Справа № 751/2641/16-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/4823/140/18
Категорія - ч. 1 ст. 121 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 грудня 2018 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого - ОСОБА_7 ,

та його представника,захисника-адвоката ОСОБА_8 ,

адвоката захисника ОСОБА_9 ,

обвинуваченого - ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0009446 від 28 листопада 2015 року, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 червня 2018 року , щодо:

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Чернігова, з повною загальною середньою освітою, одруженого, не працюючого, учасника бойових дій, інваліда Ш групи, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 21 березня 2016 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч.1 ст.296 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 8 500 грн.,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 червня 2018 року ОСОБА_10 визнаний винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Цивільний позов потерпілого задоволено частково, та стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілого ОСОБА_7 1 356 грн. 97 коп. матеріальної шкоди та 50 000 грн. моральної шкоди, в решті позовних вимог відмовлено.

Питання речових доказів вирішено у відповідності до вимог ст. 100 КПК України.

Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, обвинувачений ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу, в якій ставить питання про скасування вироку, та закриття провадження по справі у зв`язку з недоведеністю наявності в його діях складу інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Звертає увагу суду апеляційної інстанції на те, що місцевий суд належним чином не довів його вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні, та залишивши поза увагою усі сумніви щодо доведеності його вини, зайняв позицію сторони обвинувачення, яка ґрунтується виключно на показаннях потерпілого, який його обмовляє. Вказує, що покладений в основу судового рішення, як доказ його вини, протокол огляду місця події від 14 січня 2016 року, який був проведений в приміщенні Чернігівського відділу національної поліції, та в якому фактично відображені його показання, які були надані на стадії досудового розслідування під тиском працівників поліції, а також надані ним в той час зізнавальні показання, не можуть бути покладені в основу вироку, оскільки є недопустимими доказом по справі, так їх отримано внаслідок істотного порушення його прав та свобод. Зазначає, що показання свідка ОСОБА_11 , надані ним в режимі відеоконференції, слід також вважати недопустимими, оскільки за своїм змістом вони фактично підтверджують його показання, що містяться в протоколі проведення огляду місця події від 14 січня 2016 року. Звертає увагу на те, що при проведенні судово-медичної експертизи №1184 від 17 грудня 2015 року експерт вийшов за межі п. 3.1 Розділу 3 Інструкції «Про призначення та проведення судових експертиз та експертних досліджень», самостійно зібравши матеріали для проведення вказаної експертизи. При цьому відмічає, що виписка з медичної картки стаціонарного хворого №7792, яка використовувалась експертом при складанні експертного висновку, в порушення вимог ч. 12 ст. 290 КПК України стороною обвинуваченню не надавалась для ознайомлення стороні захисту, в зв`язку з чим вона не може бути прийнята судом як доказ, на підставі чого слід вважати висновок судово-медичної експертизи № 1184 від 17 грудня 2015 року недопустимим доказом по справі. Вважає, що за вищевикладених обставин є недоведеною об`єктивна сторона складу злочину щодо його наслідків у виді спричинення тяжких тілесних ушкоджень потерпілому. На його думку, в основу вироку суду першої інстанції безпідставно покладені показання свідка ОСОБА_12 , які не підтверджують, а навпаки, спростовують показання потерпілого, оскільки містять значні розбіжності, яким суд не надав належної оцінки, та зазначений свідок не впізнала потерпілого, вказавши, що він не схожий на особу, з яким в її сина виник конфлікт. Крім того, звертає увагу на те, що під час досудового розслідування не було встановлено та виявлено знаряддя вчинення злочину, а наявність на куртці потерпілого слідів крові, жодним чином не свідчать про вчинення кримінального правопорушення саме ним. На переконання апелянта, що при призначенні йому виду та міри покарання суд першої інстанції порушив принцип неупередженості, оскільки призначив покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та його особі, оскільки мав би визнати пом`якшуючими обставинами наявність на його утриманні малолітньої дитини, а його дружина є інвалідом ІІІ групи з дитинства, він є учасником бойових дій в АТО та інвалідом ІІІ групи загального захворювання, пов`язаного із захистом Батьківщини, а тому вважає, що в даному випадку мало місце неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме ст. 66 та ст. 75 КК України, оскільки за відсутності обтяжуючих покарання обставин місцевий суд належним чином не обґрунтував необхідності його ізоляції від суспільства та наслідків цього для нього та його родини.

