Справа № 591/64/18
Провадження № 1-кп/591/258/18
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

5 грудня 2018 року Зарічний районний суд м. Суми в складі головуючого судді - ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , потерпілого ОСОБА_4 , представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 , обвинуваченого ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , представника цивільного позивача ОСОБА_8 , розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження щодо обвинувачення

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Суми, громадянина України, не одруженого, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

В С Т А Н О В И В:

Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачено ч. 1 ст.286 КК України, (а.с.210-211 т.1) за таких обставин: 02.08.2017 близько 10 год. 45 хв. він, керуючи власним автомобілем марки «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 , рухаючись по вул. Харківська у напрямку до пр-ту. М.Лушпи, м. Суми, під час руху на регульованому перехресті вул. Харківська - СКД та виконанні маневру, повороту ліворуч на вул. СКД, знехтував безпекою дорожнього руху, не надав переваги в русі автомобілю «ИЖ 2715»д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який рухався в зустрічному напрямку по зустрічній смузі руху, що в подальшому призвело до зіткнення вказаних транспортних засобів.

У наслідок дорожньо-транспортної пригоди, потерпілому - пасажиру автомобіля «ИЖ 2715» д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_4 спричинені тілесні ушкодження у вигляді закритого компресійного перелому тіла 4-го поперекового хребця 1-го ступеня з вираженим больовим синдромом; остеохондрозу поперекового відділу хребта; кила дисків 4-5-го, 5-го поперекового, 1-го крижового хребців; люмбалгїї; забійної рани тім`яної ділянки голови; значного обмеження функції хребта, які відповідно до висновку судово-медичної експертизи проведеної ОКЗ «Сумське обласне бюро судово-медичної експертизи» №591 від 04.10.2017 кваліфікуються, як середньої тяжкості тілесні ушкодження і не є небезпечними для життя потерпілого в момент їх заподіяння.

Відповідно до висновку судової авто-технічної експертизи №19/119/9-1 /440е від 26.12.2017 водій ОСОБА_6 під час керування автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 по вул. Харківська в м. Суми повинен був бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, перед виконанням повороту ліворуч при зеленому сигналі основного світлофора, впевнитись у безпеці задуманого маневру та надати перевагу у русі автомобілю «ИЖ 2715», який рухався по зустрічній смузі руху у зустрічному напрямку, а якщо взаємне розташування транспортних засобів та їх швидкісні режими не дозволяють виконати вказаний маневр безпечно, то своєчасно відмовитися від його виконання, тобто діяти відповідно до вимог п.п. 2.3«б», 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України №1306 від 10.10.2001.

В даній дорожній ситуації водій ОСОБА_6 виїхавши на перехрестя вул. Харківська - вул. СКД на зелений сигнал світлофора, на момент початку маневру не впевнився у відсутності зустрічного транспортного засобу і виконуючи даний маневр, створив небезпеку для руху водієві автомобіля «ИЖ 2715» д.н.з. НОМЕР_2 ОСОБА_9 , тим самим порушуючи п.п. 2.3«б», 10.1, 16.6 ПДР, які з технічної точки зору, знаходяться в прямому причинному зв`язку із виникненням дорожньо-транспортної події та наслідками, що наступили.

Тобто, органи досудового розслідування вважають, що ОСОБА_6 під час керування 02.08.2017 автомобілем «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 на регульованому перехресті вул. Харківська - вул. СКД порушив вимоги п.п. 10.1, 16.6 Правил дорожнього руху України, що призвело до зіткнення із зустрічним автомобілем під керуванням ОСОБА_9 , внаслідок чого потерпілому - пасажиру автомобіля «ИЖ 2715» д.н.з. НОМЕР_2 , ОСОБА_4 спричинено середньої тяжкості тілесне ушкодження.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні вказаного кримінального правопорушення не визнав, вказував на те, що дійсно у зазначений в обвинувальному акті дату та час він їхав за кермом свого автомобіля по вул.Харківська у напрямку вулиці СКД по четвертій смузі. Оскільки його смуга руху була вільною та для нього був ввімкнений зелений сигнал світлофору, то він ввімкнув покажчик лівого повороту, виїхав на перехрестя, зупинився, надавши перевагу у русі автомобілям, що рухались по вул. Харківська у напрямку вул.С.Табали, а потім, коли «загорівся» жовтий сигнал світлофору та автомобілі зустрічного руху зупинились перед перехрестям, він почав завершувати свій маневр та повернув в напрямку на вул.СКД. Його швидкість при цьому була мінімальною (до 5 км на годину), тому, коли він раптово побачив автомобіль «ІЖ», який їхав, на його переконання, на забороняючий червоний сигнал світлофору зі швидкістю близько 70-80 км на год., то відразу загальмував і тут же зупинився. В той же час, коли він вже знаходився у нерухомому стані та інші автомобілі по ходу руху автомобіля «ІЖ» зупинились, останній продовжив свій рух, допустив зіткнення з його автомобілем по дотичній, потім продовжив рух прямолінійно, виїхав за межі проїзної частини та наїхав на металеву огорожу і електроопору. При цьому, до моменту зіткнення він автомобіль «ІЖ» не бачив, а тому вказати з якої смуги руху він виїхав на перехрестя сказати не може.

