Ухвала
Іменем України
12 грудня 2018 року

м. Київ
справа № 691/828/17-к

провадження № 51-9896 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_4 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 16 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 ,
встановив:
Вироком Городищенського районного суду Черкаської області від 16 січня 2018 року
ОСОБА_5 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі.
Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 3719 грн. 44 коп. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 3000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди, 6500 грн. у рахунок відшкодування витрат на правову допомогу.
На підставі п «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_5 від відбування призначеного йому покарання.
Ухвалою Апеляційного суду Черкаської області від 20 серпня 2018 року апеляційну скаргу потерпілого задоволено частково.
Вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 16 січня 2018 року змінено в частині цивільного позову. Стягнуто з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_4 10 000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.
В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 02 травня 2016 року, близько 20 год., перебуваючи неподалік будинку АДРЕСА_2 , умисно завдав потерпілому ОСОБА_4 середньої тяжкості тілесне ушкодження.
У касаційній скарзі потерпілий порушує питання про скасування вироку місцевого суду та ухвали апеляційного суду у зв`язку неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, через м`якість. При цьому посилається на ту обставину, що місцевим судом безпідставно звільнено засудженого від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році», оскільки відповідно до ст. 18 цього Закону строк його виконання сплинув 07 грудня 2017 року (три місяці з дня набуття ним чинності), та не мав бути застосований у даному випадку. Крім того, на переконання потерпілого призначене покарання ОСОБА_5 не буде необхідним і достатнім, та не сприятиме перевихованню засудженого. Потерпілий також зазначає, що апеляційний суд вказаних порушень не усунув, а тому вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду є незаконними.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги, дослідивши додані до неї копії оскаржуваних судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з таких підстав.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Доводи касаційної скарги потерпілого про порушення щодо засудженого загальних засад призначення покарання, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Відповідно до ст. 50, ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, повинно бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів як засудженим, так і іншими особами. Виходячи із принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують та обтяжують.
Як убачається з наданих суду касаційної інстанції копій судових рішень, суд обґрунтовуючи висновок щодо виду та розміру покарання ОСОБА_5 , виходив з того, що засуджений вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК України, відноситься до злочинів середньої тяжкості, раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку лікарів нарколога та психіатра не перебуває, враховано ставлення засудженого до злочину та його наслідків, а також поведінку самого потерпілого щодо близької особи засудженого.
Обставиною, яка пом`якшує покарання засудженому судом визнано часткове відшкодування витрат на лікування потерпілого. Обставин, які обтяжують покарання засудженому, в ході судового розгляду не встановлено.
Врахувавши всі зазначені обставини в їх сукупності, суд обґрунтовано дійшов висновку та правильно призначив покарання, в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.
При цьому апеляційний суд правильно зазначив, що встановлені у кримінальному провадженні обставини, які характеризують особу засудженого, були враховані місцевим судом при застосуванні покарання у виді обмеження волі, що є достатньо суворим покаранням, та в даному випадку є справедливим.
А тому, на переконання колегії суддів, призначене засудженому покарання відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_5 і попередження нових злочинів, справедливим, та відповідає вимогам ст. 65 КК України.
Таким чином, не вбачається підстав вважати призначене засудженому ОСОБА_5 покарання явно несправедливим, про що потерпілий зазначає у своїй касаційній скарзі.
Крім того, не переконливими на думку колегії суддів є доводи потерпілого про безпідставне звільнення засудженого ОСОБА_5 від відбування покарання на підставі Закону України «Про амністію у 2016 році».
Відповідно до ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» постановлено звільнити від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, осіб, визнаних винуватими у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до вимог ст. 12 КК України, осіб, визнаних винуватими у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до вимог ст. 12 КК України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили.
Зокрема, п. «в» ст. 1 згаданого Закону передбачено звільнення осіб, не позбавлених батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами.
Закон України «Про амністію у 2016 році» набрав чинності 07 вересня 2017 року.
Крім того, згідно ст. 13 цього Закону, його дія поширюється на осіб, які вчинили злочин до дня набрання ним чинності включно.
Відповідно до фактичних обставин, встановлених судами, ОСОБА_5 вчинив умисний злочин середньої тяжкості, який мав місце 02 травня 2016 року, та йому призначено покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки.
Як випливає з долучених до скарги копій оскаржуваних судових рішень, що не оскаржує сам потерпілий, засуджений ОСОБА_5 є батьком малолітньої доньки ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_2 , відносно якої не позбавлений батьківських прав.
Жодних обмежень щодо застосування амністії відносно засудженого ОСОБА_5 , передбачених ст. 4 Закону України «Про застосування амністії в Україні», ст. 9 Закону України «Про амністію у 2016 році», в ході судового розгляду встановлено не було, а тому, в суду були всі підстави для звільнення ОСОБА_5 від відбування призначеного покарання.
За таких обставин, доводи потерпілого, що ОСОБА_5 не є суб`єктом амністії та Закону України «Про амністію у 2016 році» у даному випадку до останнього не мав би застосуватись, не знайшли свого підтвердження.
При розгляді апеляції потерпілого, суд апеляційної інстанції ретельно перевірив доводи скарги, належним чином вмотивував своє рішення з наведенням докладних мотивів, з яких апеляційну скаргу потерпілого, в частині призначеного засудженому покарання та звільнення від його відбування, залишив без задоволення, а вирок місцевого суду без зміни.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які викликають необхідність перевірки їх за матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, а тому у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою потерпілого ОСОБА_4 на вирок Городищенського районного суду Черкаської області від 16 січня 2018 року та ухвалу Апеляційного суду Черкаської області від 20 серпня 2018 року щодо ОСОБА_5 .
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3