Провадження №1-кс/760/4186/19
Справа №760/7131/19
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 травня 2019 року слідчий суддя Солом`янського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю детектива ОСОБА_3 , захисника ОСОБА_4 ОСОБА_5 , розглянувши клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №7 м. Києва прокурора групи прокурорів ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна,

в с т а н о в и в:

До слідчого судді надійшло клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №7 м. Києва прокурора групи прокурорів ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна під час обшуку, проведеного 06.03.2019 року у банківському сейфі, який знаходиться у приміщенні територіально-відокремленого безбалансового відділення №10024/0281 філії Чернігівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України, що розташований за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Шевченка, 11, перелік якого міститься в описі тимчасово вилучених речей в ході обшуку від 06.03.2019 року.

Клопотання мотивоване тим, що Групою прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України здійснюється процесуальне керівництво та органом досудового розслідування Національним антикорупційним бюро здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000098 від 17.04.2018.

Під час досудового розслідування у вказаному провадженні прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_6 06.03.2019 у вказаному кримінальному провадженні проведено обшук індивідуального банківського сейфу, яким користується ОСОБА_4 , розташованому у приміщенні територіально відокремленого без балансового відділення №10024/0281 філії Чернігівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», за адресою: Чернігівська обл., м. Ніжин, вул. Шевченка, 11.

Зазначений обшук проведено на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 01.03.2019 року та в ході якого було вилучено речі і цінності, перелік якого міститься в описі тимчасово вилучених речей в ході обшуку від 06.03.2019 року.

Зазначені матеріальні об`єкти, відповідно до ст. 167 та ч. 1 ст. 168 КПК України є тимчасово вилученим майном.

Накладення арешту на вилучене майно зумовлено необхідністю збереження його як речового доказу з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Вилучені під час обшуку матеріальні об`єкти мають важливе значення для встановлення фактів і обставин у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з цим відповідно до ст. 98 КПК України, є речовими доказами та відповідають критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України.

Зокрема, вилучені грошові кошти є речовими доказами, оскільки могли бути здобуті злочинним шляхом, а саме частина неправомірної вигоди та наявні достатні підстави вважати, що суд у випадку постановлення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 може призначити покарання у виді конфіскації майна, а тому для виконання завдання по запобіганню можливості відчуження такого майна, яке може бути конфісковано рішенням суду, необхідним є накладення арешту.

Незастосування такого виду забезпечення кримінального провадження як арешт на вказане майно негативно вплине на кримінальне провадження, унеможливить встановлення всіх важливих обставин події вчиненого кримінального правопорушення та причетних осіб, а також може призвести до їх втрати, що сприятиме уникненню особами, винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченої законом кримінальної відповідальності.

На підставі викладеного просив клопотання задовольнити.

Детектив в судовому засіданні клопотання підтримав та просив його задовольнити.

Захисник ОСОБА_4 ОСОБА_5 , в судовому засіданні заперечував проти вказаного клопотання з підстав його необґрунтованості та просив відмовити у ньому.

Вислухавши думку учасників процесу, дослідивши матеріали клопотання, слідчий суддя приходить до наступного висновку.

Встановлено, що групою прокурорів Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури України здійснюється процесуальне керівництво та органом досудового розслідування Національним антикорупційним бюро здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні № 0000098 від 17.04.2018.

Під час досудового розслідування у вказаному провадженні прокурором Київської місцевої прокуратури №7 ОСОБА_6 06.03.2019 у вказаному кримінальному провадженні проведено обшук індивідуального банківського сейфу, яким користується ОСОБА_4 , розташованому у приміщенні територіально відокремленого без балансового відділення №10024/0281 філії Чернігівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», за адресою: Чернігівська обл., м. Ніжин, вул. Шевченка, 11.

Зазначений обшук проведено на підставі ухвали слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 01.03.2019 року (справа №760/6054/19, провадження №1-кс/760/3629/19).

