Справа № 635/781/19
Провадження № 1-в/635/153/2019
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 лютого 2019 року

Харківський районний суд Харківської області в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання - ОСОБА_2 ,

за участю прокурора - ОСОБА_3 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт. Покотилівка Харківського району Харківської області клопотання Міністерства юстиції України щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с. Комсомольське Зміївського району Харківської області, громадянки України, з вищою освітою, яка одружена, має малолітню дитину, зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , мешкала за адресою: АДРЕСА_2 ,

засуджена: 11 січня 2018 року вироком Симоновського районного суду м. Москви, РФ за п.п. «а, б» ч. 3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1, ч. 3 ст. 69 Кримінального кодексу Російської Федерації до 12 років позбавлення волі;

про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України,-

ВСТАНОВИВ:

29 січня 2019 року до Харківського районного суду Харківської області надійшло клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність з законодавством України щодо громадянки України ОСОБА_4 , засудженої 11 січня 2018 року Симоновським районним судом м. Москви за п.п. «а, б» ч. 3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1, ч. 3 ст. 69 Кримінального кодексу Російської Федерації до 12 років позбавлення волі.

Відповідно до положень ч. 1 ст. 610 КПК України клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України розглядає суд першої інстанції за останнім відомим місцем проживання засудженої особи в Україні або за місцем знаходження Міністерства юстиції України протягом одного місця з моменту його надходження. Судовий розгляд здійснюється за участю прокурора.

Відповідно ст. 614 КПК України визнання та виконання в Україні вироків міжнародних судових установ, а також прийняття осіб, засуджених такими судами до позбавлення волі, здійснюються згідно з правилами цього Кодексу на підставі міжнародного договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Суд, вислухавши думку прокурора, який не заперечував проти задоволення клопотання, дослідивши матеріали клопотання, вважає клопотання таким, що підлягає задоволенню з наступних підстав.

14 грудня 2018 року наказом Міністерства юстиції України № 3935/5 прийнято рішення про прийняття в Україну засудженої вироком російського суду громадянки України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , відповідно до статті 606 Кримінального процесуального кодексу України, статті 3 Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та на підставі запиту Міністерства юстиції Російської Федерації від 29.10.2018 за № 06-141591/18.

ОСОБА_4 засуджена 11 січня 2018 року вироком Симоновського районного суду м. Москви за п.п. «а, б» ч. 3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1, ч. 3 ст. 69 Кримінального кодексу Російської Федерації до 12 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму. Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 залишено без змін у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили. Строк покарання обраховано з дати оголошення вироку, з 11 січня 2018 року. Зараховано в строк відбування покарання час находження ОСОБА_5 під вартою та час затримання з 08 лютого 2017 року по 10 січня 2018 року включно.

Апеляційною ухвалою Московського міського суду від 12 квітня 2018 року вирок Симоновського районного суду м. Москви від 11 січня 2018 року щодо ОСОБА_4 залишено без змін.

Вирок набрав законної сили 12 квітня 2018 року.

За вироком суду дії ОСОБА_4 були кваліфіковані за пунктами «а, б» частини третьої статті 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації, як незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, у значному розмірі; за частиною третьою статті 30, пунктом «г» частини четвертої статті 228.1 Кримінального кодексу Російської Федерації, як замах на незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі.

Вказані дії ОСОБА_4 , за які її засуджено в Російській Федерації, є кримінальними правопорушеннями (злочинами) згідно із законодавством України.

ОСОБА_4 відбуває покарання у ФКУ «Виправна колонія № 2 ГУФСВП Росії по Нижегородській області». Відповідно до довідки виправної колонії відбута частина покарання засудженою станом на 18.09.2018 складала 01 рік 07 місяців 10 днів, невідбута частина покарання відповідно складала 10 років 04 місяці 20 днів. Початок строку відбуття покарання 11 січня 2018 року, кінець строку відбуття покарання 07 лютого 2029 року.

Останнє відоме місце проживання ОСОБА_4 в Україні: АДРЕСА_1 .

