Справа № 463/1846/19 Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-сс/811/251/19 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

03 квітня 2019 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Львівського апеляційного суду в складі

головуючого судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря судового засідання: ОСОБА_5 ,
апелянта: ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Львові справу за апеляційною скаргою ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 15 березня 2019 р.,

ВСТАНОВИЛА:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді матеріали скарги ОСОБА_6 на незаконну бездіяльність посадових осіб Територіального управління Державного бюро розслідувань, розташованого у м. Львові, щодо невнесення відомостей у Єдиний реєстр досудових розслідувань за його зверненням до народного депутата України ОСОБА_7 №3 від 12 січня 2019 р. повернуто скаржнику.

Таке рішення обґрунтоване тим, що згідно вимог кримінального процесуального закону зі скаргою на бездіяльність слідчого, яка полягає у нереєстрації інформації про вчинений злочин в Єдиному реєстрі досудових розслідувань, має право звертатися заявник, яким до державного органу, уповноваженого розпочинати досудове розслідування, подано заяву або повідомлення про вчинення кримінального правопорушення. У даному ж випадку ОСОБА_6 подав звернення про вчинення злочину, передбаченого ст.364 КК України, керівництвом ГУНП у Львівській області, Сихівського ВП ГУНП у Львівській області, прокурорами та суддями місцевих судів до депутата Верховної Ради України ОСОБА_7 . Відповідно, слідчий суддя зробив висновок, що ОСОБА_6 не є заявником в розумінні ч.1 ст.60 КПК України, оскільки заяву про вчинений злочин подав народному депутату, а не органу досудового розслідування, тому позбавлений права оскаржувати бездіяльність слідства. Крім цього, повертаючи ОСОБА_6 подану ним скаргу, слідчий суддя взяв до уваги те, що така скарга може бути подана протягом десяти днів з дня вчинення відповідної бездіяльності слідчим, однак з урахуванням того, що ОСОБА_6 із заявою про вчинений злочин не звертався безпосередньо до органу досудового розслідування, встановити, чи вклався скаржник у цей строк, неможливо.

Не погоджуючись з постановленою ухвалою, ОСОБА_6 подав на неї апеляційну скаргу, в якій стверджує про незаконність та необґрунтованість такої. Зокрема, зазначає, що оскаржуваною ухвалою слідчого судді його безпідставно позбавлено статусу заявника. Апелянт визнає, що із заявою про вчинений злочин звернувся до народного депутата, однак вважає, що це не є порушенням, адже відповідна посадова особа повинна скерувати звернення до компетентного органу, який уповноважений його розглянути. У даному випадку депутат направив заяву ОСОБА_6 до належного органу досудового розслідування, однак це не свідчить, що заявником є депутат. На думку апелянта, подача заяви про вчинений злочин через депутата є формою реалізації права особи на вибір ефективного способу захисту, адже заявник позбавлений можливості самостійно визначити, який правоохоронний орган уповноважений розглядати його звернення щодо вчиненого злочину, а статус народного депутата передбачає, що в разі надходження до нього відповідної заяви, він повинен скерувати її за належністю. Тому виконання функції з пересилання звернення до уповноваженого державного органу не надає депутату прав і обов`язків заявника, особою з таким процесуальним статусом є власне та особа, яка подала звернення з описом фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення. Також, на переконання апелянта, слідчий суддя безпідставно не врахував, що ОСОБА_6 є потерпілим, адже йому вчиненим злочином заподіяно шкоду. З урахуванням цього ОСОБА_6 наполягає, що він має право оскаржувати бездіяльність слідчого не тільки як заявник, але і як потерпілий від злочину. Необґрунтованими, на думку апелянта, є посилання слідчого судді на неможливість визначення, чи дотримався скаржник визначеного строку на подачу скарги. Як стверджує ОСОБА_6 , у розпорядженні слідчого судді була наявною інформація про дату надання відповіді правоохоронним органом на звернення про вчинений злочин і дату її отримання заявником. Тому жодних перешкод для правильного обчислення строків не було. З урахуванням наведеного апелянт просить оскаржувану ухвалу слідчого судді скасувати як таку, що не відповідає вимогам процесуального закону, і повернути справу для розгляду до суду першої інстанції.

Заслухавши доповідача, пояснення ОСОБА_6 на підтримання доводів поданої ним апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Приймаючи рішення про повернення скарги, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі зазначив, що в силу положень ч.1 ст.60 КПК України ОСОБА_6 не може вважатися заявником, оскільки із заявою про вчинення кримінального правопорушення до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування не звертався, тому не наділений процесуальним правом на подання скарги на бездіяльність щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

На думку колегії суддів, такий висновок слідчого судді суперечить фактичним обставинам справи.

Так, згідно з п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні може бути оскаржена бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим кодексом строк.

Як вбачається з матеріалів справи, ОСОБА_6 дійсно своє звернення №3 (заява/повідомлення про кримінальне правопорушення) надіслав на адресу народного депутата ОСОБА_7 , яке в подальшому для розгляду було скеровано за належністю до відповідного правоохоронного органу. Тобто правоохоронний орган розглядав саме це звернення, а не звернення народного депутата, що слідує із відповіді, наданої ОСОБА_6 листом ТУ ДБР у м. Львові №Ц-1/3-19 від 25 лютого 2019 р. Таким чином, ОСОБА_6 , хоча і не подавав заяву про вчинення кримінального правопорушення безпосередньо до органу державної влади, уповноваженого розпочати досудове розслідування, однак, набув статусу заявника в силу переадресації його звернення народним депутатом України за належністю компетентному правоохоронному органу, а тому, на думку колегії суддів, має право на подачу скарги в порядку глави 26 КПК України.

Враховуючи наведене, оскаржувана ухвала про повернення скарги ОСОБА_6 підлягає скасуванню, а справа направленню до суду першої інстанції для розгляду в порядку, визначеному главою 26 КПК України.

Керуючись ст.ст.405, 407, 419, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_6 задоволити.

Ухвалу слідчого судді Личаківського районного суду м. Львова від 15 березня 2019 р., якою матеріали скарги ОСОБА_6 повернуто скаржнику скасувати, а справу направити у Личаківський районний суд м. Львова для розгляду в порядку глави 26 КПК України.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4