ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
8 листопада 2018 року

справа №263/7666/15-к
провадження №51-4114км18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,

розглянув у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0002050, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого в порядку ст. 89 Кримінального кодексу України (далі КК), та

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Костянтинівки, жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

за касаційними скаргами прокурора на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 1 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а також захисника ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 1 вересня 2016 року.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 травня 2016 року ОСОБА_6 та ОСОБА_7 засуджено кожного за ч. 3 ст. 187 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років з конфіскацією всього майна, яке є їхньою власністю.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_9 у рахунок відшкодування моральної шкоди по 5 000 грн з кожного.

Апеляційний суд Донецької області ухвалою від 1 вересня 2016 року залишив вирок щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 без зміни.

ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнано винуватими у тому, що вони 8 березня 2015 року близько 23:30 умисно, з корисливих мотивів, переслідуючи мету заволодіння чужим майном, із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я потерпілого, діючи за попередньою змовою групою осіб, перебуваючи на території Маріупольського державного гуманітарного університету (МДГУ), здійснили напад на ОСОБА_9 , під час якого заподіяли потерпілому тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості у вигляді відкритого перелому щелепи в ділянці ментального відділу зліва без зміщення, після чого, подолавши волю ОСОБА_9 до опору, разом заволоділи майном потерпілого на загальну суму 960 грн та втекли з місця скоєння злочину, розпорядившись у подальшому викраденим майном на свій розсуд.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування ухвали апеляційного суду у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та про призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції.
На обґрунтування своїх доводів зазначає, що:
- суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку, формулюючи обвинувачення, визнане судом доведеним, не зазначив кваліфікуючих ознак об`єктивної сторони складу злочину, передбаченого ч. 2 ст. 187 КК, а саме: не вказав, у чому виявилася попередня змова між засудженими, які ролі були між ними розподілені; крім того, не вказав способу та механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому кожним із обвинувачених;
- вказані порушення залишилися поза увагою апеляційного суду при перевірці зазначеного кримінального провадження, а тому ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК).

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_8 в інтересах засудженого ОСОБА_7 посилається на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, просить скасувати судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Обґрунтовуючи свої доводи, зазначає, що:
- суд першої інстанції в мотивувальній частині вироку сформулював обвинувачення, яке суперечить вимогам КПК, оскільки не вказав, у чому виявилася попередня змова між засудженими, які ролі були між ними розподілені;
- попередньої змови між засудженими не було, і доказами змову не підтверджено;
- у ОСОБА_7 був відсутній корисливий мотив, а тому дії останнього слід кваліфікувати за ч. 1 ст. 122, 198 КК, а ОСОБА_6 відповідно за ч. 1 ст. 186 КК;
- ОСОБА_7 та ОСОБА_6 були позбавлені можливості для ознайомлення з матеріалами кримінального провадження для подачі касаційних скарг;
- суд апеляційної інстанції розглянув провадження формально, ретельно всіх доводів, зазначених в апеляційних скаргах, не перевірив і свого рішення про залишення без зміни вироку суду першої інстанції не мотивував, чим порушив ст. 419 КПК.

Позиції учасників судового провадження
Від учасників процесу заперечень на касаційні скарги не надходило.

У судовому засіданні прокурор вимоги касаційних скарг прокурора та захисника не підтримав.

Мотиви Суду
Відповідно до положень ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

У касаційній скарзі порушується питання про перевірку судових рішень у касаційному порядку у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неповнотою судового розгляду. Проте зазначені обставини відповідно до вимог ст. 438 КПК не можуть бути підставою для скасування або зміни судових рішень у касаційному порядку. Крім того, згідно з вимогами ст. 433 КПК суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні розбійного нападу за попередньою змовою групою осіб ґрунтується на сукупності доказів, досліджених судом, і є правильним.
Доводи, наведені в касаційних скаргах, щодо істотних порушень судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, так як у вироку не вказано, у чому виявилась попередня змова між ОСОБА_6 та ОСОБА_7 щодо розподілу ролей та не вказано механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_9 є аналогічними доводам апеляційних скарг прокурора та засудженого ОСОБА_6 , були предметом перевірки судом апеляційної інстанції та обґрунтовано визнані безпідставними. Суд апеляційної інстанції навів в ухвалі переконливі мотиви про відсутність підстав для їх задоволення.