Суд першої інстанції встановив, що відповідно до Законів України «Про військовий обов`язок і військову службу», «Про мобілізаційну підготовку і мобілізацію», Указу Президента «Про часткову мобілізацію» солдата ОСОБА_10 призвано на військову службу за призовом під час мобілізації та відповідно до наказу командира військової частини НОМЕР_1 №47 від 08 березня 2015 року призначено на посаду гранатометника аеромобільного-десантного взводу 5 аеромобільно-десантної роти 4 аеромобільного батальйону та зараховано до списків особового складу військової частини на всі види забезпечення.

28 листопада 2015 року близько 21 год. 30 хв., ОСОБА_10 , знаходячись на перехресті вул. Войкова (нині Чорновола) та проспекту Миру в м. Чернігові, в ході конфлікту, що виник у нього з випадковим перехожим ОСОБА_7 , на ґрунті раптово виниклих особистих неприязних відносин, умисно наніс останньому один удар ножем в ділянку грудної клітки зліва, чим спричинив тілесні ушкодження у вигляді проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки зліва, ускладненого гемотораксом, яке згідно висновку судово-медичної експертизи № 1184 від 17 грудня 2015 року відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя в момент спричинення.

Заслухавши доповідача, пояснення обвинуваченого ОСОБА_10 та його захисника-адвоката ОСОБА_9 , які підтримали вимоги поданої апеляційної скарги, позицію потерпілого, його представника, захисника-адвоката ОСОБА_8 , та прокурора, котрі заперечували проти викладених в апеляційній скарзі вимог, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Згідно з вимогами ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

У відповідності до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.121 КК України, відповідають фактичним обставинам справи, які встановлено з урахуванням усіх об`єктивних і суб`єктивних факторів, що взяті до уваги при з`ясуванні дійсних обставин події, та ґрунтуються на сукупності ретельно досліджених, належним чином проаналізованих, оцінених та докладно наведених у вироку доказах.

Як під час розгляду справи в суді першої інстанції так і під час перегляду кримінального провадження в апеляційному суді обвинувачений не визнав факту умисного заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя потерпілого ОСОБА_7 в момент заподіяння, та стверджував, що жодних протиправних дій по відношенню до останнього він не вчиняв.

При цьому, пояснив, що коли він знаходився у Житомирській військовій частині, то його примусовим приводом, на підставі ухвали Деснянського районного суду м. Чернігова було доставлено до м. Чернігова по справі за хуліганські дії. Щодо нього оперативними співробітниками вчинявся фізичний та психологічний тиск, під час якого його примусили написати явку з повинною, але зі скаргами на їх протиправні дії не звертався. При цьому було проведено огляд його особистих речей, під час якого будь яких заборонених предметів не знайдено, та вилучено особисту сім-карту. 28 листопада 2015 року він прийшов у квартиру по АДРЕСА_2 , де знаходилась його мати, щоб забрати ключі від квартири. Там у нього виник конфлікт з ОСОБА_13 проте жодних претензій останній до нього не має. Алкоголь не вживав, оскільки приймав призначені лікарем антидепресанти. Через деякий час вони з матір`ю вийшли на вулицю, а оскільки він був знервований, то випадково зачепився словами з чоловіком, але не з ОСОБА_7 , який був неподалік і рухався в сторону вул. Войкова та перебував у стані алкогольного сп`яніння, проте фізичну силу до нього не застосовував. Потім вони сіли в приватне таксі та поїхали додому.

Однак, твердження обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що інкриміноване кримінальне правопорушення він не вчиняв, а також посилання на те, що в матеріалах провадження відсутні об`єктивні докази його вини в нанесенні умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя потерпілого в момент заподіяння, спростовуються поясненнями потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 даними ними в судовому засіданні, та іншими матеріалами кримінального провадження.