Суд, вислухавши обвинуваченого, потерпілого, свідків, оцінивши кожен доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних сторонами доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, дійшов таких висновків.
З наданих прокурором і досліджених судом документів, а саме: копії посвідчення водія та копії свідоцтва про реєстрацію транспортного засобу (а.с. 52 т.2) вбачається, що ОСОБА_6 є водієм та власником автомобіля марки «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 . Цих обставин не заперечував під час судового засідання і обвинувачений ОСОБА_6 .

Наявність в діях ОСОБА_6 об`єктивної сторони складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, прокурор підтверджував суду письмовими доказами, а також показами потерпілого ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_9 .
З протоколу огляду місця події (а.с.15-20 т.2) вбачається, що 02.08.2017 року об 11 год.40 хв. на перехресті вулиць СКД Харківська у м.Суми сталась дорожньо-транспортна пригода, в результаті якої відбулось зіткнення двох транспортних засобів, а саме: автомобіля марки «Mitsubishi Lancer» д.н.з. НОМЕР_1 під керуванням ОСОБА_6 та автомобіля «ИЖ 2715», д.н.з. НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_9 .

При цьому, відповідно до висновку судової автотехнічної експертизи №231 від 15.09.2017 року на період дорожньо-транспортної події система рульового керування, робоча гальмівна система та ходова частина автомобіля «Mitsubishi Lancer» знаходились у працездатних станах, при яких вони здатні виконувати задані функції у межах, встановлених нормативно-технічною документацією, а також, що технічних несправностей вказаних систем, які могли виникнути до ДТП або під час ДТП та впливати на їх працездатність експертом не виявлено(а.с.30-35 т.2).

В той же час, під час проведення досудового розслідування слідчим не було залучено експерта з метою проведення авто технічної експертизи та з`ясування питань справності вказаних систем та можливого виникнення несправності до або під час ДТП у автомобіля «ІЖ», що дає підстави стверджувати про те, що досудове розслідування проводилось з порушенням принципів всебічності і повноти.

Враховуючи такі обставини, під час судового розгляду за клопотанням представника потерпілого адвоката ОСОБА_5 було проведено авто товарознавчу експертизу (а.с.173-246 т.2), але на вирішення потерпілий та його представник поставили лише питання, які стосувались цивільного позову.

Як зазначалось вище, стороною захисту сам факт події ДТП не заперечувався, проте, обвинувачений заперечував обставини як вони зазначені в обвинувальному акті, а саме: зазначав, що він завершував маневр (поворот ліворуч) на жовтий сигнал світлофору, коли рух зустрічному транспорту вже був заборонений і автомобілі, які рухались йому назустріч, вже зупинились. Автомобіль «ІЖ», на його переконання, здійснював переїзд перехрестя на сигнал світлофору, який забороняв йому виїзд на перехрестя, з перевищенням швидкості та допустив зіткнення в той час, як його автомобіль повністю зупинився, оскільки він їхав з мінімальною швидкістю, що надало йому можливість загальмувати аж до повної зупинки як тільки він побачив небезпеку, а саме: автомобіль «ІЖ».

При цьому, сторона захисту наполягала на тому, що такі покази ОСОБА_6 є незмінними і про такі обставини ДТП він з самого початку повідомляв слідчого, але слідчий ці обставини не перевіряв, ігнорував та приймав до уваги лише обставини, про які зазначали ОСОБА_9 та ОСОБА_4 особи зацікавлені у тому, щоб саме ОСОБА_6 був визнаний винуватим у вчиненні ДТП, бо в противному разі, великою є ймовірність того, що вина за вчинення ДТП лягла б на іншого водія ОСОБА_9 , який керував автомобілем, що належить на праві власності ОСОБА_4 .

Безумовно протокол проведення слідчого експерименту за участю ОСОБА_6 в якості свідка від 14.11.2017 року в силу вимог п.1 ч.3 ст.87 КПК України суд не вправі визнавати допустимим доказом. Крім того, враховуючи вимоги п.1 ч.3 ст.87 КПК України, суд не може визнати допустимим висновок експерта від 28.11.2017 року №19/119/9-1/383е, оскільки цей висновок є доказом, який здобутий у тому числі з показань ОСОБА_6 , який на той момент був свідком, а в подальшому став підозрюваним та обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні.

Проте, ці докази було надано суду за клопотанням сторони захисту лише для того, щоб суд мав можливість пересвідчитись у тому, що покази ОСОБА_6 є незмінними, а досудове розслідування здійснювалось слідчим однобоко та нехтуючи вимогами кримінального поцесального законодавства щодо всебічності і повноти досудового розслідування.

Проаналізувавши надані сторонами докази, у тому числі з урахуванням позиції сторони захисту, у суду є всі підстави стверджувати про те, що слідчий під час здійснення досудового розслідування обставин, про які зазначав ОСОБА_6 , не перевіряв належними і допустимим доказами взагалі, а в основу обвинувального акту поклав відомості, що ґрунтувались на суперечливих, не перевірених іншими доказами показах потерпілого ОСОБА_4 і свідка ОСОБА_9 .

