ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 11-сс/803/460/18 Справа № 206/4762/17 Суддя у 1-й інстанції - ОСОБА_1 Суддя у 2-й інстанції - ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 грудня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Дніпровського апеляційного суду у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

третьої особи, щодо майна

якої вирішується питання про арешт майна ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна ОСОБА_8 на ухвалу слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2017 року про арешт майна, -

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді від 12 вересня 2017 року було задоволено клопотання прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 ОСОБА_9 та накладено арешт на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 .

В ухвалі слідчий суддя зазначив, що клопотання прокурора подане з достатнім обґрунтуванням, про що, також свідчать додані матеріали, а саме: витяг з кримінального провадження, запити/відповіді КП «ДМБТІ», Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1, Департаменту житлового господарства, інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав, print screen із сайту щодо продажу квартири та іншими матеріалами в їх сукупності, отже з метою унеможливлення подальшого продажу квартири клопотання прокурора про арешт майна підлягає задоволенню.
В апеляційній скарзі апелянт просить поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді, мотивуючи тим, що розгляд клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя розглянув за відсутності власника майна, та про наявність арешту накладеного на майно дізнався випадково 10.12.2018 року.
Обґрунтовуючи заявлені в апеляційній скарзі вимоги апелянт посилається на те, що накладений арешт обмежує його права на володіння та розпорядження майном, чим порушують його законні права.
Вказує, що нерухоме майно він придбав на законних підставах, договір укладено з попереднім власником добровільно, та остання не має до нього претензій.
Апелянт зазначає, що не є ані підозрюваним, ані обвинуваченим у кримінальному провадженні № 0001219 від 08.09.2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України.
На думку апелянта, потреби в застосуванні арешту не було та не має, потерпілих у кримінальному провадженні не існує, арешт накладено необґрунтовано, чим порушено права власника майна.
Заслухавши суддю-доповідача, доводи захисника ОСОБА_7 , третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна ОСОБА_8 які підтримали апеляційну скаргу, просили її задовольнити та скасувати ухвалу слідчого судді про арешт майна, думку прокурора, яка заперечували проти апеляційної скарги та просила залишити ухвалу слідчого судді без змін, перевіривши надані матеріали, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до такого висновку.
Відповідно до ст. 395 КПК України на ухвалу слідчого судді може бути подана апеляційна скарга протягом п`яти днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Частиною 1 ст. 117 КПК України передбачено, що пропущений із поважних причин строк повинен бути поновлений за клопотанням заінтересованої особи.

Відповідно до змісту п.4) ч.3 ст.399 КПК України питання про поновлення строку на апеляційне оскарження вирішує суд апеляційної інстанції, тому, виходячи з того, що ухвала слідчого судді від 12 вересня 2017 року постановлена без виклику апелянта, про наявність зазначеного рішення останньому стало відомо лише 10.12.2018 року, колегія суддів вважає, що строк на подачу апеляційної скарги на зазначену ухвалу слідчого судді першої інстанції пропущено з поважних причин, зазначених у клопотанні, тому клопотання про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді підлягає задоволенню.

Надаючи оцінку правильності висновків слідчого судді, колегія суддів зазначає наступне.
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 170 КПК України в редакції Закону України «Про внесення змін до Кримінального та Кримінального процесуального кодексів України щодо виконання рекомендацій, які містяться у шостій доповіді Європейської комісії про стан виконання Україною Плану дій щодо лібералізації Європейським Союзом візового режиму для України, стосовно удосконалення процедури арешту майна та інституту спеціальної конфіскації» № 1019-VIII від 18 лютого 2016 року, який набрав чинності 28 лютого 2016 року (тут та далі - Закону) арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно в тому числі є доказом злочину. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Так, завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі, відчуження.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 2 ст. 131 КПК України арешт майна є одним з видів заходів забезпечення кримінального провадження, а отже за правилами ст. 132 КПК України його застосування не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведе, що:

- існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для вжиття заходів забезпечення кримінального провадження;

- потреби досудового розслідування виправдовують такий ступінь втручання у права і свободи, про який йдеться у клопотанні слідчого або прокурора;

- може бути виконане завдання, для виконання якого слідчий, прокурор звертається з клопотанням.

У рішенні Європейського суду з прав людини від 07.06.2007 р. у справі «Смирнов проти Росії» було висловлено правову позицію про те, що при вирішенні питання про можливість утримання державою речових доказів належить забезпечувати справедливу рівновагу між, з одного боку, суспільним інтересом та правомірною метою, а з іншого боку вимогами охорони фундаментальних прав особи. Для утримання речей державою у кожному випадку має існувати очевидна істотна причина.

З наданих матеріалів випливає, що в провадженні Дніпропетровської місцевої прокуратури № 1 здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0001219 від 08.09.2017 року за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 190 КК України. Під час проведення досудового розслідування встановлено, що квартира, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 є комунальною власністю територіальної громади в особі Дніпровської міської ради.