Так, потерпілий ОСОБА_7 , який як в суді першої інстанції так і в під час розгляду кримінального провадження в суді апеляційної інстанції пояснив, що 28 листопада 2015 року близько 21год. 30 хв. повертався додому з роботи. На перехресті вул. Войкова та пр.-ту Миру в м. Чернігові побачив чоловіка та жінку, які йшли йому на зустріч і сварилися. Коли вони зрівнялись, то подивився на прохожого чоловіка, який в агресивній формі запитав у нього чому він дивиться, та висловився в його бік нецензурною лайкою, після чого почав замахуватися на нього руками, від яких він закривався руками, та в результаті наніс нападнику удар в обличчя правою рукою, хотів його вдарити ще, але рука опустилася, при цьому він не зрозумів, що відбулося. Потім, обвинувачений наніс йому удар ногою, після чого він впав на асфальт на правий бік, і в цей час чоловік наніс ще один удар ногою в спину. Він почув голос жінки, яка сказала: «Ты здравый, на людей с ножом бросаться?». Піднявшись, побачив у ОСОБА_10 ніж у правій руці, та пішов у напрямку вул. Войкова. Коли відійшов від місця події побачив, що права рука та в області грудної клітини була кров, стало важко дихати. У подальшому зателефонував дружині, звернувся за медичною допомогою та був госпіталізований.

Суд, на підтвердження свого висновку, також обґрунтовано послався й на показання свідка ОСОБА_12 , яка під час розгляду справи в місцевому суді показала, що 28 листопада 2015 року увечері вони з друзями ОСОБА_14 , ОСОБА_13 та ОСОБА_15 перебуваючи в квартирі ОСОБА_15 за адресою: АДРЕСА_3 , відпочивали. В цей період її син прийшов до них, спиртних напоїв не вживав. ОСОБА_13 та її син вийшли на балкон, де вона побачила сутичку між ними, після чого її син був знервований, збуджений, забіг у кімнату, схопив речі та побіг на вулицю, а вона побігла за ним. Коли вона вийшла на вулицю, то ОСОБА_10 вже був на відстані близько 100 м і дуже кричав на якогось хлопця, який проходив поруч. Коли вона його наздогнала, то не знала як заспокоїти сина, а тому повисла на його шиї. Хлопець відходив від них і вона попросила у нього вибачення та сказала, що її син нещодавно прийшов із АТО. Бійку не бачила, але бачила, як її син замахувався на чоловіка. Цей конфлікт тривав недовго 1-2 хвилини. Після конфлікту вони сіли в таксі, на якому поїхали додому. На даний час потерпілого не впізнає, тому що той чоловік був менший на зріст від її сина.

Також, відповідно до показань свідка ОСОБА_11 , наданими ним в суді першої інстанції в режимі відеоконференції, в січні 2016 року він залучався до проведення слідчих дій у м. Чернігові, під час яких оглядались якісь речі. У відділі поліції був більше години, проводився огляд, складалися процесуальні документи. Зміст протоколу відповідає дійсності. Особу обвинуваченого пригадує, саме з ним проводились слідчі дії в січні 2016 року. Фізична сила та примус до обвинуваченого не застосовувалися.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження та технічного запису судового процесу, свідки перед допитом попереджалися судом про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання, приводилися до присяги, а тому колегією суддів у справі не встановлено жодних обставин, які б ставили під сумнів достовірність показань цих осіб.

Однак, показання свідка ОСОБА_12 з приводу того, що вона не впізнає потерпілого, як ту особу, з якою у його сина був конфлікт, на думку колегії суддів заслуговують на критичну оцінку, оскільки вона, як мати обвинуваченого, зацікавлена в розгляді справи, та може висловлювати таку позицію з метою допомоги сину уникнути від кримінальної відповідальності.

При цьому, вищевказаний свідок показала на наявність конфлікту у її сина з перехожим чоловіком, а тому, доводи ОСОБА_10 , з приводу того, що показання його матері є такими, що спростовують його вину, є безпідставними.

Із матеріалів провадження вбачається, що суперечностей, які б впливали на правильність установлення фактичних обставин кримінального провадження та ролі обвинуваченого при скоєнні кримінального правопорушення, у цих показаннях не вбачається, а тому суд правильно оцінив їх як об`єктивні та визнав пояснення потерпілого ОСОБА_7 , свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_11 належним та допустимим джерелом доказів.

