яка з неминучістю викликає (породжує) їх у конкретній дорожньо-транспортній пригоді (наприклад, порушення правил перестроювання транспортних засобів, розвороту, обгону, заборони виїзду на зустрічну смугу руху, перевищення швидкості руху).
Відтак, з огляду на матеріальний склад злочину, передбаченого статтею 286 КК, ознаками його об`єктивної сторони можуть виступати тільки порушення ПДР, які належать до другої групи, адже лише вони створюють реальну можливість настання суспільно небезпечних наслідків, передбачених у цій нормі, і виступають причиною їх настання у кожному конкретному випадку дорожньо-транспортної пригоди.
Про необхідність з`ясовувати і зазначати у вироках, чи є причинний зв`язок між учиненими порушеннями та передбаченими законом суспільно небезпечними наслідками, зазначено також у роз`ясненні, яке міститься в пункті 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті».
У справах № 5-28кс11 та № 161/13231/14-к суд вказав, що стан алкогольного сп`яніння, у якому особа керує транспортним засобом, характеризує лише її певний психофізичний (фізіологічний) стан, який сприяв порушенню ним інших норм правил безпеки дорожнього руху, проте саме порушення пункту 2.9(а) ПДР не було безпосередньою причиною настання суспільно небезпечних наслідків.
Враховуючи викладене, зазначене порушення правил безпеки дорожнього руху не належить до ознак об`єктивної сторони злочину, що впливають на його кваліфікацію.
Тож, з цих передумов суд вважає за необхідне, у порядку ч. 3 ст. 337 КПК України, вийти за межі саме з цього питання так, як стан алкогольного сп`яніння, у якому особа керує транспортним засобом, характеризує лише її певний психофізичний (фізіологічний) стан, який сприяв порушенню ним інших норм правил безпеки дорожнього руху, проте саме порушення пункту 2.9(а) ПДР не було безпосередньою причиною настання суспільно небезпечних наслідків, тобто зазначене порушення правил безпеки дорожнього руху не належить до ознак об`єктивної сторони злочину, що впливають на його кваліфікацію, в цій ситуації, однак віднести цей факт, у світлі норм ст. 67 КК України, до обставин, що обтяжують покарання.
Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченому суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують його покарання.
Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Так, обставинами, що пом`якшую покарання, згідно ст. 66 КК України, суд визнає щире каяття,
Обставиною, що обтяжує покарання, відповідно до ст. 67 КК України, як вище судом указувалося, визнається вчинення злочину в стані сп`яніння, а саме відповідно до показника Драгер від 19.01.2018 результат тесту 2.38%.
Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, допустимі характеристики, те, що на момент події останній був позбавленим права керування транспортними засобами, згідно постанови Деснянського районного суду м. Києва від 24.03.2018 за ч. 1 ст. 130 КпАП України, строком на 1 рік, спосіб життя, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій, та вважає, за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 286 КК України у виді позбавлення волі з позбавленням права керування, оскільки відповідно до п. 18 постанови Пленуму Верховного суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24.10.2003 року, позбавлення права керувати транспортними засобами може бути призначене судом як додаткове покарання незалежно від того, що особа вже позбавлена такого права в порядку адміністративного стягнення.
Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування його ст. 69, чи норм ст. 69-1 даного Кодексу до обвинуваченого, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі є достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).
Дане покарання на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами осіб, які притягаються до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи).
Таке покарання перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного.
Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину, так як категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину.
Що і є дійсним у цій ситуації. Адже, у цій ситуації, злочин учинено у стані сп`яніння, особа на момент події була позбавлена права керування ТЗ саме за керування автомобілем знову ж таки у стані сп`яніння.
Щодо заявленого потерпілою цивільного позову, то суд зазначає наступне.