ОСОБА_4 звернулася із заявою про можливість її передачі для подальшого відбування покарання до України, мотивуючи проживанням на території України усіх її родичів та її належністю до громадянства України. ОСОБА_4 також, письмово підтвердила, що їй роз`яснені юридичні наслідки її передачі до України для подальшого відбування покарання.

Відповідно до вимог ч.1 ст. 602 КПК України вирок суду іноземної держави може бути визнаний і виконаний та території України у випадках і в обсязі, передбачених міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Розглядаючи клопотання про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України, суд виходить із положень Конституції України, глави 46 КПК України, якими регламентовано визнання та виконання вироків судів іноземних держав та передача засуджених осіб, Конвенції про передачу засуджених осіб 1983 року, та норм Кримінального кодексу України.

Статтею 9 Конвенції про передачу засуджених осіб (Страсбург, 21 березня 1983 року), до якої Україна була приєднана відповідно до Закону України «Про приєднання України до Європейської конвенції про передачу засуджених осіб, 1983 рік» встановлено, що компетентні власті держави виконання вироку:

а) продовжують виконання вироку одразу або на основі судової чи адміністративної постанови згідно із положеннями статті 10;

b) визнають вирок з використанням судової або адміністративної процедури своєї держави і таким чином замінюють міру покарання, призначену в державі винесення вироку, мірою покарання, передбаченою законодавством держави виконання вироку за такий самий злочин, згідно з положеннями ст.11 Конвенції.

З урахуванням наведеного та положень ст. 602 КПК України суд України має керуватися положеннями ст. 11 Конвенції.

Так, статтею 11 Конвенції зазначено, що у випадку заміни вироку застосовуються процедури, передбачені законодавством держави виконання вироку.

Замінюючи вирок, компетентний орган:

а)повинен врахувати зроблені щодо фактів висновки, які ясно викладені або припускаються в рішенні, ухваленому державою винесення вироку;

b) не може замінювати міру покарання, що передбачає позбавлення волі, грошовим штрафом;

с) повинен зараховувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі;

d) не повинен посилювати кримінальне покарання засудженої особи і не повинен вважати обов`язковими жодні мінімальні строки позбавлення волі, які законодавство держави виконання вироку може передбачати за вчинення злочину або злочинів.

З огляду наведеного суд України має застосувати лише свої процедури, а щодо строку відбування покарання, керуватися положеннями п. d) ст. 11 Конвенції.

Так, умови передачі засуджених осіб і їх прийняття для відбування покарання визначені у ст. 606 КПК України, а порядок розгляду судом питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України регламентований положеннями ст. 610 КПК України, відповідно до яких під час розгляду клопотання Міністерства юстиції України суд визначає статті (частини статей) закону України про кримінальну відповідальність, якими передбачена відповідальність за кримінальне правопорушення, вчинене засудженим громадянином України, і строк позбавлення волі, визначений на підставі вироку суду іноземної держави.

При призначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім випадків, визначених у ч. 4 ст. 610 КПК України.

Відповідно до частини 1 ст. 7 КК України громадяни України, які вчинили злочини за межами своєї держави, підлягають кримінальній відповідальності за цим Кодексом, При цьому суд, як це зазначено у ч. 3 ст. 603 КПК України, не перевіряє фактичні обставини, встановлені вироком суду іноземної держави, та не вирішує питання щодо винуватості особи.

Відповідно до ч. 4 ст. 610 КПК України при визначенні строку покарання у виді позбавлення волі, що підлягає відбуванню на підставі вироку суду іноземної держави, суд дотримується тривалості призначеного таким вироком покарання, крім таких випадків:

1) якщо законом України про кримінальну відповідальність за кримінальне правопорушення максимальний строк позбавлення волі є меншим, ніж призначений вироком суду іноземної держави, суд визначає максимальний строк позбавлення волі, передбачений кримінальним законом України;

2) якщо строк покарання, призначений вироком суду іноземної держави, є меншим, ніж мінімальний строк, передбачений санкцією статті Кримінального кодексу України за відповідне кримінальне правопорушення, суд дотримується строку, визначеного вироком суду іноземної держави.