Повідомлені потерпілим та свідками обставини, щодо спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_10 потерпілому ОСОБА_7 узгоджуються з:

- даними, що містяться у висновку судово-медичної експертизи № 1184 від 17 грудня 2015 року, згідно з якими у ОСОБА_7 маються тілесні ушкодження у вигляді: проникаючого колото-різаного поранення грудної клітки ліворуч, ускладненого гемотораксом, різаних ран правої кисті, котрі виникли від дії предмету, що має колюче - різальні властивості. Вищевказані тілесні ушкодження по давності утворення можуть відповідати даті 28 листопада 2015 року. Проникаюче поранення грудної клітини зліва, ускладнене гемотораксом відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень за ознакою небезпеки для життя. Різані рани правої кисті відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я. Заподіяння власноручно тілесного ушкодження у вигляді проникаючого поранення грудної клітини експерт вважає не можливим (т.2 а.к.п.10-11);

- відомостями висновку судово-імунологічної експертизи №16 від 19 січня 2016 року, згідно з яким знайдена на місці події кров людини може походити від потерпілого ОСОБА_7 (т.2 а.к.п.42-45);

- даними висновку судово-імунологічної експертизи №17 від 20 січня 2016 року, відповідно до яких кров потерпілого ОСОБА_7 відноситься до групи 0, а кров, яку було виявлено на куртці (об №1-7), вилученій на огляді місця події, може походити від потерпілого ОСОБА_7 (т.2 а.к.п.35-38);

- відомостями, що викладені у висновку судово-імунологічної експертизи № 37 від 17 лютого 2016 року, з яких вбачається, що кров потерпілого ОСОБА_7 відноситься до групи 0, а кров підозрюваного ОСОБА_10 відноситься до групи А. В слідах на куртці (об№1-7), вилученій при огляді місця події, знайдена кров людини, яка відноситься до групи 0, а тому не виключається її походження від ОСОБА_7 . В об`єктах №4,5 виявлені антигени А і Н, а тому антиген А міг походити від підозрюваного ОСОБА_10 при наявності у нього джерела зовнішньої кровотечі. Антиген Н міг походити від особи з групою крові 0, в зв`язку з чим її походження від потерпілого ОСОБА_7 не виключається (т.2 а.п.50-55).

Крім того, вина обвинуваченого ОСОБА_10 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення підтверджується іншими зібраними по кримінальному провадженню доказами, оголошеними і дослідженими в суді першої інстанції і, зокрема даними, що містяться в:

- протоколі огляду місця події від 28 листопада 2015 року, згідно якого була вилучена та оглянута куртка синього кольору з плямами РБК та порізом, яка належить ОСОБА_7 (т.2 а.к.п.29);

- протоколі огляду місця події від 29 листопада 2015 року, у відповідності з яким, була оглянута ділянка місцевості на перехресті вул. Войкова та пр. ту Миру, саме в тому місці, де були нанесені ОСОБА_16 тілесні ушкодження під час її огляду виявлено плями РБК, металевий предмет зовні схожий на елемент від застібки, та зроблені змиви указаної речовини на марлевий тампон, який долучено до протоколу (т.2 а.к.п.30);

- протоколі проведення слідчого експерименту від 19 січня 2016 року та ілюстративних таблиць до нього за участю потерпілого ОСОБА_7 , в ході якого останній показав на місце вчинення кримінального правопорушення 28 листопада 2015 року на перехресті вул. Войкова та пр ту Миру, за яких обставин та яким чином ОСОБА_10 наносив йому удари ножем, показав як до незнайомого чоловіка підбігла жінка та почала перешкоджати йому продовжувати наносити удари (т.2 а.к.п. 20-28).

- протоколах пред`явлення особи для впізнання за фотознімками від 23 грудня 2015 року, відповідно до яких ОСОБА_7 впізнав обвинуваченого, який наносив йому удари ножем 28 листопада 2015 року та жінку - ОСОБА_12 , яка була разом з цим чоловіком під час конфлікту, що виник (т.2 а.к.п.12-19).

- протоколі огляду місця події від 14 січня 2016 року,згідно з яким він був проведений за адресою м. Чернігів, в приміщенні ЧВНП в кабінеті №309, в присутності понятих ОСОБА_17 та ОСОБА_11 , та поверхнево оглянуто речі ОСОБА_10 , які знаходились у камуфляжному рюкзаку, а саме: металевий складний ніж та сім-картка оператора «Лайф», яка була у подальшому вилучена. Також, в ході огляду ОСОБА_10 повідомив, що 28 листопада 2015 року на перехресті вул. Войкова та пр-т Миру в ході суперечки наніс два удари ножем випадковому перехожому. (т.2 а.к.п.57-58).