Потерпілою та представником потерпілої до початку судового розгляду був заявлений цивільний позов, в якому вона просила суд стягнути з обвинуваченого на її користь матеріальну шкоду в розмірі 161 177,80 грн., з яких: 140 000 гривень вартість транспортного засобу Scoda Fabia д.н.з. НОМЕР_2 , який не підлягає відновленню та фактично належав ОСОБА_9 ; витрати на організацію та проведення поховання відповідно до договору від 10.10.2018, що становить 3307,80 грн.; витрати на транспортування тіла відповідно до договору від 09.10.2018, що становить 4070,00 грн.; витрати на пам`ятник при похованні 9800 грн.; загальна вартість витрат проїзду у зв`язку з похованням та досудовим розслідуванням 4000,00 грн; в також моральну шкоду у сумі 200 000 гривень.

В обґрунтування заявленого розміру матеріальної шкоди потерпіла зазначила, що нею були понесені витрати, необхідні на поховання сина та на спорудження надгробного пам`ятника на суму 21 177,80 грн.

В обґрунтування заявленого розміру матеріальної шкоди в частині компенсації вартості транспортного засобу Scoda Fabia д.н.з. НОМЕР_2 , який не підлягає відновленню та фактично належав ОСОБА_9 у розмірі 140 000 гривень, потерпіла надала заяву ОСОБА_10 , згідно якої останній підтверджує, що продав транспортний засіб Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_2 загиблому та отримав усі грошові кошти за транспортний засіб, але не встиг оформити правочин належним чином.

У судовому засіданні був допитаний в якості свідка ОСОБА_10 який підтвердив вищезазначені обставини указані у заяві з даного питання.

В обґрунтування заявленого розміру моральної шкоди потерпіла зазначила, що внаслідок загибелі у ДТП її сина, який фактично утримував потерпілу та був єдиною людиною, яка підтримувала з нею зв`язок та доглядала її, вона зазнала непоправних душевних страждань.

У відзиві на позов представник цивільного відповідача/обвинуваченого захисник ОСОБА_7 указав, що поштовим переказом відповідачем відшкодовано позивачу/потерпілій 11377, 80 грн., за витрати понесені нею на поховання, транспортування тіла та вартість проїзду. Щодо витрат на відшкодування моральної шкоди, то просили у їх задоволенні відмовити, оскільки на підтвердження їх завдання не надано жодних доказів.

Суд, заслухавши думку учасників процесу, дослідивши надані ними доказами з точки зору належності і допустимості, та розглянувши сам спір у кримінальному провадженні, на підставі ч. 5 ст. 128 КПК України, за правилами, встановленими цим Кодексом та в частині процесуальних відносин, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, які цим Кодексом не врегульовані, застосувавши норми Цивільного процесуального кодексу України в частині, що не суперечать засадам кримінального судочинства, вважає за необхідне зазначити про таке.
Згідно з ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право пред`явити цивільний позов до обвинуваченого.

Відповідно до ч. 1 ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю особистим немайновим правам фізичної або юридичної особи, а також шкода, завдана майну фізичної або юридичної особи, відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.

Відповідно до ч. 2 ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Статтею 81 ЦПК України передбачено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Так, частиною 1 статті 82 ЦПК України визначено, що обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання.
Цивільний відповідач визнав позов щодо витрат здійснених позивачем у сумі 11377, 80 грн., які складаються з витрат на транспортування тіла у сумі 4070,00 грн., згідно договору замовлення на надання ритуальних послуг від 09.10.2018; вартості заході спрямованих на організацію та проведення поховання у сумі 3307,80 грн., відповідно до договору замовлення на організацію та проведення поховання № 9-102163К від 10.10.2018, й чеку № 11167 про сплату зазначеної суми, вартість проїзду 4000 грн., тим самим ці обставини, як такі, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, адже суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин й добровільності їх визнання.
Доводи цивільного відповідача про відшкодування цих витрат, про що зазначається у відзиві, суд сприймає критично, так як цивільний відповідач пояснила, що указаний переказ не отримувала та він повернувся відправнику.
Щодо витрат на пам`ятник при похованні у сумі 9800 грн., то суд сприймає, їх, як дійсні з огляду на накладну від 05.02.2019 за № 038, де указана сума понесених витрат - 20 000 грн., відповідно вони підлягають відшкодуванню особою,через дії, якої вони власне були понесені.

Щодо вартості транспортного засобу Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_2 , який не підлягає відновленню у сумі 140 000 гривень, суд зазначає таке.

Відповідно до ст. 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.