Відповідно до вказаної ухвали від 01.03.2019 року, надано прокурорам групи прокурорів прокурору м. Києва ОСОБА_8 , прокурорам Київської місцевої прокуратури № 7: ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 ; прокурорам Спеціалізованої антикорупційної прокуратури Генеральної прокуратури ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , дозвіл на обшук у банківському сейфі, яким користується на підставі договору оренди ОСОБА_4 (ід. код НОМЕР_1 ), який знаходиться у приміщенні територіально відокремленого без балансового відділення №10024/0281 філії Чернігівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», що розташований за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Шевченка, 11, що на праві власності належить ПАТ «Державний ощадний банк України», з метою виявлення та фіксації відомостей про обставини вчинення кримінального правопорушення, відшукання знаряддя кримінального правопорушення, а саме: документів щодо взаємовідносин ПАТ «Укргазвидобування» з суб`єктами господарювання, записних книжок, чернеток, документів щодо розміщення грошових коштів.
Відмовлено у задоволенні клопотання сторони обвинувачення про проведення обшуку, в частині надання дозволу на вилучення грошових коштів, цінностей, комп`ютерної техніки, носіїв інформації, мобільних телефонів та сім-карток.

Незважаючи на це, під час обшуку прокурором ОСОБА_6 тимчасово вилучено майно ОСОБА_4 , а саме:

грошові кошти на загальну суму 335,00 Євро (триста тридцять п`ять Євро 00 центів), 45,00 фунтів стерлінгів (сорок п`ять фунтів 00 пенсів), 33 300,00 доларів США (тридцять три тисячі триста доларів 00 центів);

металеві вироби жовтого кольору: жіночі сережки 2 шт., хрестики

3 шт., кольца (каблучки) 2 шт., цепочка (ланцюжок) із підвіскою у вигляді підкови та підвіска у вигляді черепахи;

металевий виріб білого кольору у вигляді хрестика;

чохол чорного кольору із металевим виробом жовтого кольору у вигляді цепочки (ланцюжка);

чохол світлого кольору з написом «Fray Wille» в якому знаходиться ручка «Fray Wille»;

чохол білого кольору з написом «Mont Blanc» в якому знаходиться годинник «Ulysse Nardin».

В подальшому, 11.03.2019 року прокурором ОСОБА_6 подано до Солом`янського районного суду міста Києва клопотання від 07.03.2019 року (дата надходження до суду 11.03.2019 року) про арешт грошових коштів, тимчасово вилучених у ОСОБА_4 06.03.2019 року під час обшуку індивідуального банківського сейфу.

Однак, подане клопотання не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до частини 2 статті 171 КПК України у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 КПК України та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 КПК України.

До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Крім того, відповідно до частини 2 статті 173 КПК України при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 КПК України); 3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 КПК України); 3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 КПК України); 4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 КПК України); 5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження; 6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.

Однак, прокурором ОСОБА_6 у своєму клопотання не дотримано вимог частини 2 статті 171 КПК України, та частини 2 статті 173 КПК України.

Як встановлено вище, грошові кошти на загальну суму 335 Євро, 45 фунтів стерлінгів, 33300 доларів США вилучено 06.03.2019 під час проведення обшуку індивідуального банківського сейфу, яким користується ОСОБА_4 , розташованого у приміщенні територіально відокремленого без балансового відділення №10024/0281 філії Чернігівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України», за адресою: Чернігівська обл., м. Ніжин, вул. Шевченка, 11, проведеного на підставі ухвали слідчого судді.

Частиною 7 статті 236 КПК України у тому числі зазначено, що вилучені речі та документи, які не входять до переліку, щодо якого прямо надано дозвіл на відшукання в ухвалі про дозвіл на проведення обшуку, та не відносяться до предметів, які вилучені законом з обігу, вважаються тимчасово вилученим майном.

Тимчасовим вилученням майна, згідно з частиною 1 статті 167 КПК України є фактичне позбавлення підозрюваного або осіб, у володінні яких перебуває зазначене у частині другій цієї статті майно, можливості володіти, користуватися та розпоряджатися певним майном до вирішення питання про арешт майна або його повернення.