Наданими суду копією вироку та тексту статей кримінального закону іноземної держави, на якому ґрунтується вирок суд встановив наступне:

- злочин, передбачений п.п. «а,б» ч. 3 ст. 228-1 Кримінального кодексу Російської Федерації, відповідає за своєю кваліфікацією злочину, що передбачений ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України, а саме незаконний збут наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі;

- злочин, передбачений ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1 Кримінального кодексу Російської Федерації відповідає за своєю кваліфікацією злочину, що передбачений ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України, а саме закінчений замах на вчинення незаконного збуту наркотичних засобів, вчинений групою осіб за попередньою змовою, у великому розмірі, тобто особа виконала усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Крім того, призначення вироком суду Російської Федерації покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 3 ст. 69 Кримінального кодексу Російської Федерації в основному відповідає правилам призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів, що передбачено ч.ч. 1, 2 ст. 70 Кримінального кодексу України.

ОСОБА_4 вироком Симоновського районного суду м. Москви від 11 січня 2018 року призначено покарання:

- за п.п. «а, б» ч. 3 ст. 228-1 Кримінального кодексу Російської Федерації у виді 9 років позбавлення волі;

- за ч. 3 ст. 30 п. «г» ч. 4 ст. 228-1 Кримінального кодексу Російської Федерації у виді 10 років 6 місяців позбавлення волі;

На підставі ч. 3 ст. 69 Кримінального кодексу Російської Федерації за сукупністю злочинів, шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно визначено ОСОБА_4 покарання у виді 12 років позбавлення волі з відбуванням покарання у виправній колонії загального режиму.

Відповідальність за п.п. «а,б» ч. 3 ст. 228-1 Кримінального кодексу Російської Федерації передбачена в тому числі у виді позбавлення волі строком від 8 до 15 років. За аналогічний злочин відповідно до ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Відповідальність за п. «г» ч. 4 ст. 228-1 Кримінального кодексу Російської Федерації передбачена в тому числі у виді позбавлення волі строком від 10 до 20 років. За аналогічний злочин відповідно до ч. 2 ст. 307 Кримінального кодексу України передбачено покарання у виді позбавлення волі строком від 6 до 10 років з конфіскацією майна.

Також, враховуючи, що покарання чи захід за своїм характером або своєю тривалістю не може бути більш суворим, ніж міра покарання, призначена в державі винесення вироку, і не може перевищувати максимальні строки позбавлення волі, передбачені законодавством держави виконання вироку, суд не призначає ОСОБА_4 додаткове покарання у виді конфіскації майна, що передбачене ч. 2 ст. 307 КК України, як обов`язкове додаткове покарання, оскільки за вироком суду Російської Федерації таке покарання ОСОБА_4 не призначалось та за своїм характером покарання не повинне посилювати кримінальне покарання засудженої особи

У той же час, відповідно до ч. 3 ст. 68 КК України, за вчинення замаху на злочин строк або розмір покарання не може перевищувати двох третин максимального строку або розміру найбільш суворого виду покарання, передбаченого санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини цього Кодексу.

Тому, ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України не може бути визначено основне покарання більше 6 років 6 місяців позбавлення волі. За вказаним кримінальним законом, суд визначає ОСОБА_4 основне покарання у виді шість років шість місяців позбавлення волі.

За ч. 2 ст. 307 КК України ОСОБА_4 не може бути визначено основне покарання більше 10 років позбавлення волі. За вказаним кримінальним законом суд визначає їй покарання у виді десяти років позбавлення волі.

Отже, з урахуванням вимог ч. 1 ст.70 КК України, згідно з якою при сукупності злочинів суд, призначивши покарання (основне і додаткове) за кожний злочин окремо, визначає остаточне покарання шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим або шляхом повного чи часткового складання призначених покарань, ОСОБА_4 слід визначити остаточне покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді дванадцяти років позбавлення волі без конфіскації майна, що відповідає покаранню призначеному за даний злочин вироком суду іноземної держави. Зазначене відповідає положенням ч. 4 ст.610 КПК України.