Так, більше чим через 3 місяці після внесення відомостей до ЄРДР та початку досудового розслідування, слідчим було проведено вперше слідчі експерименти за участю: ОСОБА_6 і ОСОБА_9 , які мали на той час статус свідків у кримінальному провадженні, та потерпілого ОСОБА_4 , а прокурор надав суду за власною ініціативою та за клопотанням сторони захисту складені за результатами проведення таких слідчих дій протоколи слідчих дій.

Також, суду в якості доказів надано два висновки експерта від 28.11.2017 року № 19/119/9-1/383е (а.с. 58-63 т.2) та від 26.12.2017 року №19/119/9-1/440е (а.с. 41-45 т.2). При цьому, перелік питань, які ставились перед одним і тим же експертом, не відрізнявся. Єдиною відмінністю було те, що серед вихідних даних, які зазначив слідчий у своїй другій постанові про призначення судової експертизи, відсутні відомості/обставини, про які зазначав ОСОБА_6 під час проведення слідчого експерименту. Слід звернути увагу на те, що як на момент винесення слідчим першої постанови про приначення експертизи, так і на момент призначення другої експертизи обидва водія учасника ДТП ( ОСОБА_6 та ОСОБА_9 ) мали статус свідків у кримінальному провадженні.

Згідно вихідних даних, про які зазначав слідчий у постанові про призначення обох експертиз та згідно протоколу про проведення слідчого експерименту за участю свідка водія автомобіля «ІЖ» ОСОБА_9 (а.с. 21-23 т.2), останній стверджував про те, що йому горів зелений сигнал світлофору, а коли він пересік «Стоп-лінію» та рухався по перехрестю, то на дальньому від нього світлофорі почав блимати зелений.

Слово в слово, аж до останньої крапки, як під копірку повторив такі ж відомості і ОСОБА_10 під час проведення за його участю слідчого експеримента (а.с. 24-26 т.2).

ОСОБА_6 ж, під час проведення за його участю слідчого експеримента та ще коли він був у кримінальному провадженні в якості свідка, зазначав про те, що він виїхав на перехрестя на зелений сигнал світлофору, посля цього, коли він надав перевагу у русі зустрічним автомобілям, побачив, що в цей час світлофор перемкнувся із жовтого на червоний і тому, будучи впевненим, що зустрічним автомобілям горить червоне світло, він почав завершувати маневр, проте, побачив автомобіль «ІЖ», який рухався на червоний сигнал світлофору, та відразу зупинився (а.с. 65-67 т.2).

Не дивлячись на такі суперечливі обставини, які було з`ясовано під час проведення слідчих дій, слідчий приймає до уваги лише версію одного водія та його пасажира, ігноруючи показами ОСОБА_6 , не усуває протиріч, не перевіряє покази кожного з учасників на достовірність, та зазначає їх у постанові про призначення експертизи в якості вихідних даних. Крім того, з незрозумілих причин вказує те, що транспортні засоби рухалсь на зелений сигнал світлофору, хоча, як зазначено вище, вихідні дані, які надавали учасники ДТП були з цього питання різними.

Слід зазначити про те, що протирічння в показах вказаних учасників стосувались не тільки кольору світлофору, а й - швидкісного режиму автомобілів учасників ДТП, що є ще однією важливою обставиною для встановленя дійсної картини події, а також - важливими вихідними даними, на підставі яких експерт має можливість відповісти на питання щодо наявності причинного зв`язку між діями водіїв та виникненням ДТП.

Так, водій автомобіля «ІЖ» - свідок ОСОБА_9 , надаючи вільні пояснення під час проведення слідчого експерименту, вказував на те, що його автомобіль перед перехрестям рухався зі швидкістю 60км/год, а автомобіль під керуванням ОСОБА_6 «накатом» зі швидкістю близько 5 км/год. В подальшому, під час проведення цього ж слідчого експерименту, свідок ОСОБА_9 вже вказує на те, що швидкість «Mitsubishi Lancer» спочатку становила 5 км/год, автомобіль«Mitsubishi Lancer» подалав відстань 6,9 м до місця зіткнення та, долаючи таку відставнь, набрав швидкість 40 км/год.

Але, слідчого такі покази не засмутили та під час проведення слідчого експерименту слідчий не перевірив шляхом досліджень чи випробувань відомості про те: чи міг автомобіль «Mitsubishi Lancer», долаючи відстань 6,9 м набрати швидкість 40 км/год. Експерт, який був присутній під час проведення слідчої дії, жодного питання з цього приводу не задав.

Як вже зазначалось, вільні пояснення потерпілого ОСОБА_4 під час проведення слідчого експерименту за його участю слово в слово повторюють пояснення свідка ОСОБА_9 , а, відповідаючи на запитання слідчого, ОСОБА_4 пояснював, що автомобіль «Mitsubishi Lancer» маючи спочатку швидкість 5 км/год, пришвидшився до 40 км/год, здолавши при цьому відстань 11,1 м до місця зіткнення.