Відповідно до пункту 3 частини 1 статті 169 КПК України тимчасово вилучене майно повертається особі, у якої воно було вилучено у випадках, передбачених частиною 5 статті 171 та частиною 6 статті 173 КПК України.

Частина 5 статті 171 КПК України серед іншого визначає, що у разі тимчасового вилучення майна під час обшуку здійсненого на підставі ухвали слідчого судді, передбаченої статтею 235 КПК України, клопотання про арешт такого майна повинно бути подано слідчим, прокурором протягом 48 годин після вилучення майна, інакше майно має бути негайно повернуто особі, в якої його було вилучено.

Крім того, відповідно до частини 6 статті 173 КПК України ухвалу про арешт тимчасово вилученого майна слідчий суддя, суд постановляє не пізніше сімдесяти двох годин із дня находження до суду клопотання, інакше таке майно повертається особі, у якої його було вилучено.

Незважаючи на те, що рішення суду про арешт тимчасово вилученого майна належного ОСОБА_4 до цього часу відсутнє, сторона обвинувачення, в порушення вимог частини 6 статті 173 КПК України, продовжує його утримувати.

Відповідно до змісту клопотання метою арешту майна є збереження речових доказів та конфіскація майна як виду покарання, тобто пункти 1 та 3 частини 2 статті 170 КПК України.

Прокурор у своєму клопотанні зазначає, що накладення арешту на вищеперелічене майно викликано необхідністю збереження його як речового доказу з метою запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення чи відчуження.

Вказані матеріальні об`єкти мають важливе значення для встановлення фактів і обставин у даному кримінальному провадженні, у зв`язку з цим, відповідно до ст. 98 КПК України, є речовими доказами та відповідають критеріям майна, на яке може бути накладено арешт, визначеним ст. 170 КПК України.

Зокрема, вилучені грошові кошти є речовими доказами, оскільки могли бути здобуті злочинним шляхом, а саме частина неправомірної вигоди та наявні достатні підстави вважати, що суд у випадку постановлення обвинувального вироку стосовно ОСОБА_7 може призначити покарання у виді конфіскації майна, а тому для виконання завдання по запобіганню можливості відчуження такого майна, яке може бути конфісковано рішенням суду, необхідним є накладення арешту».

Тобто, на думку прокурора мета арешту - необхідність збереження речових доказів, як частини неправомірної вигоди.

Крім того, у своєму клопотанні прокурор посилається на ще одну підставу - конфіскацію майна як вид покарання, однак кому саме належить майно, яке в майбутньому може бути конфісковано, прокурор не зазначає.

Тобто, метою арешту майна є дві взаємно виключні категорії, перша це частина неправомірної вигоди та відповідно речовий доказ, друга це вже особисте майно когось з підозрюваних, однак кого саме невідомо.

Однак, тимчасово вилучене майно не відноситься ні до першої, ні до другої категорій, а є особистим майном ОСОБА_4 .

Таким чином, яке саме завдання кримінального провадження може бути виконане, для виконання якого прокурор звертається із клопотанням, є незрозумілим.

Відповідно до частини 2 статті 171 КПК України до клопотання про арешт майна також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.

Як в протоколі огляду, так і постанові про визнання речовими доказами та клопотанні про арешт перелічувалися і переписувались номери вилучених купюр.

Однак, на 66 аркушах клопотання прокурора не міститься жодного процесуального документу, який би підтверджував відношення вилучених купюр до справи, у зв`язку з чим майно, питання про арешт якого вирішується, не відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України та не є речовим доказом.

Крім того, прокурор у своєму клопотанні не зазначає кому саме належать вилучені грошові кошти.

З моменту вилучення, тобто 06.03.2019 року, стороною обвинувачення не проведено жодної слідчої (розшукової) чи процесуальної дії направленої на встановлення власника майна чи його походження, що підтверджується матеріалами доданими прокурором до свого клопотання.