Зі змісту вироку вбачається, що вина засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у вчиненні за попередньою змовою групою осіб розбійного нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із застосуванням насильства, небезпечного для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу, визначеного ч. 2 ст. 187 КК України, підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_9 в судовому засіданні, який показав, що 8 березня 2015 року ввечері на зупинці біля університету він побачив ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , які наздогнали його та узгоджено і одночасно вчинили напад на нього, завдавши численних ударів руками та ногами в різні частини тіла. При цьому, коли потерпілий лежав на землі, ОСОБА_7 перевіряв його кишені, а ОСОБА_6 не дозволяв у цей час ОСОБА_9 підвестися.
Судом при постановленні вироку також враховано, що в певній частині зазначені обставини підтверджуються і показаннями самих засуджених.
Так, засуджений ОСОБА_6 у судовому засіданні дав показання про те, що він з ОСОБА_7 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту біля МДГУ на пр. Будівельників у м. Маріуполі, побачили п`яного ОСОБА_9 , ОСОБА_7 пішов слідом за ним. Наздогнавши їх через хвилину на території університету МДГУ, ОСОБА_6 побачив ОСОБА_9 , який лежав на землі, взяв у нього мобільний телефон та гроші, а потім зустрів ОСОБА_7 , який повідомив, що ударив потерпілого декілька разів, зокрема, завдав удару в щелепу. Чи бачив ОСОБА_7 , як він взяв мобільний телефон у потерпілого, не знає.
Засуджений ОСОБА_7 під час розгляду кримінального провадження в суді також вказав, що коли він з ОСОБА_6 перебували на зупинці громадського транспорту, до них підійшов ОСОБА_9 . Через образу він наздогнав останнього на території університету МДГУ та завдав двох ударів в обличчя, від чого той впав. Коли підійшов ОСОБА_6 , він не бачив, чи забирав останній телефон у потерпілого. Під час проведення слідчого експерименту ОСОБА_7 усе розповів правильно, при цьому йому ніхто не погрожував.
При цьому суд критично оцінив у вироку показання обвинувачених у частині того, що вони вину визнають частково, заперечують попередню змову та корисливий мотив вчиненого злочину, посилаючись на застосування під час досудового розслідування недозволенних методів ведення слідства, оскільки факт здійснення злочину підтверджено показаннями потерпілого та іншими матеріалами кримінального провадження, дослідженими в ході судового розгляду. Крім того, суд узяв до уваги, що постановою прокуратури Донецької області від 23 травня 2016 року кримінальне провадження щодо працівників Жовтневого РВ ММУ ГУМВС України в Донецької області за фактом застосування до ОСОБА_6 та ОСОБА_7 недозволених методів ведення досудового слідства закрито на підставі ч. 1 ст. 284 КПК за відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 365 КК.
Водночас суд урахував, що показання потерпілого ОСОБА_9 підтверджуються показаннями свідків, даними протоколів огляду місця події, пред`явлення особи для впізнання, огляду речей та документів, слідчих експериментів, висновком експерта та іншими доказами, які узгоджуються між собою.
Вищевказані докази ретельно досліджено судом першої інстанції та визнано достатніми та допустимими доказами, які у своїй сукупності доводять висунуте ОСОБА_6 та ОСОБА_7 обвинувачення.
Отже, за таких обставин суд дійшов обґрунтованого висновку щодо встановлення попередньої змови на вчинення розбійного нападу, корисливого мотиву вчиненого злочину, ролі кожного з обвинувачених та механізму скоєння злочину відповідно до викладеного в обвинувальному акті пред`явленого обвинувачення, що знайшло своє відображення у вироку.
На підставі наведеного, враховуючи, що попередня домовленість на вчинення злочину може відбутися у будь-якій формі, у тому числі усній або за допомогою конклюдентних дій, Суд погоджується з такими висновками та вважає, що за встановлених судом першої інстанції обставин дії засуджених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 187 КК кваліфіковано правильно.
Апеляційний розгляд кримінального провадження проведено з дотриманням вимог кримінального процесуального закону. Наведені прокурором та обвинуваченими в апеляційних скаргах доводи, які за своїм змістом аналогічні доводам касаційних скарг, належним чином перевірено й спростовано. Ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Таким чином, даних, які би свідчили, що судом неправильно застосовано закон України про кримінальну відповідальність або допущено такі істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення, не виявлено.

Крім цього, Суд бере до уваги, що ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 липня 2017 року кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 було знято з касаційного розгляду і повернуто до Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області для виконання вимог, передбачених ч. 2 ст. 425 КПК, та ознайомлення засуджених із матеріалами кримінального провадження для подачі касаційних скарг.
Наразі ОСОБА_7 ознайомлений з матеріалами кримінального провадження у повному обсязі (т. 4, а.с. 145), а ОСОБА_6 від ознайомлення відмовився (т. 4, а.с. 130).
З урахуванням вищезазначеного Суд не вбачає обґрунтованих підстав для задоволення скарг та скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 .

Керуючись статтями 369, 433, 434, 436, 441, 442 КПК, п. 15 Перехідних положень цього Кодексу, пунктом 4 параграфа 3 розділу 4 Закону України від 3 жовтня 2017 року № 2147-VIII, Суд

ухвалив:
Вирок Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 30 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 1 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 залишити без зміни, касаційні скарги прокурора та захисника ОСОБА_8 без задоволення.

Постанова набирає законної сили з моменту проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3