При цьому, експерт у першому висновку від 28.11.2017 року, надаючи відповіді на поставлені слідчим питання зазначив, що у постанові про призначення експертизи маються протиріччя в показах учасників ДТП ( ОСОБА_9 , ОСОБА_4 та ОСОБА_6 ), які експертним шляхом не можливо уснути, тому оцінка водія «ІЖ» була надана у двох варіантах: згідно показів водія «Mitsubishi Lancer» та згідно показів водія «ІЖ».

Не дивлячись на такі обставини, та не усуваючи таких протиріч у показах учасників процесу шляхом проведення слідчих дій, як того вимагають норми КПК, слідчий у другій своїй постанові просто не зазначає відомості, про які зазначав ОСОБА_6 , взагалі не згадує про ті обставини, на яких зосереджував увагу ОСОБА_6 і залишає інші відомості, так як вони були зазначені і в першій постанові.

Тобто, як вбачається з Реєстру матеріалів досудового розслідування, ніяких слідчих дій слідчий у період з 17.11.2017 року по 30.11.2017 року (дати винесення постанов про призначення експертиз) не здійснював і, крім того, ОСОБА_6 і станом на 30.11.2017 року , коли експертиза призначена у кримінальному провадженні вдруге, був ще у статусі свідка, але, з незрозумілих причин його покази було виключено, а покази ОСОБА_9 та ОСОБА_4 в якості вихідних даних залишено для проведення експертизи.

Крім того, не дочекавшись висновку експерта за постановою від 30.11.2017 року, слідчий 18.12.2017 року оголосив ОСОБА_6 про підозру, в основу якої, судячи з даних, які містяться в Реєстрі, поклав тільки ті докази, яка грунтувались на показах свідка ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_4 , і повністю знехтував ті, які, навпаки, свідчили на користь ОСОБА_6 .

В подальшому, очевидним стало те, що експерт, другий свій висновок від 26.12.2017 року і оцінку дій водія « ОСОБА_11 надає лише згідно показів водія цього ж автомобіля.

Тобто, фактично проведення одного і того виду експертизи з поставленням на вирішення експерту одних і тих же запитань слідчий здійснив лише для того, щоб отримати передбачуваний висновок, який не містив протиріч в показах учасників ДТП.

28.12.2017 року слідчий повідомив стороні захисту про завершення досудового розслідування та відкриття матеріалів.

При цьому, сторона захисту 29.12.2017 року заявляла слідчому клопотання щодо необхідності перевірки відомостей, про які зазначав ОСОБА_9 , беручи участь у слідчому еспертименті щодо можливості автомобіля «Mitsubishi Lancer» набрати швидкість 40 км/год,. подолавши відстань 6,9 м., а також про необхідність проведення автотехнічної експертизи, оскільки вихідні дані, які надавав слідчий, є сумнівними. Проте, слідчий у задоволенні такого клопотання відмовив, посилаючись лише на те, що досудове розслідування завершено та, на його переконання, у справі зібрано достатньо доказів для підтвердження вини ОСОБА_6 та досліджено усі обставини справи (а.с. 97-98 т.2), і цього ж дня, 29.12.2017 року, склав обвинувальний акт.

На переконання суду, вищезазначені дії слідчого та отримання ним доказів у зазначений спосіб дають підстави стверджувати, що досудове розслідування здійснювалось з порушенням принципів законності, змагальності, права на захист, і має наслідки у виді: неповноти з`ясування обставин кримінального провадження однобокості, необ`єктивності та упередженості під час здійснення досудового розслідування.

Слід зазначити, що під час судового розгляду кожен з допитаних учасників кримінального провадження наполягав на тих обставинах щодо кольору сигналу світлофору, про які вони зазначали і під час досудового розслідування, а саме: потерпілий ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_9 вказували, що рухались на зелений сигнал світлофору, а обвинувачений ОСОБА_6 запевняв, що виїхав на перехрестя для здійснення повороту на вул.СКД на зелене світло світлофору, проте, маневр розпочав,коли ввімкнувся жовтий, а закінчував вже коли зустрічним автомобілям «горіло» червоне світло.

При цьому, відповідно до ч.1,6 ст.22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
В даному випадку, сторони з відповідними клопотаннями щодо доручення проведення слідчих дій з метою перевірки зазначених обставин, що мають істотне значення для крмінального провадження, до суду не зверталась.

На переконання суду, не з`ясування того: на який сигнал світлофора рухались автомобілі учасники ДТП та відсутність належних, допустимих та достовірних доказів з цього питання, при наявних протиріччях в показах учасників, які не були усунуті слідчим під час проведення досудового розслідування і не можуть бути усунені за ініціативою суду під час судового розгляду, не дає підстав беззаперечно стверджувати про те, що учасники ДТП рухались саме на зелений сигнал світлофору.

Тому, враховуючи зазначене, обставина про те, що учасники ДТП рухались на зелений сигнал світлофру, яка стала вихідними даними для експерта, є нічим іншим як припущенням слідчого.

Слід звернути увагу, що покази в іншій частині свідка ОСОБА_9 та потерпілого ОСОБА_4 в судовому засіданні різнились з відомостями, які вони зазначали під час проведення за їх участю слідчих експертиментів.

Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 суду показав, що 02.08.2017 року близько 11 год. він, як пасажир, та ОСОБА_9 , як водій, їхали на автомобілі «ІЖ» в напрямку Харківська Хіммістечко. На перехресті вулиць Харківська СКД їм горіло зелене світло, тому вони продовжили рух по третій смузі руху зі швидкістю 50-60 км/год, не зупиняючись на «стоп-лінії» перед перехрестям та не гальмуючи. Приблизно за 30 м до перехрестя він побачив на зустрічній смузі автомобіль «Mitsubishi Lancer», який спочатку стояв, а коли вони стали наближатись до нього(приблизно в 15 метрах), то останній почав рухатись зі швидкістю кілометрів 20-30 на годину. За 10 метрів від них швидкість «Mitsubishi Lancer» була 10-20 км/год. Розуміючи, що вказаний автомобіль за ПДР повинен їм надати перевагу, вони продовжили рух, проте, коли порівнялись з автомобілем «Mitsubishi Lancer», то останній різко прискорився (приблизно до 30 км/год) та вдарив їх автомобіль, від чого автомобіль «ІЖ» відкинуло до опори. Від такого удару він отримав травму хребта.

Свідок ОСОБА_9 показав суду, що 02.08.2017 року близько 11 години він їхав по третій смузі руху зі швикістю приблизно 50-60 км/год, по вул.Харківській у м.Сумах в напрямку «Пивзаводу» за кермом автомобіля «ІЖ», власником якого є ОСОБА_4 , а ОСОБА_4 був пасажиром. В районі перехрестя вулиць Харкіська СКД, метрів за 10-15, він побачив автомобіль «Mitsubishi Lancer», який рухався «накатом» та у якого був ввімкнений лівий покажчик повороту. Приблизно за 3-5 метрів до «Стоп-лінії» він побачив, як автомобіль «Mitsubishi Lancer» виїзжає прямо на його смугу руху, повертаючи на вул.СКД. При цьому, йому горіло чітко зелене світло, тому у нього склалось враження, що водій вказаного автомобіля просто не бачив автомобіля, яким керував він. Щоб уникнути лобового зіткнення він не гальмував, а різко повернув кермо праворуч та підставив лівий бік автомобіля «ІЖ», після чого автомобіль «Mitsubishi Lancer» прискорився до 20-30 км/год, проїхав приблизно 1 1,5 метри та ударив автомобіль «ІЖ». Від такого удару автомобіль «ІЖ» продовжив рух та зіткнувся з опорою. І вже від удару об опору і він, і пасажир ОСОБА_4 отримали тілесні ушкодження, після чого лікувались у лікарні. Його потерпілим у кримінальному провадженні не визнавали.

Таким чином, з викладеного вбачається, що покази потерпілого та свідка щодо швидкісного режиму автомобіля «Mitsubishi Lancer», щодо режиму світлофору відрізняються від тих, відомостей, які останні зазначали під час проведення за їх участю слідчого експерименту.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_12 , який залучався слідчим для проведення експертиз, повідомив суду, що він надавав відповіді на поставлені слідчим питання виключно на підставі вихідних даних, які слідчий зазначив у постановах про призначення експертиз ( від 17.11.2017 та від 30.11.2017). В першому випадку, з урахуванням наявності протиріч в показах, а в другому - оскільки покази таких протиріч не містили, тому і відповіді були надані в одному варіанті. Даних про швидкісний режим водія автомобіля ОСОБА_6 в 20 км/год, які зазначили у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_4 та свідок ОСОБА_9 , у нього не було на час проведення експертизи, тому відповіді на питання слідчого з урахуванням таких чи інших даних і не надавалась.

Суд вважає, що вищезазначені покази як свідка ОСОБА_9 , так і потерпілого ОСОБА_4 надані в судовому засіданні щодо швидкості руху транпортних засобів перед ДТП - є виключно їх суб`єктивним сприйняттям і не можуть бути оцінені судом як достовірні відомості, які мають значення для кримінального провадження. Крім того, до вищезазначених показів як свідка ОСОБА_9 , так і потерпілого ОСОБА_4 щодо швидкісних режимів автомобілів та режиму світлофора слід ставитись критично, оскільки вони є зацікавленими особами у даному кримінальному провадженні.

Крім того, оцінюючи протоколи слідчих експериментів здобутих під час досудового розслідування та досліджених під час судового розгляду, слід зазначити про таке.

Після прийняття в квітні 2012 р. нового КПК України, в Кодексі вже немає поняття «відтворення обстановки та обставин події», немає і такої слідчої дії, як «перевірка показань на місці». Главою 22 КПК України визначено вичерпний перелік слідчих дій, які вправі здійснювати органи досудового розслідування, визначено чітко мету їх проведення та порядок здійснення. Так, у ст.240 КПК України йдеться лише про слідчий експеримент, який проводиться з метою перевірки і уточнення відомостей, які мають значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, шляхом відтворення дій, обстановки, обставин певної події, проведення необхідних дослідів чи випробувань. Тобто, від перевірки показань на місці слідчий експеримент відрізняється суттю і суб`єктом. Перевірка проводилась згідно КПК 1960 року з особою, яка безпосередньо сприймала подію, і суб`єкт розкривав уявний спосіб шляхом демонстрації (показу) його на реальних предметах матеріальної обстановки на тому самому місці. Під час же слідчого експерименту, навпаки, дослідні дії складають його суть і є методом одержання та перевірки інформації.