Відповідно до частини 3 статті 170 КПК України у випадку, передбаченому пунктом 1 частини 2 статті 170 КПК України (збереження речових доказів), арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України.

Частина 1 статті 98 КПК України визначає, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Однак, прокурором не встановлено та не зазначено кому фактично належить майно, питання про арешт якого вирішувалось.

Не дослідженими та не підтвердженими також залишилися обставини відношення майна до вчиненого кримінального правопорушення. Прокурор обмежився лише констатацією факту здійснення досудового розслідування в рамках якого проведено обшук та тимчасово вилучено грошові кошти, які начебто є речовими доказами у кримінальному провадженні.

Разом з тим, прокурором не надано жодного доказу, який міг би свідчити, про відношення до цього правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України ОСОБА_4 .

В матеріалах справи відсутній будь-який процесуальний документ, який би підтверджував відношення вилучених купюр до справи, у зв`язку з чим вилучене майно не відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 КПК України та не є речовим доказом.

Тобто, особисте майно ОСОБА_4 (грошові кошти та цінності), не є та не можуть бути речовими доказами та не мають жодного відношення до кримінального провадження № 0000098.

Таким чином, в клопотанні про арешт майна прокурором не враховано правову підставу арешту майна (грошових коштів) та, як наслідок, можливість використання такого майна як доказу у кримінальному провадженні.

З матеріалів доданих до клопотання вбачається, що у кримінальному провадженні № 0000098 ОСОБА_28 та ОСОБА_7 (брату сестри чоловіка ОСОБА_4 ) 06.03.2018 повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України.

Таким чином, враховуючи, що ОСОБА_4 про підозру у кримінальному провадженні № 0000098 не повідомлено, у сторони обвинувачення відсутні правові підстави для звернення до слідчого судді з клопотання про арешт належного останній майна, з метою його можливої подальшої конфіскації як виду покарання, тобто на підставі пункту 3 частини 2 статті 170 КПК України.

Відповідно до пункту 5 частини 2 статті 173 КПК України іншим обов`язковим елементом, який повинен врахувати слідчий суддя при вирішення питання про арешт майна є розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Прокурор в своєму клопотанні не піднімає питання щодо розумності, співрозмірності обмеження права власності завданням кримінального провадження та наслідків арешту майна для його власника, а й навіть не встановлює фактичного власника такого майна.

Однак, тимчасово вилучені грошові кошти є особистими коштами ОСОБА_4 .

Тобто, під час накладання арешту на майно порушено права власника, який з накладенням арешту позбавлений права на вільне користування та розпорядження своїм майном.

Крім того, слід зазначити, що статтею 41 Конституції України гарантовано, що кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, не може бути протиправно позбавлений права власності, а також, що таке право є непорушним.

Відповідно до частини 1 статті 16 КПК України позбавлення або обмеження права власності під час кримінального провадження здійснюється лише на підставі вмотивованого судового рішення, ухваленого в порядку, передбаченому КПК України. При цьому обмеження права власності повинно бути розумним та співрозмірним завданням кримінального провадження.

Аналогічні гарантії права власності, передбачені статтею 1 Протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1960, якою встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, і ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права.

Європейський суд з прав людини неодноразово констатував порушення Конвенції, при вилученні речей та документів, які не стосуються справи.

Так, відповідно до рішення Європейського суду з прав людини (далі ЄСПЛ) 07.06.2007 у справі №71362/01 «Смирнов проти Росії» невизначене формулювання обсягу обшуку дало органу влади на власний розсуд вирішувати, які матеріали підлягають вилученню, що призвело до вилучення, крім документів, які стосуються справи, деяких особистих речей. ЄСПЛ зазначив, що відсутність вказівки на конкретну мету обшуку є порушенням статті 6 Конвенції.

Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини у справі «Ісмаїлов проти Росії» від 06.11.2008, де вказувалися порушення статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, в якому зазначено, що кожна фізична та юридична особа має право мирно володіти своїм майном. Ніхто не може бути позбавлений своєї власності інакше, як в інтересах суспільства на умовах, передбачених законом і загальними принципами міжнародного права».