- плану-схеми від 11 березня 2016 року, з якої вбачається, що сім картки з номерами НОМЕР_2 (абонент ОСОБА_12 ), НОМЕР_3 (абонент ОСОБА_10 ), НОМЕР_4 (абонент ОСОБА_7 ) в час вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 28 листопада 2015 року о 21 год. 30 хв. знаходились в одному місці - в районі пр.-ту Миру та вул. Войкова (зафіксоване місце пр т Миру, 49-А) (т.2 а.к.п. 78-87).

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_10 заподіяв потерпілому ОСОБА_7 умисні тяжкі тілесні ушкодження, небезпечні для життя потерпілого в момент заподіяння. З таким висновком погоджується і апеляційний суд, вважаючи його правильним.

Належність та допустимість доказів у кримінальному провадженні, а також правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України у колегії суддів сумнівів не викликає.

Беручи до уваги викладене, апеляційний суд вважає, що давши належну оцінку всім зібраним доказам у сукупності відповідно до вимог ст. 94 КПК України, врахувавши поведінку всіх учасників під час вчинення кримінального правопорушення, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність вини ОСОБА_10 в злочині, за який його притягнуто до кримінальної відповідальності.

Доводи ОСОБА_10 щодо недостовірності доказів покладених в основу вироку, зокрема: показань потерпілого ОСОБА_7 , протоколу огляду місця події від 14 січня 2016 року та його зізнавальні показання, викладені в заяві від 14 січня 2016 року, є такими, що не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведені докази в сукупності з іншими матеріалами кримінального провадження, які були предметом дослідження як в суді першої інстанції, так і під час апеляційного перегляду справи, повністю підтверджують наявність вини ОСОБА_10 у вчиненні ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України.

Крім того, посилання апелянта з приводу його обмовляння ОСОБА_7 , не знайшло свого обґрунтованого підтвердження, оскільки потерпілий, як у тісних дружніх чи родинних відносинах, так і особистих неприязних стосунках, з обвинуваченим не перебував, а тому підстав для обмовляння ОСОБА_10 він не мав, крім того, колегією суддів не було встановлено жодних інших обставин, які б ставили під сумнів достовірність показань даної особи.

Та обставина, що суд по-іншому оцінює наведені у вироку докази порівняно з оцінкою їх обвинуваченим та його захисником-адвокатом, які вони висловили під час розгляду справи в суді апеляційної інстанції та у поданій обвинуваченим апеляційній скарзі, не свідчить про необ`єктивність чи упередженість суду. Тому доводи, викладені в апеляційній скарзі обвинуваченого ОСОБА_10 про неправильну оцінку доказів судом у вироку є безпідставними.

З приводу твердження апелянта про те, що висновок судово-медичної експертизи №1184 від 17 грудня 2015 року не можна вважати допустимим доказом по справі, в зв`язку з тим, що він був зроблений на основі доказу, а саме виписці з картки стаціонарного хворого №7792, з яким не було ознайомлено сторону захисту не слід брати до уваги, оскільки вищевказана виписка не визнана доказом по справі, а є матеріалом, на основі якого кваліфікованою особою було складено відповідний судовомедичний висновок, який, як один із доказів по даному кримінальному провадженні, було покладено в основу судового рішення.

Крім того, твердження ОСОБА_10 про те, що в даному кримінальному провадженні не було виявлено та встановлено знаряддя злочину, хоча і має місце, однак не є вирішальним фактором, при доведеності вини обвинуваченого, оскільки, для притягнення до відповідальності за заподіяння умисного тяжкого тілесного ушкодження необхідним є встановлення причинного зв`язку між діяннями винного і шкідливими наслідками, що настали для здоров`я потерпілого, а відсутність необхідного причинного зв`язку між діяннями винного і наслідком, що настав, є ознакою відсутності складу кримінального правопорушення, єдиною основною ознакою якого є наявність тяжкого тілесного ушкодження.

Відповідно до протоколу огляду місця події від 14 січня 2016 року ОСОБА_10 вказав, що тілесне ушкодження він вчинив ножем, але не тим, який було виявлено у нього, під час огляду його особистих речей. Отже, фактично він сам вказав на тип знаряддя злочину, хоча фактично його виявлено його не було.

Як вбачається з вищевикладеного, в своїй сукупності досліджені докази по справі повністю підтверджують доведеність вини ОСОБА_10 у вчиненні ним інкримінованого кримінального правопорушення, а тому, не встановлення в даному кримінальному провадженні знаряддя злочину не спростовують його вини.

