АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-сс/774/726/18 Справа № 204/3436/18 Головуючий у 1 й інстанції - Доповідач - ОСОБА_1
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 червня 2018 року м. Дніпро

Апеляційний суду Дніпропетровської області у складі колегії суддів судової падати з розгляду кримінальних справ:

головуючого судді ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2018 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) стосовно

ОСОБА_7 (мовою паспорту ОСОБА_8 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина Республіки Туреччина, проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

який розшукується правоохоронними органами Республіки Туреччини, у зв`язку із вчиненням злочину, передбаченого ч. 1 ст. 146, ч. 1 ст. 59, ст. 31, ст. 33, ст. 40 Кримінального кодексу Республіки Туреччини,

за участю:

прокурора ОСОБА_9

особи, стосовно якої вирішується

питання про екстрадицію ОСОБА_10

захисника ОСОБА_11

перекладача ОСОБА_12

ВСТАНОВИВ:

В апеляційній скарзі захисник просить скасувати ухвалу слідчого судді про застосування стосовно ОСОБА_6 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт).

Оскаржуваною ухвалою задоволено клопотання в.о. керівника Дніпропетровської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_13 та застосовано до ОСОБА_14 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) до його фактичної передачі правоохоронним органам Республіки Туреччина, тривалістю не більше 12 місяців.

Згідно ухвали слідчого судді, при вирішенні клопотання останній врахував те, що після перегляду вироку 14-го Вищого кримінального суду міста Стамбула Республіки Туреччини від 21 жовтня 2009 та набрання ним законної сили 27 лютого 2012 року, ОСОБА_7 покинув територію Туреччини, що на думку суду свідчить про ухилення його від правосуддя у запитуючої сторони.
Також судом враховано тяжкість покарання, яке призначене затриманому, у вигляді довічного позбавлення волі, яке згідно законодавства Туреччини повинно виконуватися у вигляді позбавлення волі тривалістю 30 років, про що зазначено у запиті про видачу від 06 лютого 2018 року.
Слідчим суддею також враховано вік затриманого, якому на час розгляду клопотання виповнилося 41 повний рік, та стан його здоров`я, який за його словами є задовільним.
Крім того судом прийнято до уваги наявність у затриманого родини та малолітньої дитини 2017 року народження, що свідчить про наявність міцних соціальних зв`язків, одна слідчий суддя прийшов до переконання про відсутність підстав для обрання міри запобіжного заходу не пов`язаної з триманням під вартою, оскільки поведінка затриманого щодо ухилення від правосуддя у запитуючій стороні та тяжкість призначеного йому покарання, дають суду обґрунтовані підстави вважати, що існують ризики його втечі, незважаючи на існування у нього міцних соціальних зв`язків, родини та малолітньої дитини.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги захисник зазначає про необґрунтованість висновків слідчого судді щодо необхідності застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. Зауважує, що ОСОБА_7 не знав про наявність відносно нього вироку суду, оскільки останній ухвалювався без його участі та участі його захисника. Також звертає увагу, що ордер на арешт виданий 06 березня 2012 року і лише в лютому 2018 року ОСОБА_10 був оголошений в міжнародний розшук після того, як в травні 2017 року він звернувся до Посольства Туреччини для реєстрації народження дитини, що на думку захисника свідчить про відсутність намірів переховуватись від органів влади. Не отримали належну оцінку ті обставини, що ОСОБА_10 з 2015 року перебуває на території України, має постійне місце проживання, одружений та має малолітню дитину, що свідчить створення міцних соціальних зв`язків в Україні. В грудні 2017 року ОСОБА_10 отримав довідку про звернення за захистом в Україні, що підтверджує законність його перебування в Україні та відповідно до ч. 4 ст. 590 КПК є обставиною, що перешкоджає прийняття рішення про його екстрадицію до остаточного розгляду його заяви.

Зауважує, що ОСОБА_15 приймав участь в масових зібраннях ще в 1995 році, коли йому було лише 18-19 років і після тих подій минуло вже 23 роки, з яких майже 10 років затриманий провів під вартою. ОСОБА_7 звернувся до держави Україна за захистом від політичного переслідування, незважаючи на те, що у запиті Турецької Республіки зазначено що дії, за які засуджено ОСОБА_7 не мають політичного характеру. Крім того, додатковим доказом політичного характеру та наявності переслідування є наявність рішення Європейського Суду з прав людини щодо порушення розумного строку тримання під вартою відносно ОСОБА_7 , що стало можливим приводом для перегляду винесеного рішення Касаційного суду Турецької республіки від 30 вересня 2003 року, яким встановлено, що ОСОБА_7 був притягнутий до відповідальності, яка не відповідає приписам закону, за подію, яка не має місця в обвинувальному акті.

Стверджує, що до клопотання прокурора не додано доказів та не зазначені обставини, які надають можливість та необхідність обрання затриманому запобіжного заходу, пов`язаному з позбавленням волі.

Не врахування даних обставин, на думку захисника, є підставою для скасування ухвали судового рішення щодо обраного запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, а перебування затриманого в колі сім`ї, відсутність на даний час документів що посвідчують особу, відсутність вільного володіння українською або російською мовою, надавало можливість суду обрати запобіжний захід, що не пов`язаний з позбавленням волі відповідно до ст. 585 КПК.

