ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 529/444/18 Номер провадження 11-кп/814/419/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.115 КК - О.Т.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 січня 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддівОСОБА_3 , ОСОБА_4
з секретарем з участю прокурора представника потерпілоїОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,
захисника обвинуваченогоОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження №0000076 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Київського районного суду м. Полтава від 23 жовтня 2018 року,

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком ОСОБА_9 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та зареєстрований в АДРЕСА_1 , мешканець АДРЕСА_2 , громадянин України, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, судимий:

30 вересня 2009 року Решетилівським районним судом Полтавської області за ч.2 ст.15 та ч.1 ст.152, ч.2 ст.153, ч.1 ст.70 КК України на 4 роки позбавлення волі;

16 вересня 2013 року Київським районним судом м. Полтава за ч.1 ст.187, ч.2 ст.186, ч.1 ст.70, ст.71 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

27 листопада 2013 року Решетилівським районним судом Полтавської області за ч.3 ст.185, ч.4 ст.70 КК України на 5 років позбавлення волі; звільнений 14 лютого 2017 року по відбуттю строку покарання,

визнаний винуватим та засуджений за ч.2 ст.15 та п.2, п.4, ч.2 ст.115 КК України на 12 років позбавлення волі.

Постановлено стягнути з обвинуваченого ОСОБА_9 :
- на користь держави витрати за проведення судових експертиз в сумі 3432 грн.;
- на користь потерпілої ОСОБА_10 17790 грн. 43 коп. майнової шкоди та 30000 грн. моральної шкоди;
- на користь держави судовий збір в сумі 1762 грн.
Вирішене питання про речові докази.

Згідно з вироком, ОСОБА_9 визнаний винуватим у тому, що він 5 квітня 2018 року, близько 00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, за місцем проживання у житловому будинку АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин, під час сварки, достовірно знаючи, що його співмешканка ОСОБА_10 перебуває на 8-му місяці вагітності, з метою вбивства останньої, діючи з особливою жорстокістю, облив потерпілу бензином з пляшки об`ємом 1,25 л та підпалив запальничкою, виконавши таким чином всі дії, які вважав необхідними для протиправного заподіяння смерті ОСОБА_10 . Але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки потерпіла самостійно змогла загасити полум`я.

Внаслідок вказаних дій ОСОБА_9 потерпілій ОСОБА_10 завдано опіки м`яких тканин обличчя, шиї, тулубу, верхніх кінцівок ІІа-ІІв ступеню загальною площею 22 %, опік дихальних шляхів І-го ступеню, що супроводжувалося опіковим шоком І-ІІ ступенів, опіковою хворобою і призвели до переривання вагітності, які відносяться до тяжких тілесних ушкоджень та супроводжувалися значно вираженим больовим синдромом особливим болем.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_9 просить перекваліфікувати його дії на ч.2 ст.121 КК України та призначити більш м`яке покарання. При цьому зазначає про відсутність прямого умислу на позбавлення життя потерпілої.

Стверджує, що під час сварки з потерпілою в нього виник умисел на самогубство, для чого облив себе, а також потерпілу бензином. Проте розраховував, що полум`я на ОСОБА_10 не перекинеться.

Вважає, що вказані обставини підтверджуються медичними довідками, відповідно до яких опіки у нього складають 30%, а у потерпілої 22%.

Вказує про відсутність неприязних відносин з потерпілою, які б спонукали його на позбавлення життя останньої.

Звертає увагу, що після нанесення тілесних ушкоджень потерпілій намагався надати їй допомогу.

Зазначає про визнання вини, щире каяття, а також наголошує, що вибачився перед потерпілою та визнав цивільний позов.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання доводів апеляційної скарги, думку представника потерпілої про законність та обґрунтованість судового рішення, міркування прокурора про відсутність підстав для задоволення вимог обвинуваченого, дослідивши матеріали провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до такого.

Висновки суду про винуватість ОСОБА_9 у вчиненні злочину за наведених у вироку обставин підтверджуються сукупністю достатніх, допустимих та належних доказів, зібраних у встановленому законом порядку і досліджених судом, яким надана належна оцінка.

Так, фактичні обставини заподіяння обвинуваченим тяжких тілесних ушкоджень потерпілій, яка завідомо для винного перебувала у стані вагітності, ніким із учасників провадження не оспорюються.

Доводи ОСОБА_11 про необхідність кваліфікації його дій за ч.2 ст.121 КК України, оскільки він не мав умислу на вбивство, а потерпіла після того, як він облив її бензином, випадково спалахнула, є непереконливими.

Так, з системного аналізу закону випливає, що при відмежуванні замаху на вбивство від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження визначальним є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: якщо особа, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння і передбачаючи його суспільно небезпечні наслідки, бажає їх настання, умисел є прямим, а якщо не бажає, хоча й свідомо припускає їх настання, умисел є непрямим.

Для з`ясування змісту та спрямованості умислу особи при дослідженні доказів необхідно виходити з сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Визначити, які конкретні злочинні наслідки своїх дій передбачав винуватий і бажав їх настання, можна лише за ретельного аналізу складу вчиненого злочину і виявлення його елементів та всіх обставин справи.

