Справа № 467/806/18
УХВАЛА
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22.08.2018 року смт. Арбузинка

Арбузинський районний суд Миколаївської області в складі :

головуючого судді ОСОБА_1

з участю секретаря судового засідання ОСОБА_2

прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

потерпілого ОСОБА_5

представників потерпілого ОСОБА_6 , ОСОБА_7

в ході розгляду у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в смт. Арбузинка кримінального провадження № 0000190 від 18 квітня 2018 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

На розгляді Арбузинського районного суду Миколаївської області перебуває кримінальне провадження № 0000190 від 18 квітня 2018 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України.

В підготовчому судовому засіданні представник потерпілого ОСОБА_6 звернувся до суду з клопотанням про повернення прокурору обвинувального акта, обґрунтовуючи яке посилався на те, що у ньому не повно викладені фактичні обставини кримінального правопорушення, які слідчий чи прокурор вважають встановленими.

Вказував, що в ході досудового розслідування було встановлено місце події та причини конфлікту між обвинуваченим та потерпілим, проте, в обвинувальному акті вони не зазначені, а так само, як і кому належить домоволодіння, біля якого відбулась подія.

Крім того, в анкетних даних обвинуваченого містяться неточності щодо його освіти та працевлаштування.

Також, на думку автора клопотання, наявність двох експертиз, в тому числі й повторної, причини проведення якої невідомі, призвело до неповного розкриття нанесених потерпілому тілесних ушкоджень та неправильного встановлення ступеня їх тяжкості.

Як стверджував представник потерпілого, обвинувальний акт не відповідає вимогам ст. 291 КПК України й через те, що не містить формулювання висунутого обвинувачення, а викладені лише обставини, які слідчий вважає за доцільне викласти та правова кваліфікація з посиланням на положення закону України про кримінальну відповідальність, так само як і не вказана матеріальна шкода, заподіяна злочином.

Окрім цього, представник потерпілого посилався на положення ч.3 ст. 283 КПК України та вказував на порушення вимог ст. 56 цього ж Кодексу, так як потерпілому не надано доступ до ознайомлення із змістом обвинувального акту.

Поросив суд повернути прокурору обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування.

Представник потерпілого ОСОБА_7 в судовому засіданні підтримала вказане клопотання, а також доповнила його тим, що в обвинувальному акті неповно і недостовірно вказані анкетні дані як обвинуваченого, так і потерпілого. Ні слідчий, ні прокурор не вручили потерпілому обвинувальний акт та не роз`яснили йому суті підозри, чим порушили якого права. Обвинувачення, крім цього, викладено не конкретно, а саме, є незрозумілим як обвинувачений і потерпілий опинились на місці вчинення злочину, з яких причин у них виник конфлікт, на спричинення якого саме ступеня тяжкості тілесних ушкоджень був направлений умисел обвинуваченого, а також не вказано, в яку саме частину обличчя обвинувачений наніс удар потерпілому. Відсутні відомості і щодо заподіяної матеріальної шкоди. Незрозумілим також є посилання прокурора на спричинення ушкодження в область виличної кістки, в той час, як в людини немає такої кістки.

При цьому, як стверджувала представник, обвинувальний акт містить словосполучення «злочинний умисел», що є недопустимим, а у викладі фактичних обставин вчиненого кримінального правопорушення не розкрито змісту щирого каяття обвинуваченого, тобто не вказано,які саме його дії свідчать про таке каяття.

Потерпілий підтримав позицію своїх представників та додав, що в обвинувальному акті не зазначено про те, що обвинувачений перед нанесенням йому удару кинув в нього металевий предмет коричневого кольору, а також не допитані чотири свідки, які були на місці злочину.

Прокурор в судовому засіданні повністю заперечував доводи представників потерпілого, посилався на відповідність обвинувального акту вимогам закону і не вбачав підстав для його повернення.

Обвинувачений поклався на розсуд суду і будь-яких доводів щодо невідповідності обвинувального акта закону чи заперечень щодо тверджень потерпілого та його представників не висловлював.

Суд, в свою чергу, заслухавши позиції всіх учасників судового провадження, перевіривши відповідність обвинувального акта вимогам кримінального процесуального закону, зробив такі висновки.