В судовому засіданні захисник ОСОБА_11 та особа, стосовно якої вирішується питання про екстрадицію ОСОБА_10 підтримали апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 і з підстав, викладених в скарзі, просили її задовольнити, ухвалу слідчого судді скасувати та постановити нову, якою застосувати до ОСОБА_10 більш м`який запобіжний захід ніж тримання під вартою (екстрадиційний арешт).
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення апеляційної скарги захисника, ухвалу слідчого судді вважав законною, обґрунтованою і вмотивованою та просив залишити її без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.
Заслухавши суддю-доповідача, думку сторін провадження, перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційних скарг, апеляційний суд приходить до наступних висновків.
З матеріалів провадження вбачається, що ОСОБА_7 розшукується компетентними органами Республіки Туреччини у зв`язку з вчиненням кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 146, ч. 1 ст. 59, ст. 31, ст. 33, ст. 40 Кримінального кодексу Республіки Туреччини (замах на насильницьку зміну конституційного ладу) за вироком №2009/260 від 21 жовтня 2009 року з метою арешту та екстрадиції правоохоронним органам Республіки Туреччини.
Вироком 14-го Вищого кримінального суду міста Стамбула Республіки Туреччини від 21 жовтня 2009 року №2009/260 у справі №2003/315, який набрав законної сили 27 лютого 2012 року ОСОБА_7 призначено покарання у вигляді довічного позбавлення волі за замах на насильницьку зміну конституційного ладу.
03 вересня 2012 Генеральною республіканською прокуратурою міста Стамбула видано ордер на арешт ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . До Міністерства юстиції України відповідно до «Європейської конвенції про видачу правопорушників» від 13 грудня 1957 року надійшов запит Генеральної республіканської прокуратури м. Стамбул про видачу ОСОБА_7 (для відбуття кримінального покарання за вироком суду у вигляді довічного позбавлення волі.
Інкримінований ОСОБА_7 злочин за законодавством України відповідає ч. 1 ст. 109 КК України, і є екстрадиційним, оскільки передбачене покарання у вигляді позбавлення волі на строк до 10 років.
Строк давності притягнення ОСОБА_7 до відповідальності за вчинений злочин відповідно до вимог ст. 49 КК України не закінчився.
При вирішенні клопотання слідчий суддя виходив з того, що після набрання вироку суду стосовно ОСОБА_7 останній покинув територію Туреччини, що на думку слідчого судді свідчить про ухилення його від правосуддя у запитуючої сторони, врахував тяжкість покарання, яке призначене затриманому, у вигляді довічного позбавлення волі, яке згідно законодавства Туреччини повинно виконуватися у вигляді позбавлення волі тривалістю 30 років, а також враховано вік затриманого, стан його здоров`я та міцність соціальних зв`язків.
Водночас прийшов до висновку, що з метою забезпечення міжнародних договорів необхідно застосування заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) щодо ОСОБА_7 .
З такими висновками погоджується і суд апеляційної інстанції та вважає, що для забезпечення проведення екстрадиційної перевірки, а також прийняття та забезпечення виконання рішення про екстрадицію, у разі його прийняття, застосування екстрадиційного арешту є обґрунтованим.
При цьому, апеляційний суд також зважає на те, що рішення ДМС України по заяві ОСОБА_7 про визнання його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, ще не прийнято. Також на час апеляційного розгляду не встановлено обставин, передбачених ч. 1 ст. 589 КПК, які перешкоджають видачі особи (екстрадиції).
Відповідно до ч. 2 ст. 587 КПК екстрадиційна перевірка здійснюється протягом шістдесяти днів. Цей строк може бути продовжено відповідним центральним органом України.
Таким чином, слідчий суддя постановляючи ухвалу від 22 травня 2018 року про застосування стосовно ОСОБА_7 застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) стосовно діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону і на даному етапі провадження таке рішення є обґрунтованим та доцільним.
Доводи захисника про не врахування слідчим суддею,що ОСОБА_10 з 2015 року офіційно перебуває на території України та має міцні соціальні зв`язки, апеляційний суд вважає необґрунтованими, оскільки, як вбачається з ухвали, такі обставини враховані слідчим суддею, а також враховуються апеляційним судом поряд з іншими обставинами, однак на даному етапі такі обставини не можуть вирішальними при прийнятті рішення про застосування екстрадиційного арешту.

Посилання захисника в апеляційній скарзі, що ОСОБА_15 приймав участь в масових зібраннях ще в 1995 році, коли йому було лише 18-19 років і після тих подій минуло вже 23 роки, а також, що його дії пов`язані із його правом на мирні зібрання та ін., апеляційний суд не надає їм значення, з огляду на положення ч. 8 ст. 584 ПК, згідно якої при розгляді клопотання слідчий суддя не досліджує питання про винуватість та не перевіряє законність процесуальних рішень, прийнятих компетентними органами іноземної держави у справі стосовно особи, щодо якої надійшов запит про видачу.

Враховуючи вищевикладене, порушень вимог кримінального процесуального закону, які б слугували підставами для скасування ухвали слідчого судді не вбачається, постановлена слідчим суддею ухвала є законною, обґрунтованою і вмотивованою, та не підлягає скасуванню, а відтак в задоволенні апеляційної скарги захисника слід відмовити.

Керуючись ст. ст. 405, 407, 422, 584, 585 КПК, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_5 в інтересах ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Красногвардійського районного суду м. Дніпропетровська від 22 травня 2018 року про застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою для забезпечення видачі особи (екстрадиційний арешт) стосовно ОСОБА_7 залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді:

____________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3