Твердження обвинуваченого, викладене в апеляційній скарзі з приводу того, що під час досудового слідства відносно нього працівниками поліції здійснювався тиск, не знайшло свого підтвердження, та спростовуються показаннями свідка ОСОБА_11 , наданих ним в судовому засіданні суду першої інстанції, та заявою обвинуваченого ОСОБА_10 , з якої вбачається, що останній добровільно надав дозвіл на проведення огляду його особистих речей, та вказав, що фізичний та психологічний тиск до нього не застосовувався(т. 2, а.к.п. 56).

Крім того, як вбачається з мотивувальної частини оскаржуваного вироку, дана обставина була предметом дослідження і суду першої інстанції, на підставі чого він дійшов цілком обґрунтованого рішення про те, що тиск відносно ОСОБА_10 під час досудового слідства відносно нього не застосовувався.

На підставі вищевикладеного, колегія суддів приходить до висновку про те, що проявів упередженості, щодо обвинуваченого з боку органів досудового розслідування і суду, під час вивчення матеріалів кримінального провадження не було виявлено.

Перевіряючи вирок в частині правильності призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 , колегія суддів вважає, що суд першої інстанції достатньо та правильно врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Відповідно до змісту ст.ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Визначаючи ступінь суспільної небезпечності вчиненого злочину, суд повинен виходити із сукупності всіх обставин справи, зокрема: форми вини, мотиву, цілі, способу, обстановки і стадії вчинення злочину, тяжкості наслідків, що настали.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дотримався вказаних вимог закону.

Аналізуючи доводи обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, в зв`язку з чим, не достатньо врахувавши як пом`якшуючі обставини: наявність на його утриманні малолітньої дитини, дружини, яка є інвалідом з дитинства ІІІ групи, те, що він є учасником бойових дій в АТО та являється інвалідом ІІІ групи загального захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, в зв`язку з чим безпідставно не застосував вимог ст. 75 КК України, колегія суддів вважає їх необґрунтованими і такими, що задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого, який не працює, є учасником бойових дій, інвалід ІІІ групи загального захворювання пов`язаного із захистом Батьківщини, одружений, дружина є інвалідом ІІІ групи з дитинства, він з 09 листопада 2010 року до 20 березня 2012 року перебував на обліку в Чернігівському обласному наркодиспансері, під наглядом психіатра не перебуває, за останнім місцем проходження служби характеризувався негативно, раніше судимий,а також його вік, матеріальне становище та стан здоров`я, разом з тим, взято до уваги відсутність пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставини.

Крім того, під час розгляду кримінального провадження враховано і позицію потерпілого з приводу призначення обвинуваченому покарання.

Співставляючи всі обставини, які були враховані при призначенні покарання обвинуваченому, на переконання колегії суддів, місцевий суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для призначення покарання ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України із застосуванням ч.1 ст. 69 КК України, та цілком обґрунтовано йому було призначено мінімальне покарання, передбачене санкцією інкримінованої статті.

Саме такий розмір, вид та форма відбування обвинуваченим покарання є необхідними та достатніми для його виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень.

З огляду на викладене, при апеляційному перегляді кримінального провадження не встановлено достатніх підстав для застосування норм ст. 69, 69-1, 75 КК України, або пом`якшення покарання в інший спосіб, тобто в межах санкції ч. 1 ст. 121 КК України з альтернативними видами покарань.

Таким чином, призначене судом першої інстанції ОСОБА_10 покарання, на думку колегії суддів, є належно обґрунтованим та в повній мірі відповідає вимогам ст.ст. 50, 65 КК України, а тому немає підстав вважати його явно несправедливим внаслідок суворості, як на цьому наполягає апелянт.

Разом з цим, на думку колегії суддів, зазначені апеляційні доводи обвинуваченого, не можуть вважатися обставинами, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_10 кримінального правопорушення, та судом першої інстанції вони були в повному обсязі враховані при призначенні покарання, про що свідчить зміст відомостей та висновків суду, наведених ним у мотивувальній частині вироку.

Всі обставини, на які посилається в своїй апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 , судом при визначенні покарання враховані, а тому підстав для покращення становища обвинуваченого колегія суддів не знаходить.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 412, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Новозаводського районного суду м. Чернігова від 25 червня 2018 року щодо ОСОБА_10 без змін.

Згідно ч.4 ст.532 КПК України дана ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст.426 КПК України протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4