Дата документу 21.03.2019 Справа № 332/1777/14-к
ЗАПОРІЗЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Єдиний унікальний №332/1777/14-к Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/807/867/19 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 березня 2019 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Запорізького апеляційного суду в складі:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, українця, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, маючого на утриманні двох неповнолітніх дітей 1998 та 2011 р.н., офіційно не працюючого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 ,

захисника-адвоката ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

ВСТАНОВИЛА:

процесуальний прокурор ОСОБА_10 та представник потерпілих адвокат ОСОБА_8 звернулись до суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами на вирок Заводського районного суду м.Запоріжжя від 09 грудня 2015 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.119 КК України до 5 років позбавлення волі, на підставі ст.75 КК України звільнено обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням на 3 роки та покладено на останнього обов`язки передбачені ст.76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчу інспекцію.
Зараховано в строк відбуття покарання перебування обвинуваченого ОСОБА_6 під вартою з 14 серпня 2013 року по 7 квітня 2014 року.
Запобіжний захід обвинуваченому ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили не обирався.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_11 в якості відшкодування витрат на поховання та спорудження надгробного пам`ятнику 51 281 грн та 100 000 грн моральної шкоди, що становить разом 151 281 грн.
Вирішено питання про речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України та призначити покарання у виді 9 років позбавлення волі.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а також судом невірно кваліфіковані дії обвинуваченого ОСОБА_12 за ч.1 ст.119 КК України.

Зазначає, що показаннями потерпілого ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , частково самого обвинуваченого, підтверджується наявність раптово виниклого умислу у обвинуваченого ОСОБА_6 на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_21 , через те, що останній заважав реалізації намірів обвинуваченого щодо ОСОБА_13 .

На думку сторони обвинувачення, показання потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 в частині обраного обвинуваченим ОСОБА_6 способу заподіяння тілесних ушкоджень, кількості нанесених ударів та небажання самостійно припинити злочинні дії, свідчать про наявність прямого умислу саме на нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_21 .

Апелянт вважає, що умисел ОСОБА_26 жодним чином не був пов`язаний із спричиненням смерті потерпілому ОСОБА_21 , в той же час нанесення численних ударів, небажання самостійно припинити завдання ударів потерпілому, агресивна налаштованість та той факт, що загиблий заважав реалізації намірів обвинуваченого свідчать про наявність в діях ОСОБА_6 умислу саме на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень.

В апеляційній скарзі представник потерпілих просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати, ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, та призначити йому покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років, цивільний позов задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, що призвело до неправильної кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_12 за ч.1 ст.119 КК України, в той час, як дії обвинуваченого необхідно кваліфікувати за ч.2 ст.121 КК України.

Зазначає, що суд першої інстанції вірно сприйняв як належні докази показання обвинуваченого, потерпілих ОСОБА_13 , ОСОБА_11 , свідків ОСОБА_22 , ОСОБА_27 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_28 , висновки судово-медичної експертизи №1548 від 11 липня 2012 року та комплексної судово-медичної експертизи № 270-КЕ/2015р/пп від 20 жовтня 2015 року, висновок експерта з судово-медичної експертизи №1201-Д від 28 березня 2014 року, висновок експерта з судово-медичної експертизи №2763 від 16 листопада 2012 року стосовно обставин нанесення ударів потерпілому ОСОБА_21 та вірно встановив, що стоячи на сходах, обвинувачений наніс ОСОБА_21 не менше двох ударів кулаком в область черева справа і, схвативши за руки, повалив того на підлогу і наніс удар ногою в область грудної клітини.

Однак, на думку апелянта суд дійшов хибного висновку про те, що наміри обвинуваченого були направлені на ОСОБА_13 , а не на ОСОБА_21 та безпідставно зазначив, що обвинувачений не мав умислу на заподіяння саме тяжких тілесних ушкоджень.

Суд першої інстанції не вказав на підставі яких доказів він дійшов висновків, що удари кулаком в життєво важливі органи та удар ногою були зроблені обвинуваченим не навмисно, а також чому суд в діях обвинуваченого вбачає необережність в формі злочинної недбалості.

Так, обвинувачений мав умисел на тяжкі тілесні ушкодження, зважаючи на обставини справи, а саме похилий вік потерпілого, неможливість потерпілого протистояти обвинуваченому, кількість та локалізацію ударів.

Крім того, судом взагалі не вирішено заявлений цивільний позов ОСОБА_13 .