Окрім цього, виходячи із положень п. с) ст. 11 Конвенції, суд повинен зараховувати у строк покарання весь період, впродовж якого засуджена особа була позбавлена волі.

Частиною 1 п. 1 ст. 603 Кримінального процесуального кодексу України визначено, що за результатами судового розгляду суд постановляє ухвалу про виконання вироку суду іноземної держави повністю або частково. При цьому суд визначає яка частина покарання може бути виконана в Україні, керуючись положеннями Кримінального кодексу України, що передбачають кримінальну відповідальність за злочин, у зв`язку з яким ухвалено вирок, та вирішує питання про застосування запобіжного заходу до набрання ухвалою законної сили.

З огляду наведеного, враховуючи, що вчинені засудженою ОСОБА_4 діяння за вироком суду Російської Федерації є злочинами, відповідальність за які також передбачена Кримінальним кодексом України, і сама засуджена згодна на її передачу до України для подальшого відбування покарання, суд приходить до висновку, що є всі достатні та законні підстави для приведення вироку Російської Федерації у відповідність з кримінальним законодавством України.

Керуючись ст.11 Конвенції про передачу засуджених осіб від 21 березня 1983 року, ст.610 КПК України, -

ПОСТАНОВИВ:

Клопотання Міністерства юстиції України про приведення вироку суду Російської Федерації у відповідність із законодавством України стосовно ОСОБА_4 задовольнити.

Вирок Симоновського районного суду м. Москви від 11 січня 2018 року стосовно ОСОБА_4 , засудженої за п.п. «а, б» ч. 3 ст. 228-1, ч. 3 ст. 30, п. «г» ч. 4 ст. 228-1, ч. 3 ст. 69 Кримінального кодексу Російської Федерації до 12 років позбавлення волі - привести у відповідність із законодавством України.

Визначити, що п.п. «а,б» ч. 3 ст. 228-1 КК Російської Федерації, за якою ОСОБА_4 засуджено вироком Симоновського районного суду м. Москви від 11 січня 2018 року, відповідають ч. 2 ст.307 КК України.

Визначити, що ч. 3 ст. 30 п. «г» ч. 4 ст. 228-1 КК Російської Федерації, за якою ОСОБА_4 засуджено вироком Симоновського районного суду м. Москви від 11 січня 2018 року, відповідають ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України.

Засудженій ОСОБА_4 на підставі вироку Симоновського районного суду м. Москви від 11 січня 2018 року визначити покарання за ч. 2 ст. 307 КК України у виді десяти років позбавлення волі без конфіскації майна.

Засудженій ОСОБА_4 на підставі вироку Симоновського районного суду м. Москви від 11 січня 2018 року визначити покарання за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 307 КК України у виді шести років шести місяців позбавлення волі без конфіскації майна.

У відповідності з ч. 1 ст. 70 КК України засудженій ОСОБА_4 на підставі вироку Симоновського районного суду м. Москви від 11 січня 2018 року, остаточно визначити покарання шляхом часткового складання призначених покарань у виді дванадцяти років позбавлення волі без конфіскації майна.

Строк відбування покарання засудженій ОСОБА_4 обчислювати з 11 січня 2018 року.

Міру запобіжного заходу ОСОБА_4 залишити без змін у вигляді тримання під вартою.

Зарахувати ОСОБА_4 у строк відбування покарання, призначеного вироком Симоновського районного суду м. Москви від 11 січня 2018 року, строк попереднього ув`язнення з 08 лютого 2017 року по 10 січня 2018 року включно.

Ухвала може бути оскаржена органом, що подав клопотання, особою, щодо якої вирішено питання про приведення вироку суду іноземної держави у відповідність із законодавством України, та прокурором до Харківського апеляційного суду через Харківський районний суд Харківської області протягом семи діб з моменту її проголошення, а засудженою - з моменту її вручення.

Суддя ОСОБА_1