Відповідно до Постанови Європейського Суду від 09.06.2005 по справі «Бакланов проти Російської Федерації», Постанови Європейського Суду від 24 березня 2005 року по справі «Фрізен проти Російської Федерації», Судом наголошується на тому, що перша та найбільш важлива вимога статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції полягає у тому, що будь-яке втручання публічної влади у право на повагу до власності має бути законним, держави уповноважені здійснювати контроль за використанням власності шляхом виконання законів. Більше того, верховенство права, одна з засад демократичної держави, втілюється у статтях Конвенції. Питання у тому, чи було досягнуто справедливої рівноваги між вимогами загального інтересу та захисту фундаментальних прав особи, має значення для справи лише за умови, що спірне втручання відповідало вимогам законності і не було свавільним.

У справі 11901/02 «Пантелеєнко проти України», ЄСПЛ зазначив, що «… замість відбору доказів, суттєвих для розслідування, вони вилучили всі документи з офісу та певні особисті речі, що належать заявнику, які не мали жодного стосунку до справ….».

Вимога щодо законності, у розумінні Конвенції, вимагає дотримання відповідних положень національного законодавства та відповідності принципові верховенства права, що включає свободу від свавілля (рішення у справі «Антріш проти Франції» від 22.09.1994, Series А N 296-А, п. 42, та «Кушоглу проти Болгарії», заява N 48191/99, пп. 49 - 62, від 10.05.2007).

Будь-яке втручання державного органу у право на мирне володіння майном повинно забезпечити «справедливий баланс» між загальним інтересом суспільства та вимогами захисту основоположних прав конкретної особи. Необхідність досягнення такого балансу відображена в цілому в структурі статті 1 Першого протоколу. Необхідного балансу не вдасться досягти, якщо на відповідну особу буде покладено індивідуальний та надмірний тягар (рішення від 23.09.1982 у справі «Спорронг та Льонрот проти Швеції», пп. 69 і 73, Series A N 52). Іншими словами, має існувати обґрунтоване пропорційне співвідношення між засобами, які застосовуються, та метою, яку прагнуть досягти (рішення від 21.02.1986 у справі «Джеймс та інші проти Сполученого Королівства», n. 50, Series A N 98; «East/West Alliance Limited проти України»).

Крім того, ухвалами Київського апеляційного суду від 13.02.2019 року, 14.02.2019 року та 01.04.2019 року були скасовані ухвали слідчих суддів Солом`янського районного суду м. Києва від 27.12.2018 року, 29.12.2018 року та 14.02.2019 року про накладення арешту на майно в кримінальному провадженні № 0000098 від 17.04.2018 року.

На підставі вищевикладеного, з метою недопущення порушення норм національного законодавства, Конвенції про захист прав людини та усталеної позиції Європейського суду з прав людини та прав ОСОБА_4 слідчий приходить до висновку про відмову в задоволенні клопотання.

Керуючись ст.ст. 16, 98, 167, 169, 170, 171, 173 КПК України, слідчий суддя, -

у х в а л и в:

У задоволенні клопотання прокурора Київської місцевої прокуратури №7 м. Києва прокурора групи прокурорів ОСОБА_6 про арешт тимчасово вилученого майна відмовити.

Повернути ОСОБА_4 тимчасово вилучене майно під час обшуку, проведеного 06.03.2019 року у банківському сейфі, який знаходиться у приміщенні територіально-відокремленого без балансового відділення №10024/0281 філії Чернігівського обласного управління ПАТ «Державний ощадний банк України, що розташований за адресою: Чернігівська область, м. Ніжин, вул. Шевченка, 11, перелік якого міститься в описі тимчасово вилучених речей в ході обшуку від 06.03.2019 року.

Ухвала може бути оскаржена безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом 5 днів з дня її оголошення. Якщо ухвалу суду або слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

Суддя