Зі змісту наданих стороною обвинувачення протоколів слідчих експериментів вбачається, і як вже зазначалось вище, слідчий ніякого відтворення події, як і дослідів чи випробувань з потерпілим ОСОБА_4 чи свідком ОСОБА_9 не проводив, а фактично провів допит свідка та потерпілого на місці ДТП, де вони просто вказували ймовірне місце зіткнення, місце перебування автомобілів в момент виявлення, а також швидкості цих автомобілів. При цьому, обстановка та умови, в яких відбулась дорожньо-транспортна пригода слідчим не відтворювались та не враховувались. Так, як слідчий експеримент за участю потерпілого ОСОБА_4 , так і слідчий експеримент за участю свідка ОСОБА_9 проводився в погодних умовах, які не відповідали тим, що були під час події. Так, на момент ДТП була ясна, сонячна погода, а на момент проведення слідчих дії похмура, а за участю потерпілого не тільки похмура, а й мокра проїздна частина та наявний сніг. Але, як для слідчого , так і для інших учасників події такі обставини не були суттєвими, про що вони зазначили у протоколі.

Тобто, вищевикладені обставини дають підстави стверджувати про те, що ніякої перевірки жодної інформації, яку під час проведення слідчої дії надавали потерпілий та свідок, слідчим здійснено не було, хоча, як зазначалось вище, саме перевірка інформації методом дослідження або шляхом відтворення і є метою проведення слідчого експерименту.

Фактично слідчий провів допит учасників на місті, де відбулась ДТП, тому для нього і не були важливі умови та обставини, в яких відбулось ДТП. Але, відповідно до ст.23 КПК України показання учасників кримінального провадження суд отримує усно.

Суд розцінює це як порушення вимог кримінального процесуального закону, що спричиняє втрату доказового значення одержаних від потерпілого та свідка даних, оскільки такі дані є сумнівними, суперечливими, такими, що носять виключно суб`єктивний характер, а протоколи складені за результатами проведення таких слідчих дій (а.с.21-26 т.2) є недопустимими доказами і суд не вправі посилатись на них при ухваленні рішення.

Наданий же суду в якості доказу висновок від 26.12.2017 року №19/119/9-1/440е є необ`єктивним, таким, що ґрунтується на не перевірених іншими доказами вихідних даних, а тому не може бути покладений в основу рішення як належний і допустимий.

Крім того, слід зазначити, що вказаний висновок в сукупності з іншими доказами не підтверджує беззаперечно та поза розумним сумнівом вину ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, а при оцінці таких висновків експертів, як доказів, суд повинен застосовувати критерій доведення «поза розумним сумнівом», про який неодноразово зазначав Європейський суд з прав людини в своїх рішеннях («Коробов проти України» від 21.10.2011 року, «Федорченко та Лозенко проти України» 20 вересня 2012 року, «Ірландія проти Сполученого Королівства» від 18.01.1978 року), вказуючи, що така доведеність може випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростованих презумпцій факту і, ухвалюючи обвинувальний вирок, суд має бути переконаний поза межами розумного сумніву, що кожен із суттєвих елементів інкримінованого особі кримінального правопорушення є доведеним (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Дж. Мюррей проти Сполученого Королівства»).

Крім того, у справі «Barberа, Messegu and Jabardo v. Spain» від 6 грудня 1998 р. (п.146) Європейський Суд з прав людини встановив, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді дотримувались принципу презумпції невинуватості і не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину; а обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь підсудного.

Про неповноту досудового розслідування свідчить і така обставина.

В практиці розкриття та розслідування, пов`язаних з дорожньо-транспортними пригодами дуже важливим є дослідження слідів транспортних засобів, під якими розуміють матеріально фіксовані відображення окремих частин транспорту, і саме дослідження слідової картини ДТП дозволяє вирішити як ідентифікаційні і діагностичні завдання трасології, так і з`ясувати дійсні обставини події, що сталась.

В даному випадку, як вбачається з протоколу огляду місця події (а.с. 15-20 т.2), в ході огляду було виявлено сліди гальмування автомобіля «ІЖ», які надавали можливість органам досудового розслідування встановити не тільки напрямок руху та місце зіткнення транспортних засобів, а й приблизну швидкість руху транспортного засобу перед гальмуванням, що сприяло б з`ясуванню дійсних обставин розслідування події.

Проте, як вбачається з висновку транспортно-трасологічної експертизи №1915 від 29.11.2017 року слідчим на вирішення експерту було посталено лише одне питання, а саме: щодо місцезнаходження зіткнення автомобілів, виходячи із зафіксованої при ОМП слідчої картини місця ДТП (а.с.36-38 т.2).