Характерною ознакою прямого умислу є також бажання настання злочинного наслідку, що був задуманий, щодо матеріальних злочинів, і бажання вчинення злочинного діяння - щодо формальних злочинів. У такого роду бажанні знаходить своє вираження вольова ознака умислу як його найважливіша і відмінна риса. Наявністю бажання настання злочинного наслідку при вчиненні злочину з матеріальним складом прямий умисел відрізняється від інших форм і видів вини. Бажання, як вольове начало, перебуває в нерозривній єдності із свідомістю особи, яка діяла з прямим умислом, і її здатністю передбачити наслідки свого діяння.

Згідно з ч. 1 ст. 15 КК замахом на злочин є вчинення особою з прямим умислом діяння (дії або бездіяльності), безпосередньо спрямованого на вчинення злочину, передбаченого відповідною статтею Особливої частини КК, якщо при цьому злочин не було доведено до кінця з причин, що не залежали від її волі.

Замах, безпосередньо спрямований на вчинення злочину, є його стадією і становить кінцеве діяння щодо реалізації умислу, рішення і наміру вчинити злочин, а тому він є актом, який виконується виключно з прямим умислом, при наявності цілі досягнення суспільно небезпечного результату. Наслідки, які не настали, інкримінуються особі в тому разі, якщо вони були включені в ціль її діяння і досягнення такої цілі було б неможливе без таких наслідків. Якщо ж особа не мала наміру досягти певних наслідків, вона не могла й вчиняти замаху на їх досягнення.

Як вбачається з матеріалів провадження, в зазначений день, час та місці ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, достовірно знаючи, що його співмешканка ОСОБА_10 перебуває на 8-му місяці вагітності, облив потерпілу бензином з пляшки об`ємом 1,25 л та підпалив запальничкою.

При цьому обвинувачений і судовому засіданні місцевого суду і в апеляційній скарзі наголошував, що під час сварки з потерпілою почув від неї про намір заборонити бачитися з дитиною після її народження, внаслідок чого у нього виник умисел на позбавлення самого себе життя, і з цією метою він облив бензином потерпілу і себе та підпалив.

За таких обставин місцевий суд правильно врахував, що ОСОБА_9 , обливаючи зверху потерпілу значною кількістю легкозаймистої речовини та підпалюючи її, усвідомлював суспільно небезпечний характер своїх дій, які є загрозою для життя людини, отже передбачав і свідомо допускав заподіяння смерті потерпілій, а також усвідомлював, що завдає особливих фізичних страждань.

Про спрямованість його умислу саме на позбавлення життя потерпілої свідчить і те, що бажаючи покінчити життя самогубством, він водночас облив бензином не тільки себе, а й потерпілу, після чого підпалив вогонь.

При цьому суд обґрунтовано взяв до уваги, що вказаним діям обвинуваченого передувала сварка між ним та потерпілою і саме внаслідок сварки ОСОБА_9 здійснив підпал.

Потерпіла в судовому засіданні підтвердила, що ОСОБА_9 не випускав її з будинку, а після погрози вбивством відкрив пляшку з бензином, вилив його зверху їй на голову та підпалив.

Та обставина, що потерпіла змогла себе загасити і залишилася жива, не спростовує висновків суду про винуватість ОСОБА_9 , оскільки він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

Більше того, всупереч доводам обвинуваченого, потерпіла стверджувала, що ОСОБА_9 їй допомоги не надавав, а рятував тільки своє життя.

Дії обвинуваченого, який через деякий час після вчинення злочину відвів дітей потерпілої до сусіда, а також наявність у нього опіків внаслідок підпалу не свідчать про відсутність прямого умислу на вбивство.

Таким чином, місцевий суд належним чином дослідив докази, що мають суттєве значення для з`ясування змісту та спрямованості умислу обвинуваченого, правильно оцінив його дії, кваліфікувавши їх за ч.2 ст.15 та п.2, п.4, ч.2 ст.115 КК України.

Обираючи міру покарання, місцевий суд дотримався вимог ст.65, ст.50 КК України.

Враховуючи особу обвинуваченого, який має незняті та непогашені судимості за злочини проти статевої свободи та статевої недоторканості особи, а також за крадіжки, грабежі та розбої, не працює, зловживає алкоголем, невдовзі після звільнення з місць позбавлення волі вчинив закінчений замах на умисне вбивство, що характеризує його особистість наявністю стійкої внутрішньої орієнтації на злочинний спосіб задоволення потреб, колегія суддів не вбачає підстав для пом`якшення призначеного судом покарання, про що просить ОСОБА_9 в апеляційній скарзі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б перешкодили чи могли перешкодити суду повно і всебічно розглянути провадження і ухвалити законне, обґрунтоване та справедливе рішення, колегією суддів не встановлено.

Отже, апеляційна скарга обвинуваченого не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного та керуючись ст.404, ст.405, ст.407 та ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:

Вирок Київського районного суду м. Полтава від 23 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін, а його апеляційну скаргу, - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на судове рішення може бути подана протягом трьох місяців з дня проголошення безпосередньо до суду касаційної інстанції, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
СУДДІ:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4