Згідно з вироком суду, 07 червня 2012 року, приблизно о 19 годині 50 хвилин ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись на другому поверсі під`їзду №1 будинку АДРЕСА_3 на ґрунті раптово виниклих неприязнених стосунків, під час сварки з ОСОБА_21 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наніс останньому не менш двох ударів кулаком правої руки в область черева з правого боку, після чого, ривком за руку, повалив останнього на підлогу, та, не зупинившись, наніс лежачому на підлозі потерпілому не менш одного удару ногою в область грудної клітини, при чому, зважаючи на стан алкогольного сп`яніння не контролював силу нанесення ударів, наносивши їх з достатньою силою.
Таким чином, ОСОБА_6 , діючи з необережністю у вигляді злочинної недбалості, не передбачаючи настання наслідків у вигляді смерті ОСОБА_21 , зважаючи на те, що останній був особою похилого віку та страждав рядом захворювань, повинен був і міг їх передбачити, своїми діями, згідно з висновком експертів комісійної судово-медичної експертизи №270-КЕ/2015р./пп. від 20 жовтня 2015 року, спричинив ОСОБА_21 сполучену закриту тупу травму грудної клітини і живота, що в своєму перебігу ускладнилася травматичним шоком та легенево-серцевою недостатністю. Між отриманою травмою та настанням смерті ОСОБА_21 є причинний зв`язок. Встановлені тілесні ушкодження утворилися від неодноразової ударної дії тупих твердих предметів (предмету) з достатньою силою, індивідуальні властивості котрих не відобразилися в ушкодженнях з місцями прикладання сили що травмувала до правих передньої і бічної поверхонь грудної клітини і живота. За даними медичної карти стаціонарного хворого №9072, біологічна смерть ОСОБА_21 констатовано ІНФОРМАЦІЯ_3 об 11 годині 05 хвилин. Таким чином, ОСОБА_6 вчинив вбивство через необережність.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка частково підтримала вимоги апеляційних скарг, просила вирок суду першої інстанції скасувати, а кримінальне провадження направити до суду першої інстанції для нового розгляду; представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 , який наполягав на задоволенні апеляційних скарг; обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника - адвоката ОСОБА_9 , які частково підтримали доводи апеляційних скарг, просили призначити оскаржуваний вирок суду скасувати та призначити новий судовий розгляд кримінального провадження в суді першої інстанції у зв`язку із істотним порушенням кримінального процесуального кодексу; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційних скаргах, переглядаючи оскаржуваний вирок в межах поданих апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що останні підлягають задоволенню частково, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу, тобто кожний доказ повинен бути оціненим з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Відповідно до вимог п.2 ч.3 ст.374 КПК України, у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначаються окрім іншого: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів; підстави визнання частини обвинувачення необґрунтованою, якщо судом приймалися такі рішення; обставини, які пом`якшують або обтяжують покарання; мотиви призначення покарання; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

На думку колегії суддів, вирок, ухвалений судом першої інстанції за результатами розгляду кримінального провадження відносно ОСОБА_6 , вказаним вимогам закону не відповідає, через наступне.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що органом досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.121 КК України, тобто у нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, що спричинило смерть потерпілого.

Із вказаним обвинуваченням суд першої інстанції не погодився та прийшов до переконання, що дії ОСОБА_6 необхідно кваліфікувати за ч.1 ст.119 КК України, тобто як вбивство через необережність.

При цьому, суд не вмотивував належним чином свої висновки, докази не проаналізував, не оцінив кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, дав дослідженим доказам вибіркову оцінку та не навів переконливих мотивів, чому прийняв одні докази та відкинув інші.

У вироку містяться суперечливі формулювання, що ставлять під сумнів висновки суду стосовно фактичних обставин провадження.

Так, формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, суд першої інстанції вказав на те, що обвинувачений ОСОБА_6 наніс ОСОБА_21 не менше двох ударів кулаком правої руки в область черева з правого боку, після чого, ривком за руку, повалив останнього на підлогу, та, не зупинившись, наніс лежачому на підлозі потерпілому не менш одного удару ногою в область грудної клітини, при чому, зважаючи на стан алкогольного сп`яніння, не контролював силу нанесення ударів, наносивши їх з достатньою силою.
Таке формулювання обвинувачення не узгоджується з подальшою кваліфікацією дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч.1 ст.119 КК України, як вбивство через необережність.
У вироку суд вказав на те, що удар ногою потерпілому був завданий не навмисно, а наслідки, що настали, у виді смерті ОСОБА_21 , обумовлені віком та станом здоров`я останнього, у зв`язку із чим в діях обвинуваченого вбачається не умисел, а злочинна недбалість.
В той же час, сам обвинувачений ОСОБА_6 взагалі заперечує факт заподіяння ним тілесних ушкоджень ОСОБА_21 . Тому незрозуміло, на підставі яких доказів суд встановив наявність необережної вини у ОСОБА_6 щодо злочинного наслідку - смерті ОСОБА_21 , і те, що дії обвинуваченого при нанесенні ударів ОСОБА_21 не були умисними.
У вироку зазначено, що обвинувачений ОСОБА_6 діяв з необережністю у вигляді злочинної недбалості. Разом з цим, суд, хоч і послався у вироку, але не проаналізував висновки експертів, відповідно до яких, встановлені у ОСОБА_21 тілесні ушкодження утворилися від неодноразової ударної дії тупих твердих предметів (предмету) з достатньою силою, індивідуальні властивості котрих не відобразилися в ушкодженнях з місцями прикладання сили що травмувала до правих передньої і бічної поверхонь грудної клітини і живота щодо кількості ударів. Причиною смерті ОСОБА_21 явилася сполучена закрита тупа травма грудної клітини і живота, що в своєму перебігу ускладнилася травматичним шоком та легенево-серцевою недостатністю. Між отриманою травмою та настанням смерті ОСОБА_21 є причинний зв`язок.
Не проаналізовані судом належним чином і показання свідків, а також всі інші докази у сукупності.
Крім того, у вироку суд зазначив, що конфлікт виник між обвинуваченим ОСОБА_6 і потерпілим ОСОБА_13 , який своїми діями спровокував ситуацію й провокував обвинуваченого, і всі наміри обвинуваченого щодо з`ясування стосунків були спрямовані саме проти ОСОБА_13 , а не потерпілого ОСОБА_21 . ОСОБА_21 своїми діями лише намагався перешкодити обвинуваченому потрапити безпосередньо до потерпілого ОСОБА_13 , активного опору обвинуваченому і будь-яких дій щодо нього не чинив, лише стояв між ним і потерпілим ОСОБА_13 .
При цьому, у вироку не міститься переконливого обґрунтування, яким чином вказані обставини підтверджують висновки суду в частині кваліфікації дій обвинуваченого за ч.1 ст.119 КК України, при тому, що суд визнав доведеним факт нанесення ОСОБА_6 всіх тілесних ушкоджень, встановлених у ОСОБА_21 , які перебувають у причинному зв`язку з настанням смерті останнього.
Не з`ясовано судом, відповідно і не відображено у вироку, коли саме настала смерть ОСОБА_21 .

На переконання колегії суддів, суд належним чином не з`ясував всіх обставин провадження, що мають істотне значення для прийняття законного, обґрунтованого і справедливого судового рішення, і не навів у вироку переконливих мотивів, чому прийняв одні докази та відкинув інші, свої висновки у вироку суд належним чином не вмотивував, крім того, висновки суду містять істотні суперечності, на що обґрунтовано звертається увага в апеляційних скаргах.
Також є слушними доводи представника потерпілого в апеляційній скарзі щодо не вирішення судом першої інстанції цивільного позову потерпілого ОСОБА_13 .

Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що цивільний позов був заявлений потерпілими ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , однак суд першої інстанції вирішив цивільний позов лише потерпілого ОСОБА_11 , в порушення вимог ст.ст.128, 129 КПК України, цивільний позов потерпілого ОСОБА_13 судом взагалі не вирішений.

Колегія суддів вважає, що вказані порушення кримінального процесуального закону, є істотними, оскільки перешкодили суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, у зв`язку з чим, оскаржуваний вирок суду, відповідно до вимог ст.ст.407, 409, 410, 412 КПК України, підлягає безумовному скасуванню.

Переглядаючи вирок суду у межах, передбачених ст.404 КПК України, колегія суддів позбавлена можливості виправити вказані недоліки, тому, виходячи із засад кримінального провадження, закріплених у ст.ст.7-9 КПК України, скасовуючи вирок суду першої інстанції, вважає за необхідне призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції.

При новому розгляді необхідно врахувати викладене в даній ухвалі, повно, всебічно та неупереджено дослідити всі обставини провадження та, в залежності від встановленого, прийняти законне, обґрунтоване та вмотивоване рішення.

Оскільки, відповідно до вимог ч.2 ст.415 КПК України, призначаючи новий розгляд в суді першої інстанції, суд апеляційної інстанції не має права вирішувати наперед питання про доведеність чи недоведеність обвинувачення, достовірність або недостовірність доказів, переваги одних доказів над іншими, застосування судом першої інстанції того чи іншого закону України про кримінальну відповідальність та покарання, інші доводи, викладені в апеляційних скаргах прокурора та представника потерпілих, підлягають перевірці при новому розгляді.

Враховуючи те, що обставини, які стали підставою для застосування щодо обвинуваченого ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, на цей час не змінились, колегія суддів, призначаючи новий розгляд, залишає у відношенні обвинуваченого раніше застосований щодо нього запобіжний захід - у вигляді тримання під вартою на строк до 20 травня 2019 року.

При новому розгляді питання щодо запобіжного заходу відносно обвинуваченого підлягає вирішенню в порядку, передбаченому ст.331 КПК України.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 410,412 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

апеляційні скарги процесуального прокурора ОСОБА_10 та представника потерпілих адвоката ОСОБА_8 задовольнити частково.

Вирок Заводського районного суду м. Запоріжжя від 09 грудня 2015 року, яким ОСОБА_6 визнано винним та засуджено за ч.1 ст.119 КК України, скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції.
Запобіжний захід у відношенні обвинуваченого ОСОБА_6 залишити у вигляді тримання під вартою до 20 травня 2019 року.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її оголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4