Разом з цим, було встановлено, що право власності на вищезазначену квартиру зареєстровано за ОСОБА_10 , РНОКПП НОМЕР_1 , паспорт НОМЕР_2 , приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу ОСОБА_11 13.07.2016 року, індексний номер 30411873 на підставі свідоцтва про право власності серія та номер відсутні, видане 03.04.2002 року, видавник Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, свідоцтво видане згідно розпорядження №152-П від 03.04.2002 року.
В ході здійснення досудового розслідування, 08.09.2017 року прокурором ОСОБА_9 було направлено вимогу на адресу Департаменту житлового господарства Дніпропетровської міської ради з метою перевірки дійсності вищезазначеного свідоцтва, зокрема свідоцтва про право власності серія та номер відсутні (без номерне свідоцтво) видане 03.04.2002 року, видавник: Управління житлового господарства Дніпропетровської міської ради, свідоцтво видане згідно розпорядження №152-П від 03.04.2002 року. Так, під час перевірки було встановлено, що таке свідоцтво відсутнє в електронній базі даних Департаменту житлового господарства Дніпровської міської ради (будь-які документи з питань приватизації та видачі свідоцтва право власності на квартиру, яка розташована за адресою АДРЕСА_1 не вирішувались та не видавались взагалі). Крім цього, така порядкова нумерація станом на 2002 рік, в журналах обліку видачі свідоцтв про право власності взагалі не існує.
Крім цього, вищезазначений факт злочинної діяльності, зокрема незаконної реєстрації нерухомого майна, яке станом на 2016 рік перебувало у комунальній власності територіальної громади в особі Дніпровської міської ради, підтверджується отриманими в ході проведення досудового розслідування відомостями, які було опрацьовано під час ознайомлення з інвентаризаційною справою в Дніпропетровському міжміському бюро технічної інвентаризації. Встановлено, що об`єкт нерухомості, який розташований за вищевказаною адресою, ніколи не приватизувався та відповідні дозвільні документи ніколи не видавались, про що свідчить відсутність будь-яких документів, довідок, заяв, вимог, записів, тощо у інвентаризаційній справі по будинку АДРЕСА_2 , зокрема кв. 18.
В ході досудового розслідування по вищевказаному кримінальному провадженню встановлено, що 21.08.2017 співробітниками Криничанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, було знято арешт з квартири, яка розташована за адресою: АДРЕСА_1 . Після чого на наступний день, а саме, 22.08.2017 року, було оформлено договір купівлі-продажу приватним нотаріусом Дніпровського нотаріального округу ОСОБА_12 , між ОСОБА_10 та ОСОБА_8 . Після чого, на підставі вищезазначеного гіравочину право власності на квартиру, яка розташована за вищезазначеною адресою перейшло до ОСОБА_8 , РНОКПГІ НОМЕР_3 , паспорті дані АН949844. Разом з цим, на даний час органу досудового розслідування та Дніпропетровській місцевій прокуратурі №1 є незрозумілим така процесуальна дія, яку виконав державний виконавець, зокрема відповідно до Інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майн та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна відсутні, яку опрацьовано Дніпропетровською місцевою прокуратурою №1 причини зняття арешту відсутні. У вищезазначеній довідці взагалі відсутні будь-які дані з приводу законних підстав зняття арешту. У зв`язку з вищезазначеним, на адресу Криничанського районного відділу державної виконавчої служби Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, було надіслано вимогу з проханням надати копії документів на підставі яких було знято арешт. На даний час відповідь так і не надано.
У своєму клопотанні прокурор просить накласти арешт на об`єкт нерухомого майна, оскільки є підстави вважати, що вищезазначена квартира яка розташована за адресою АДРЕСА_1 придбана незаконно, а саме в результаті проведення злочинних (шахрайських) дій.
Під час розгляду клопотання слідчого про накладення арешту, слідчий суддя дослідивши матеріали клопотання, дійшов вірного висновку, що клопотання прокурора про арешт майна у кримінальному провадженні №0001219 підлягає задоволенню.
Згідно з ч. 11 ст. 170 КПК України заборона або обмеження користування, розпорядження майном можуть бути застосовані лише у разі, коли існують обставини, які підтверджують, що їх незастосування призведе до приховування, пошкодження, псування, зникнення, втрати, знищення, використання, перетворення, пересування, передачі майна.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: правову підставу для арешту майна; можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу); наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу); розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу); розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна, складеної 11.09.2017 року, право власності на нерухоме майно за адресою: АДРЕСА_1 , належить: ОСОБА_8 .
З урахуванням наведеного, щодо нерухомого майна, на яке рішенням слідчого судді було накладено арешт, є підстави обґрунтовано вважати, що воно придбано незаконно в результаті злочинних дій, а отже арешт на це майно був накладений з дотриманням вимог закону, і доводи апеляційної скарги такого висновку колегії суддів не спростовують.

Що стосується посилань апелянта на недостатню обґрунтованість ухвали слідчого судді про арешт майна, то вони його особистою суб`єктивною оцінкою та не обґрунтовують необхідності скасування вірного по суті судового рішення.

З урахуванням наведеного підстав для задоволення апеляційної скарги на даному етапі досудового розслідування не вбачається. У випадку, якщо у подальшому наявність зв`язку між арештованим майном та розслідуваними кримінальними правопорушеннями у межах досудового розслідування буде спростована, або стороною обвинувачення у строки, розумні у сенсі ст. 28 КПК України, не будуть вжиті належні заходи для перевірки відповідних обставин, апелянт не позбавлений права ініціювати в порядку ст. 174 КПК України питання про скасування накладеного арешту.

За викладених обставин колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги.

Керуючись ст. ст. 131, 132, 170-173, 405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Клопотання третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна ОСОБА_8 про поновлення строку на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2017 року про накладення арешту на майно - задовольнити.

Поновити строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2017 року.

Апеляційну скаргу третьої особи, щодо майна якої вирішується питання про арешт майна ОСОБА_8 - залишити без задоволення.
Ухвалу слідчого судді Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 12 вересня 2017 року про накладення арешту на майно у кримінальному провадженні №0001219 від 08.09.2017 року залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: