ПОЛТАВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Справа № 545/2041/18 Номер провадження 11-кп/814/370/19Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія ч.1 ст. 382 КК України СТ
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2019 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Полтавського апеляційного суду у складі:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
із секретарем ОСОБА_5 ,
за участі прокурора ОСОБА_6
захисника адвоката ОСОБА_7 ,
потерпілого - ОСОБА_8 ,
обвинуваченого ОСОБА_9
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою заступника прокурора Полтавської області ОСОБА_10 на вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2018 року,

В С Т А Н О В И Л А :

Цим вироком

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець м.Полтави, із середньою спеціальною освітою, одружений, маючий на утриманні двох неповнолітніх дітей 2002 та 2018 року народження, приватний підприємець, зареєстрований та проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,
засуджений за:

- ч.1 ст.382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн;
- ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі.
На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування покарання у виді обмеження волі з випробуванням з встановленням іспитового строку 2 роки та покладенням обов`язків, передбачених п.п. 1, 2 ч.1 ст. 76 КК України.
Відповідно до положень ч.3 ст.72 КК України покарання у вигляді штрафу визначено виконувати самостійно.
Цивільний позов потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_11 задоволено частково та стягнуто із ОСОБА_9 на користь ОСОБА_8 3898,75 грн. матеріальної шкоди, 2000 грн. моральної шкоди та 10000 грн. за надання правничої допомоги, на користь ОСОБА_11 2000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Стягнуто із ОСОБА_9 на користь Полтавського НДЕКЦ витрати за проведення експертизи у сумі 858 грн.

Вирішено питання щодо долі речових доказів.
Вироком суду ОСОБА_9 визнаний винуватий за таких обставин.

02 грудня 2014 року, відповідно до заочного рішення Полтавського районного суду Полтавської області, яке набрало законної сили 20.05.2015, ОСОБА_9 зобов`язано звільнити самовільно зайняту земельну ділянку сільськогосподарського призначення для сінокосіння та випасання худоби орієнтованою площею 0,2157 га, розташованої в адміністративних межах Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (поблизу Нижньомлинського шлюзу) прибережно-захисної смуги річки Ворскла.

Вказана земельна ділянка знаходиться за межами населених пунктів на території Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області поблизу Нижньомлинського шлюзу і протягом тривалого часу використовується ОСОБА_9 за відсутності відповідного рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування про передачу її у власність або подання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину щодо такої земельної ділянки.

06.07.2015 державним виконавцем Державної виконавчої служби Полтавського районного управління юстиції винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №480006210 з виконання виконавчого листа №2/545/1269/14 виданого 16.06.2015. Відповідно до рекомендованого повідомлення про вручення поштового відправлення, постанова про відкриття виконавчого провадження була вручена ОСОБА_9 28.07.2015, що свідчить про те, що останньому було відомо про відкриття виконавчого провадження. Крім того, на нього державним виконавцем накладалися штрафи за невиконання рішення суду, один з яких, ОСОБА_9 сплатив 08.02.2016, відповідно до платіжного доручення №406.

На самовільно зайнятій ОСОБА_9 земельній ділянці, орієнтованою площею 0,2157 га., що є власністю держави, розташованої в адміністративних межах Щербанівської сільської ради Полтавського району Полтавської області (поблизу Нижньомлинського шлюзу) прибережно-захисної смуги річки Ворскла, ОСОБА_9 розміщені тимчасові споруди: 7 дерев`яних альтанок, 4 дитячі гойдалки, 1 дитяча гірка, 1 металевий вагончик, 1 дерев`яний шлагбаум та 1 дерев`яний понтонний міст, які він використовує для здійснення підприємницької діяльності, таким чином змінив цільове призначення вказаної земельної ділянки та використовує останню без правовстановлюючих документів, тобто без відповідного рішення органу влади чи органу місцевого самоврядування про передачу її у власність або надання у користування (оренду) та за відсутності вчиненого правочину.

Таким чином, ОСОБА_9 , будучи ознайомленим із рішенням Полтавського районного суду Полтавської області від 02.12.2014, та виконавчим провадженням, умисно його не виконує та не звільняє самовільно зайняту земельну ділянку, орієнтованою площею 0,2157 га. призначену для сінокосіння і випасання худоби, тобто не виконує рішення Полтавського районного суду Полтавської області від 02.12.2014, що набрало законної сили 20.05.2015.

08 квітня 2018 року, приблизно о 12.00 год., ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, без дозволу власника потерпілого ОСОБА_8 , зайшов на територію належного потерпілому домогосподарства, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 , де на грунті особистого неприязного відношення до потерпілого, наніс металевою монтировкою один удар ОСОБА_8 в область потиличної частини голови, тим самим спричинивши легкі тілесні ушкодження, що спричинили короткочасний розлад здоров`я, у вигляді: закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку, забою, садна шкіри тім`яно-потиличної ділянки справа.

Після чого, ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння та знаходячись на території домогосподарства потерпілого, приблизно о 12.10 год. помітив дружину ОСОБА_8 ОСОБА_11 , яка прибігла на допомогу чоловіку, дістав розкладний ніж з карману верхнього одягу та, тримаючи його у правій руці, наніс ним один удар по правій руці потерпілої, чим заподіяв останній легке тілесне ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, у вигляді різаної рани м`яких тканин нижньої третини правого передпліччя.

На вказаний вирок прокурор подав апеляційну скаргу в якій, посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, зокрема, безпідставне застосування ст.75 КК України та незастосування ч.1 ст.70 КК України, невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винуватим та засудити за:

- ч.1 ст.382 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 1000 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що складає 17000 грн.;

- ч.2 ст.125 КК України до покарання у виді 2 років обмеження волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України за сукупністю злочинів призначити остаточне покарання у виді штрафу у розмірі 17000 грн. та 2 років обмеження волі, кожне з яких виконувати самостійно.

Свою апеляційну скаргу прокурор мотивував тим, що суд, в порушення ст.70 КК України, не визначив остаточне покарання за сукупністю злочинів. При цьому зазначив, що покарання у вигляді штрафу позбавляє можливості застосування норм ст.75 КК України та звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання з випробуванням із встановленням іспитового строку.

Вважає, що судом не взято до уваги, що ОСОБА_9 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, спричинив потерпілим тілесні ушкодження із застосуванням монтировки та ножа, що свідчить про його суспільну небезпеку, та в судовому засіданні потерпілі наполягали на суворому покаранні.

Апеляційні скарги інших учасників на момент апеляційного розгляду відсутні.

Заслухавши доповідача, прокурора, який просив задовольнити його апеляційну скаргу, думку потерпілого ОСОБА_8 , захисника ОСОБА_7 та обвинуваченого ОСОБА_9 , які просили апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок без змін, перевіривши доводи апеляційної скарги прокурора та матеріали кримінального провадження, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційних скарг.

Висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_9 у злочинах, передбачених ч.1 ст. 382, ч.2 ст. 125 КК України, а саме в умисному невиконанні рішення суду, що набрало законної сили, та у спричиненні умисного легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за які його засуджено, учасниками не оскаржується.

Доводи прокурора про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: незастосування норм ст. 70 КК України, є неспроможними з огляду на таке.

Відповідно до ч.3 ст. 72 КК України, основні покарання у виді штрафу та позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю при призначенні їх за сукупністю злочинів і за сукупністю вироків складанню з іншими видами покарань не підлягають і виконуються самостійно.
З п. 22 роз`яснень Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» вбачається, що при призначенні остаточного покарання за сукупністю злочинів шляхом повного або часткового їх складання заміна покарань провадиться за правилами, передбаченими ст. 72 КК України. Коли за злочини, що утворюють сукупність, призначено основні покарання різних видів, які не підлягають заміні (штраф, позбавлення права обіймати певні посади або займатися певною діяльністю), суд може застосувати принцип поглинення менш суворого покарання більш суворим або призначити кожне з них до самостійного виконання.
Отже, призначаючи покарання за ч.1 ст. 382 КК України у виді штрафу та зазначаючи про його самостійне виконання від покарання, призначеного за ч.2 ст. 125 КК України у виді обмеження волі, суд першої інстанції діяв відповідно до чинного законодавства.

Підстав для застосування ст. 70 КК України, а саме: призначення покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, не вбачає і колегія суддів апеляційного суду.

З огляду на вказане, суд правильно ухвалив рішення про окреме виконання покарань різних видів, які не підлягають заміні.
Крім цього, твердження прокурора про неправильне застосування ст. 75 КК України, оскільки дана норма не застосовується до штрафу, є безпідставним, так як суд призначивши покарання за ч.1 ст. 383 та ч.2 ст. 125 КК України, та визначивши їх до окремого виконання, на підставі ст. 75 КК України звільнив ОСОБА_9 від відбування покарання у виді обмеження волі. Штраф судом визначено до реального відбування.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого.

Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Колегією суддів встановлено, що суд першої інстанції, при призначенні покарання, відповідно до вимог закону, передбачених ст. 65, ст. 50 КК України і роз`яснень Пленуму Верховного суду України від 24.10.2003 № 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання», врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, які відповідно до ст. 12 КК України є злочинами невеликої та середньої тяжкості; особу обвинуваченого, який за місцем проживання характеризуються задовільно; обставини, які пом`якшують покарання, а саме: активне сприяння розкриттю злочинів, вперше притягується до кримінальної відповідальності; обставини, які обтяжують покарання: вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння та щодо осіб похилого віку.

З огляду на вказане, виходячи з установлених фактичних обставин кримінального провадження, які впливають на вибір виду покарання, а також з аналізу даних про особу обвинуваченого, врахувавши думку потерпілих, суд обґрунтовано дійшов висновку про необхідність призначення ОСОБА_9 найсуворішого покарання, передбаченого санкцією ч.2 ст. 125 КК України.

Разом з цим колегія суддів погоджується з рішенням суду першої інстанції, про те, що виправлення обвинуваченого можливе без ізоляції від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою, оскільки ОСОБА_9 свою вину у вчинених злочинах визнав та розкаявся у чиненому, злочин вчинив вперше, має на утриманні двох неповнолітніх дітей, одна з яких народилася у 2018 році.

Колегія суддів також враховує думку потерпілих, які просили залишити вирок суду щодо ОСОБА_9 без змін, пояснення потерпілого ОСОБА_8 , який у судовому засіданні апеляційної інстанції просив не посилювати обвинуваченому покарання.

Тому, безспірних правових підстав вважати звільнення ОСОБА_9 від відбування покарання у виді обмеження волі, з випробуванням на підставі ст. 75 КК України неправомірним, не вбачається.

Отже, призначене ОСОБА_9 покарання, передбачене санкціями ч. 1 ст. 382 та ч.2 ст. 125 КК України, відповідає вимогам статей 50, 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Окрім цього, слід зазначити, що прокурор у своїй апеляційній скарзі прокурор не ставить питання про призначення ОСОБА_9 більш суворого покарання за кожен з вчинених злочинів.

З огляду на викладене вище підстав, передбачених ст. 409 КПК України, для зміни чи скасування ухваленого по справі судового рішення щодо ОСОБА_9 , колегія суддів не вбачає, а отже апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення, а вирок Полтавського районного суду Полтавської області від 05 жовтня 2018 року щодо ОСОБА_9 без змін.

Ухвалу апеляційного суду може бути оскаржено в касаційному порядку безпосереднього до Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4