Постанова
Іменем України
8 листопада 2018 р.

м. Київ
справа № 761/5698/15-к
провадження № 51-253 км 18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора, який брав участь у провадженні в суді апеляційної інстанції, на вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 4 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 4 жовтня 2017 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0014565 за обвинуваченням
ОСОБА_7 , громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 у місті Києві, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України;
ОСОБА_8 ,громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 у місті Києві, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України;
ОСОБА_9 ,громадянина України, який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 у місті Києві, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Шевченківського районного суду міста Києва від 4 серпня 2016 року ОСОБА_7 та ОСОБА_8 виправдано за обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.185 КК України, у зв`язку з недоведеністю їх участі у вчиненні цього злочину.
Цим же вироком ОСОБА_9 засуджено за ч.1 ст.185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_9 звільнений від призначеного покарання з випробуванням строком на 1 рік, якщо він протягом іспитового строку не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.
Прийняте рішення щодо речових доказів.
Згідно з вироком, органом досудового розслідування ОСОБА_7 та ОСОБА_8 обвинувачувались у тому, що 24 грудня 2014 року знаходячись на території мікрорайону «Борщагівка» вони повідомили ОСОБА_9 про наявність у них пристрою для сканування замків автомобілів та про можливість за допомогою цього пристрою вчиняти крадіжки з автомобілів, після чого спільно розробили злочинний план, спрямований на таємне викрадення чужого майна.
Діючи згідно зі заздалегідь розробленим планом, 26 грудня 2014 року, рухаючись по проспекту Перемоги у місті Києві в автомобілі марки «Джип Гранд Черокі» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_7 , використовуючи пристрій для сканування, ОСОБА_8 поблизу будинку №20 виявив автомобіль марки «Шкода» д.н.з. НОМЕР_2 , та зчитав код сигналізації. Після чого, діючи згідно зі заздалегідь розподіленими ролями, ОСОБА_8 за допомогою зазначеного пристрою вимкнув сигналізацію на автомобілі марки «Шкода» д.н.з. НОМЕР_2 , а ОСОБА_9 , переконавшись, що за його діями ніхто не спостерігає, викрав з автомобіля належні ОСОБА_10 мобільний телефон, зарядний пристрій до нього, панель від автомагнітоли та шкіряний чохол з документами по обслуговуванню автомобіля, загальною вартістю 2850 грн.
Суд дійшов висновку, що причетність ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до вчинення таємного викрадення майна ОСОБА_10 за попередньою змовою групою осіб разом з ОСОБА_9 , з використанням пристрою для відмикання сигналізації дверей автомобіля, не знайшла свого підтвердження належними та допустимим доказами.
Натомість суд встановив, що 26 грудня 2014 року ОСОБА_9 , не повідомляючи ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про свій умисел вчинити крадіжку, діючи самостійно на власний розсуд, скориставшись тим, що двері автомобіля «Шкода» д.н.з. НОМЕР_2 , який знаходився біля будинку АДРЕСА_5 , були відчинені, таємно викрав з цього автомобіля належне ОСОБА_10 зазначене вище майно загальною вартістю 2850 грн.
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 4 жовтня 2017 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 залишив без змін.
Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор, не погоджуючись з висновками судів про недоведеність участі ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції. Зазначає, що місцевий суд належним чином не проаналізував показання свідків очевидців події, які вважали, що ОСОБА_9 діяв спільно та узгоджено з ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а крім того, прокурор вказує на необґрунтованість рішення суду про визнання недопустимими письмових доказів. На думку прокурора, в порушення вимог ст. 419 КПК України апеляційний суд доводів апеляційної скарги належним чином не перевірив, правильної оцінки їм не дав та безпідставно відмовив у її задоволенні.
Позиції інших учасників судового провадження
Прокурор ОСОБА_5 просив задовольнити касаційну скаргу з викладених в ній підстав.
Захисник ОСОБА_6 просив залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а судові рішення без зміни, посилаючись на їх законність та обґрунтованість.
Мотиви суду
Відповідно до ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правильність правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати й визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, а також вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
При вирішенні питання про наявність підстав для скасування або зміни судових рішень суд касаційної інстанції керується статтями 412-414 КПК України.
Отже, касаційний суд не перевіряє судові рішення в частині неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження. Під час касаційного розгляду кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.
Висновок суду про перекваліфікацію дій засудженого ОСОБА_9 з ч.2 на ч.1 ст.185 КК України та вчинення ним злочину за обставин, встановлених у вироку суду першої інстанції, прокурор не оспорює.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.