Так, згідно ст. 291 КПК України, обвинувальний акт складається слідчим, після чого затверджується прокурором. Обвинувальний акт може бути складений прокурором, зокрема якщо він не погодиться з обвинувальним актом, що був складений слідчим.
Обвинувальний акт має містити такі відомості: 1) найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер; 2) анкетні відомості кожного обвинуваченого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 3) анкетні відомості кожного потерпілого (прізвище, ім`я, по батькові, дата та місце народження, місце проживання, громадянство); 4) прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора; 5) виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення; 6) обставини, які обтяжують чи пом`якшують покарання; 7) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням; 7-1) підстави застосування заходів кримінально-правового характеру щодо юридичної особи, які прокурор вважає встановленими; 8) розмір витрат на залучення експерта (у разі проведення експертизи під час досудового розслідування); 9) дату та місце його складення та затвердження.
Обвинувальний акт підписується слідчим та прокурором, який його затвердив, або лише прокурором, якщо він склав його самостійно.
До обвинувального акта додається: 1) реєстр матеріалів досудового розслідування; 2) цивільний позов, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування; 3) розписка підозрюваного про отримання копії обвинувального акта, копії цивільного позову, якщо він був пред`явлений під час досудового розслідування, і реєстру матеріалів досудового розслідування (крім випадку, передбаченого частиною другою статті 297-1 цього Кодексу).
У цій ситуації, як встановив суд, даний обвинувальний акт містить у собі усі реквізити передбачені ст. 291 КПК України.
Саме обвинувачення сформульоване відносно обвинуваченого із зазначенням правової кваліфікації, яка містить в собі не тільки посилання на окремі статті (частини статті) кримінального закону, але й формулювання об`єктивної сторони та кваліфікуючих ознак конкретного кримінального правопорушення, даних про подію (час, місце, спосіб) кримінального правопорушення, форму вини, мотив і мету його вчинення, тощо.
У обвинувальному акті наявний короткий виклад тексту диспозиції кримінально-правової норми, порушення якої інкримінується особі, фабула обвинувачення виступає фактичною моделлю вчиненого злочину, а юридичне формулювання - це правова модель злочину, вказівка на кримінально-правові норми, порушення яких інкримінується обвинуваченому.
Наведені в обвинувальному акті фактичні дані в своїй сукупності дають повне уявлення стосовно кожного з елементів складу кримінального правопорушення, що, у свою чергу, дає можливість зіставити фактичну складову обвинувачення з його юридичною формулою.
При цьому суттєвих невідповідностей і суперечливості даних, що містяться у викладених фактичних обставинах вчиненого кримінального правопорушення, його правовій кваліфікації та формулюванні обвинувачення, які б унеможливили здійснення обвинуваченим свого захисту, суд не встановив.
Тож доводи представника потерпілого щодо відсутності в обвинувальному акті формулювання висунутого обвинувачення не відповідають дійсності.
Що ж до тверджень представників потерпілого про неконкретність висунутого ОСОБА_4 обвинувачення, зокрема, в частині не зазначення місця події, належності домоволодіння, причин виникнення конфлікту, локалізації тілесних ушкоджень, назви частин тіла, то суд вважає їх неспроможними через те, що вказані обставини можуть бути встановлені в ході судового розгляду, в той час, як викладені в обвинувальному акті дані в цілому дають повне уявлення щодо складу злочину, інкримінованого ОСОБА_8 , оскільки крім часу, місця, способу та інших обставин вчиненого кримінального правопорушення, містять в собі посилання на форму вини, мотив, мету вчинення кримінального правопорушення, його наслідки та інші обставини, які охоплюються складом конкретного кримінального правопорушення.
При цьому, суд враховував вказівку Європейського суду з прав людини на те, що у тексті підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню "обвинувачення" особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення(рішення від 19.12.1989 у справі "Камасінскі проти Австрії" № 9783/82, п. 79). Крім того, Суд констатував, що положення підпункту "а" п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду( рішення від 25.03.1999 у справі "Пелісьє та Сассі проти Франції", п.52)
Тож, за умови, що обвинувачений не висловлював будь-яких доводів щодо неконкретності обвинувачення, яка б за своєю суттю і ступенем тією чи іншою мірою перешкодила б йому належно здійснювати свій захист, суд переконаний у тому, що відсутність у обвинувальному акті відомостей, на які вказувати представники потерпілого, не стане на заваді справедливому судовому розгляду і не призведе до його неповноти, адже формулювання обвинувачення, що викладене в обвинувальному акті відповідає вимогам кримінального процесуального закону України та кореспондувалося з позицією ЄСПЛ з цього питання.
При цьому, суд наголошує, що в обвинувальному акті викладаються ті, фактичні обставини кримінального правопорушення, які саме прокурор вважає встановленими.
Тобто, відомості, що наявні в обвинувальному акті, відомі слідчому, який його склав, та прокурору, який його погодив, в той час як і слідчий, і прокурор, здійснюючи свої повноваження відповідно до вимог цього Кодексу, є самостійними у своїй процесуальній діяльності, втручання в яку осіб, що не мають на те законних повноважень, забороняється (ч.1 ст. 36, ч. 5 ст. 40 КПК України).
Те ж саме стосується і зазначення в обвинувальному акті обставин, що свідчать про наявність щирого каяття обвинуваченого.
А тому говорити про доцільність повернення цього акту для того, аби зобов`язати слідчого чи прокурора вказати у ньому ті відомості, які має бажання бачити там потерпілий або ж його представники, передумов немає.
Тим більше, що відповідно до п. 4 Постанови Пленуму Верховного Суду України 24.10.2003 N 7 «Про практику призначення судами кримінального покарання» (зі змінами та доповненнями) регламентовано, що виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення; при цьому таке рішення має бути повністю самостійним і не ставитись у залежність від наведених в обвинувальному висновку обставин, які пом`якшують чи обтяжують покарання; суди, зокрема, можуть не визнати окремі з них такими, що пом`якшують чи обтяжують покарання, а також визнати такими обставинами ті, які не зазначено в обвинувальному висновку.
Стосовно посилання представника потерпілого на наявність двох експертиз у кримінальному провадженні, що, за його словами, призвело до неповноти встановлення нанесених потерпілому тілесних ушкоджень, то суд відхиляє їх через те, що це не свідчить про невідповідність обвинувального акта вимогам ст. 291 КПК України з огляду на зміст цієї правової норми.
Також, самі по собі неточності анкетних даних обвинуваченого і потерпілого, за умови наявності таких даних, не можуть бути підставою для повернення обвинувального акта, а, окрім того, останні були усунуті судом в ході підготовчого провадження.
Посилання ж на положення ч.3 ст. 283 КПК України суд у цій ситуації вважає необґрунтованим, так як будь-яких даних про те, що прокурор не вніс до ЄРДР відомості про закінчення досудового розслідування представник потерпілого суду не надав, а навіть і за дійсності такого, цей факт не є підставою для повернення обвинувального акта, оскільки не свідчить про його невідповідність вимогам закону, як то нормам ст. 291 КПК України.
Відносно посилання представника потерпілого на порушення ст. 56 КПК України, як то права потерпілого знати суть обвинувачення, у зв`язку з тим, що йому не було вручено копію обвинувального акта, то суд вважає за необхідне вказати на таке.
Дійсно, відповідно до положень п.2 ч.1 ст. 56 КПК України потерпілий має право знати, окрім суті підозри, також і суть обвинувачення.
В той же час, норми кримінального процесуального закону України не встановлюють імперативного обов`язку слідчого чи прокурора вручити потерпілому копію обвинувального акта.
Оскільки здійснення потерпілим права, в тому числі права знати суть обвинувачення, залежить від вчинення ним будь-яких активних дій, які, в свою чергу, направлені на реалізацію цього права, то потерпілий чи його представник, принаймні, повинен був звернутись до слідчого, прокурора із заявою про надання йому копії обвинувального акта, яким прокурор висунув обвинувачення.
Проте, як встановив суд, представник потерпілого звернувся до прокурора за отриманням копії обвинувального акта вже після направлення останнім обвинувального акта до суду, в той час як будь-яких відомостей про звернення із такою заявою до прокурора або ж слідчого в ході досудового розслідування, тобто до направлення обвинувального акта, суду надано не було.
Адже, звернувшись з обвинувальним актом до суду, тим самим закінчивши досудове розслідування, прокурор, слідчий позбавлені повноважень розглядати будь-які заяви учасників кримінального провадження, а тим більше задовольняти їх, навіть не говорячи про те, що у прокурора на даному етапі відсутній оригінал обвинувального акта, що саме по собі позбавляє його можливості надати його копію.
Що ж до твердження про відсутність в обвинувальному акті вказівки на розмір матеріальної шкоди, то суд нагадує той факт, що у даному, конкретному випадку розмір спричиненої матеріальної шкоди не впливає на кваліфікацію інкримінованого обвинуваченому кримінального правопорушення.