Експерт, дослідивши таку слідові картину, що була зафіксована в протоколі огляду місця події, встановив, що місце зіткнення автомобіля «ІЖ» з автомобілем «Mitsubishi Lancer» знаходиться на перехресті вул..Харківська та вул..СКД в м.Суми, на смузі руху автомобіля «ІЖ» перед зафіксованого осипу грунту, тобто, в продольній площині на відтані не ближче 18,4 м до умовної лінії обраного орієнтиру, та що більш точне визначення розташування місця зіткнення транспортних засобів, відносно елементів проїзної частини, експерту не вдалось за можливе, за відсутністю достатніх інформативних ознак.

Інших питань, щодо можливого виміру швидкості руху автомобіля «ІЖ» враховуючи такі зафіксовані сліди гальмування, на вирішення експерту слідчий не ставив.

Враховуючи те, що стороною обставинувачення не було надано суду належних, достовірних і допустимих доказів на підтвердження обставин ДТП, покази учасників ДТП (потерпілого ОСОБА_4 , свідка ОСОБА_9 , з одного боку, та обвинуваченого ОСОБА_6 , з іншого) є суперечливими і на стадії досудового розслідування слідчим таких протиріччя не було усунуто, а суд на стадії судового розгляду за власної ініціативи такі протиріч не має можливості усунути, тому в даному випадку суд повинен застосувати принцип презумнцип невинуватості, передбачений ст..17 КПК України та відповідно до якого: усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи таніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.
Об`єктивна сторона складу злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, окрім іншого передбачає, зокрема, наявність такої обставини, як наслідки у виді спричинення потерпілому певного ступеня тяжкості тілесних ушкоджень.

Як зазначалось вище та повідомили в суді допитані учасники кримінального провадження: як потерпілий ОСОБА_10 , так і свідок ОСОБА_9 в результаті вказаної ДТП отримали тілесні ушкодження.

При цьому, згідно даних, які містяться в Реєстрі матеріалів досудового розслідування, який додано до обвинувального акту, слідчим вживались заходи забезпечення кримінального провадження тільки щодо свідка ОСОБА_9 , а саме: за результатами санкціонованого слідчим суддею тимчасового доступу до документів, слідчим було здобуто оригінали медичної документації вказаного учасника ДТП. Проте, в подільшому ОСОБА_9 статус потерпілого у кримінальному провадженні не було надано, а медичну документацію було повернуто законному володільцю.

В обвинувальному акті, сторона обвинувачення, пославшись висновок судово - медичної експертизи №591 від 04.10.2017 зазначила, що усі тілесні ушкодження ОСОБА_10 у вигляді: закритого компресійного перелому тіла 4-го поперекового хребця 1-го ступеня з вираженим больовим синдромом; остеохондрозу поперекового відділу хребта; кила дисків 4-5-го, 5-го поперекового, 1-го крижового хребців; люмбалгїї; забійної рани тім`яної ділянки голови; значного обмеження функції хребта, - він отримав у наслідок ДТП, а експертом було кваліфіковано такі тілесні ушкодження як ушкодження середньої тяжкості.

Допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 суду розповів про те, що проводив призначену слідчим експертизу на підставі копій медичної документації. При цьому, що заважало слідчому здобути оригінали такої документації не знає та він не заявляв слідчому відповідного клопотання про витребування оригіналів документів для можливості проведення експертизи. Крім того, він пояснював, що про наявні у ОСОБА_4 діагнози він знав з копій наданих йому на дослідження документів. Пояснював, що остеохондроз це захворювання, а не травма; люмболгія це біль у хребті, яка може бути викликана як остеохондрозом, так і травмою; значне обмеження функцій хребта також може бути викликано не лише травмою, а й остеохондрозом.

Враховуючи такі пояснення не зрозуміло: чому сторона обвинувачення зазначає остеохондроз, люмболгію та значне обмеження функцій хребта, що виявлені лікарями у ОСОБА_4 як травми, які виникли внаслідок ДТП. Крім того, не зрозуміло: чому і експерт, маючи спеціальні знання в цій галузі, включив вказані діагнози до переліку ушкоджень, які кваліфікував як такі, що настали внаслідок ДТП.

Тобто, обставини обвинувального акту щодо переліку отриманих ОСОБА_4 тілесних ушкоджень саме в результаті ДТП не відповідають дійсним обставинам справи. Суд же позбавлений можливості самостійно змінювати обвинувачення, оскільки це не передбачене чинним КПК України та призведе до порушення права обвинуваченого на захист.
Крім того, висновок експерта за №591 від 04.10.2017 року суду не надавався.

Згідно Реєстру матеріалів досудового розслідування висновок за вказаним номером слідчий і не отримував, проте, за результатами прийнятого ним рішення від 07.09.2017 року експертом ОСОБА_14 виготовлявся висновок № 953 від 04.10.2017 року, який прокурором і було надано суду в якості доказу.

Дослідивши висновок експерта № 953 від 04.10.2017 року (а.с.28-29 т.2), суд вважає, що такий доказ не можна визнати допустимим з огляду на такі обставини.