Відповідно до ч. 2 ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Згідно з положеннями ч. 4 вказаної статті усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. При цьому, як передбачає ч. 6 ст. 22 КПК України суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
У справі «Барбера, Мессегуэ і Джабардо проти Іспанії» від 06.12.1998 року, Європейський Суд з прав людини зазначив, що принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.
Отже, суд може постановити обвинувальний вирок лише в тому випадку, коли винуватість обвинуваченої особи доведено поза розумним сумнівом.
За змістом положень ст. 92 КПК України, обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення має довести перед судом за допомогою належних, допустимих та достовірних доказів винуватість особи поза розумним сумнівом, чого в даному кримінальному провадженні зроблено не було.
З матеріалів кримінального провадження слідує, що суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні в рамках кримінального процесуального закону.
Під час судового розгляду суд у встановленому законом порядку дослідив зібрані під час досудового розслідування та надані стороною обвинувачення докази, на підставі яких ОСОБА_7 та ОСОБА_8 пред`явлене обвинувачення, навів детальний аналіз цих доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв`язку.
При цьому суд дійшов обґрунтованого висновку про те, що надані прокурором письмові докази, а також показання свідків у судовому засіданні ні самі по собі, ні у своїй сукупності не доводять того, що ОСОБА_7 та ОСОБА_8 вчинили крадіжку майна ОСОБА_10 за попередньою змовою групою осіб разом з ОСОБА_9 , з використанням пристрою для відмикання сигналізації дверей автомобіля.
Так, суд послався на те, що не спростовані показання ОСОБА_9 , який стверджував, що не повідомляв ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про свій намір вчинити крадіжку, а такожзаперечував використання спеціального пристрою для сканування автомобільних замків. Виправдані ОСОБА_7 та ОСОБА_8 наполягали на тому, що свої дії засуджений з ними не узгоджував, про викрадення чужого майна вони дізналися лише при виявленні речей під час огляду автомобіля.
Всупереч викладеним у касаційній скарзі доводам прокурора, суд детально проаналізував зміст показань працівників поліції ОСОБА_11 та ОСОБА_12 щодо події та обґрунтовано дійшов висновку, що цими свідками не підтверджена попередня домовленість, узгодженість дій та безпосередня участь ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні злочину спільно з ОСОБА_9 , а також спільне обернення викраденого майна на свою користь.
Крім того, з дотриманням вимог ст.ст. 85, 86, 94 КПК України суд надав оцінку письмовим доказам сторони обвинувачення з точки зору їх допустимості, належності, достовірності та достатності.
Пославшись на положення статті 99 КПК України щодо вимог, яким повинен відповідати наданий суду документ, суд обґрунтовано дійшов висновку, що фактичні дані, які зафіксовані у протоколі огляду місця події від 26 грудня 2014 року, не можуть бути визнані допустимими, оскільки сторона обвинувачення надала суду лише фотокопію цього документу, що не узгоджується з вимогами частини 3 цієї статті КПК України.
Крім того, суд установив порушення ч.2 ст.237, ст.233 КПК України при проведенні огляду автомобіля, яким користувався ОСОБА_7 , оскільки згода останнього на проведення цієї процесуальної дії не зафіксована, відсутня і відповідна ухвала слідчого судді після її проведення. З огляду на ці обставини, суд дійшов висновку, що вилучені під час цієї процесуальної дії речі (майно потерпілого), які, до того ж, в подальшому не були відкриті стороні захисту у встановленому законом порядку, не можуть бути визнані допустимими доказами.
З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення, зроблену судом, колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.
Фактичні дані, що містяться у інших досліджених документах не є належними, оскільки прямо чи непрямо не підтверджують причетність саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 до вчинення злочину, і з огляду на це суд правильно зазначив, що їх винуватість викликає обґрунтований сумнів, що не узгоджується з принципом доказування поза розумним сумнівом, який власне і повинен застосовуватись при оцінці доказів.
Апеляційний суд, розглянувши кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора, ретельно перевірив викладені в ній доводи, які за змістом аналогічні доводам касаційної скарги, та обґрунтовано дійшов висновку про законність, обґрунтованість та вмотивованість виправдувального вироку щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , тобто визнав, що цей вирок судом першої інстанції ухвалено відповідно до вимог ст. 370 КПК України. Ухвала апеляційного суду всупереч твердженням прокурора відповідає вимогам ст.419 КПК України.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були б підставами для зміни або скасування судових рішень, не встановлено.
За таких обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
Керуючись статтями 434, 436, 441, 442 КПК України, пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (в редакції Закону № 2147-VIII від 03.10.2017р.), Суд
у х в а л и в:
Вирок Шевченківського районного суду міста Києва від 4 серпня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 4 жовтня 2017 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною й оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_13 ОСОБА_2 ОСОБА_3