Згідно ст. 208 ЦК України у письмовій формі належить вчиняти: правочини фізичних осіб між собою на суму, що перевищує у двадцять і більше разів розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, крім правочинів, передбачених частиною першою статті 206 цього Кодексу.

Стаття 78 ЦПК України передбачає, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.

Судом встановлено, що власником транспортного засобу Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_2 є ОСОБА_10 відповідно до свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу № НОМЕР_3 . Суд критично оцінює заяву та показання ОСОБА_10 , твердження потерпілої про перехід права власності на транспортний засіб, оскільки право власності набувається на підставі правочину, укладеного в письмовій формі, а відповідно не може підтверджуватися показаннями свідків. Рішення суду не може ґрунтуватись на припущеннях. Оскільки суду не надано договору купівлі продажу транспортного засобу, доказів його знищення та вартості транспортного засобу на момент ДТП, суд доходить висновку про недоведеність зазначених вимог потерпілої, що не позбавляє її права вимагати відшкодування такої шкоди на підставі загальних правил, передбачених ЦК України.

Щодо вимог потерпілої про відшкодування моральної шкоди, судом встановлено таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 1167 ЦК України - моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка завдала, за наявності її вини.

У відповідності ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: 1) у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; 2) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; 3) у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; 4) у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується незалежно від майнової шкоди, яка підлягає відшкодуванню, та не пов`язана з розміром цього відшкодування.

Відповідно до п. 3 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.1995 року № 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди" під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Відповідно до чинного законодавства моральна шкода може полягати у моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушення нормальних життєвих зв`язків, порушення стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Судом об`єктивно встановлено, що у зв`язку із ДТП загинув син потерпілої, що призвело до моральних страждань, які позначили негативні зміни у житті потерпілої.

Оцінюючи доведеність позовних вимог потерпілої про відшкодування моральної шкоди на суму 200 000 грн. на її користь, а також наведені обставини та наявні докази на підтвердження заподіяної моральної шкоди, та виходячи із засад розумності, виваженості та справедливості, суд приходить до висновку про можливість задоволення позову в цій частині в повному обсязі.

Отже, суд задовольняє позовні вимоги потерпілої частково в частині відшкодувння м атеріальної та повністю в частині моральної шкоди.

Судові витрати по оплаті судових експертиз в розмірі 9 895,70 грн. підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Питання речових доказів суд вирішує у відповідності зі ст. 100 КПК України.

Клопотань про застосування до обвинуваченого до набрання вироком законної сили запобіжного заходу не надходило.

На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 373, 374,375,376 КПК України суд

у х в а л и в :
ОСОБА_8 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні, передбаченому ч. 2 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 (два) роки.

Строк відбування покарання ОСОБА_8 обраховувати з дня затримання.

Цивільний позов ОСОБА_6 до ОСОБА_8 про відшкодування шкоди завданої кримінальним правопорушенням (злочином) - задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_8 на користь потерпілої ОСОБА_6 ( АДРЕСА_2 ) матеріальну шкоду в сумі 21 177, 80 гривень та моральну шкоду в сумі 200 000 гривень, а всього 221 177 (двісті двадцять одна тисяча сто сімдесят сім) гривень 80 копійок.

В іншій частині в задоволенні позову відмовити, роз`яснивши позивачу, що вона не позбавлена права вимагати відшкодування такої шкоди на підставі загальних правил, передбачених ЦПК України.

Стягнути з ОСОБА_8 процесуальні витрати на залучення судових експертів для проведення експертиз у сумі 9 895,70 на користь держави.

Скасувати арешт, накладений ухвалою Шевченківського районного суду м. Києва від 17.10.2018 на транспортний засіб Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_2 .

Речові докази: автомобіль транспортний засіб Skoda Fabia д.н.з. НОМЕР_2 повернути власнику.

Вирок може бути оскаржений до Київського апеляційного суду через Дніпровський районний суд м. Києва протягом 30 (тридцяти) днів з дня його проголошення.

Копію вироку вручити негайно після його проголошення обвинуваченому, прокурору та не пізніше наступного дня направити учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

Суддя ОСОБА_1