Відповідно до п.п. 4.1., 4.4. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України N 6 від 17.01.1995 року «Судово-медична експертиза з метою встановлення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень проводиться судово-медичним експертом шляхом медичного обстеження потерпілих. Проведення цієї експертизи тільки за медичними документами (історії хвороби, індивідуальній карті амбулаторного хворого тощо) допускається у виняткових випадках і лише за наявності справжніх повноцінних документів... При проведенні судово-медичної експертизи експерт повинен використовувати оригінали медичних документів. У виняткових випадках дозволяється використання копій і виписок, за умови відображення в останніх вичерпних відомостей про ушкодження та їх клінічний перебіг. Ці документи мають бути засвідчені підписом лікаря і печаткою лікувального закладу.»

Як зазначалось вище, допитаний в судовому засіданні експерт ОСОБА_13 повідомив, що потерпілого він не досліджував та експертизу провів на підставі ксерокопії історії хвороби потерпілого.

При цьому, згідно даних, які містяться у Реєстрі матеріалів досудового розслідування, слідчий заходів забезпечення кримінального провадження щодо медичної документації ОСОБА_4 , а також заходів щодо отримання оригіналів медичної документації не вживав, а так звана «ксерокопія історії хвороби потерпілого» була витребувана ним з лікарні в порядку ст.93 КПК України.

Відповідно до ст..99 КПК України сторона кримінального провадження, потерпілий зобов`язані надати суду оригінал документа. Оригіналом документа є сам документ. Для підтвердження змісту документа можуть бути визнані допустимими й інші відомості, якщо:

1) оригінал документа втрачений або знищений, крім випадків, якщо він втрачений або знищений з вини потерпілого або сторони, яка його надає;

2) оригінал документа не може бути отриманий за допомогою доступних правових процедур;

3) оригінал документа знаходиться у володінні однієї зі сторін кримінального провадження, а вона не надає його на запит іншої сторони.

Надані ж суду ксерокопії, які здобув слідчий під час досудового розслідування та надавав експерту для проведення експертного дослідження, не є оригіналами або належним чином засвідченеми копіями.

Враховуючи такі обставини, експертом вимоги п.п. 4.1., 4.4. «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень», затверджених Наказом МОЗ України N 6 від 17.01.1995 року , щодо здійснення експертизи на підставі оригіналів документів не було виконано.

За таких обставин, складений експертом на підставі неналежно оформлених копій документів висновок № 953 від 04.10.2017 року є недопустимим доказом (а.с.28-29 т.2).

Будь-яких інших належних і допустимих доказів на підтвердження об`єктивної сторони кримінального правопорушення щодо ступеня тяжкості тілесних ушкоджень суду надано не було.

Таким чином суд, оцінивши досліджені по справі докази з точки зору їх допустимості, належності, достовірності і достатності, прийшов до переконання, що зібрані стороною обвинувачення по справі докази не підтверджують висунутого стовно ОСОБА_6 обвинувачення, не доводять наявність в діях ОСОБА_6 об`єктивної сторони кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, сторона обвинувачення не довела винуватість особи поза розумним сумнівом, та сумніви щодо доведеності обвинувачення усунути неможливо, а тому суд тлумачить їх на користь обвинуваченого.

Згідно п.3 ч. 1 ст. 373 КПК України у разі, якщо не доведено, що в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення - ухвалюється виправдувальний вирок.

Цивільні позови: прокурора в інтересах держави в особі Департаменту фінансів, економіки та інвестицій Сумської міської ради до обвинуваченого ОСОБА_6 про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_4 в розмірі 4802,85 грн. (а.с. 6 т.1), а також потерілого ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ПрАТ СК «ПЗУ Україна» про стягнення моральної та матеріальної шкоди (а.с. 49-51 т.1), суд, на підставі ч. 3 ст. 129 КПК України, вважає за необхідне залишити без розгляду, роз`яснивши, що залишення заявленого в кримінальному провадженні позову без розгляду не перешкоджає зверненню до суду з позовом в порядку цивільного судочинства.

Процесуальні витрати на залучення експертів для проведення експертиз у розмірі 4330,30 грн., згідно наданих довідок про вартість, віднести на рахунок держави (а.с. 39,40,64 т.2).

Керуючись ст.ст. 368, 370, 373 КПК України, суд, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_6 визнати невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч.1 ст.286 КК України та виправдати у зв`язку з не доведенням стороною обвинувачення того, що в його діянні є склад кримінального правопорушення.

Процесуальні витрати на залучення експертів у розмірі 4330,30 грн. віднести на рахунок держави.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Департаменту фінансів, економіки та інвестицій Сумської міської ради до обвинуваченого ОСОБА_6 про стягнення витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_4 в розмірі 4802,85 грн. залишити без розгляду.

Цивільний позов ОСОБА_4 до ОСОБА_6 та ПрАТ Страхової компанії «ПЗУ Україна» про стягнення моральної та матеріальної шкоди - залишити без розгляду.

Вирок суду може бути оскаржений протягом тридцяти днів з дня його проголошення до Апеляційного суду Сумської області через Зарічний райсуд м.Суми. Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не подано, а у разі подання апеляційної скарги після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя ОСОБА_1