З об`єктивної сторони злочин, передбачений ч.2 ст. 125 КК України характеризується дією або бездіяльністю, спрямованими на заподіяння легкого тілесного ушкодження, наслідками у виді спричинення легкого тілесного ушкодження та причинним зв`язком між вказаним діянням та наслідками, що настали.

Водночас, суд не встановив даних, які б вказували на порушення права потерпілого надавати докази щодо розміру спричиненої йому матеріальної шкоди під час досудового розслідування кримінального провадження.

Більш того, в судовому засіданні було з`ясовано, що ні потерпілий, ні його представник будь-яких доказів на підтвердження розміру такої шкоди ні слідчому, ні прокурору не надавали, цивільного позову не пред`явили, а так само як і не пред`явили його в ході підготовчого провадження у суді.

Доводи ж представника потерпілого щодо того, що він в усній формі повідомляв слідчому про те, що матеріальна шкода «буде» суд вважає неспроможними у цій ситуації і наголошує на тому, що такий спосіб доказування у кримінальному провадженні не передбачений КПК України та суперечить принципу affirmanti incumbit probatio (той, хто стверджує щось, повинен довести це твердження).

Отже, з урахуванням вищевикладеного, суд не убачає підстав для задоволення клопотання представника потерпілого про повернення обвинувального акта прокурору, оскільки не встановив будь-яких наскільки вагомих підстав для цього, які б перешкодили призначити справу до судового розгляду.

На підставі викладеного, керуючись ст. 369, 370, 376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:

В задоволенні клопотання представника потерпілого ОСОБА_6 про повернення обвинувального акта прокурору в рамках кримінального провадження №0000190 від 18 квітня 2018 року по обвинуваченню ОСОБА_4 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України відмовити.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає, але заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.
Ухвала набирає законної сили з моменту її оголошення.

Суддя ОСОБА_1