Справа № 215/728/18
У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2018 року Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області у складі: головуючого судді ОСОБА_1 ,
за участю: секретаря ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
засудженого ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі Тернівського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області клопотання адвоката ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у межах строків, установлених у Загальній частині КК України для обраного виду покарання у вигляді позбавлення волі засудженому ОСОБА_4 ,

ВСТАНОВИВ:
до суду звернулась адвокат ОСОБА_5 з клопотанням, в якому просить застосувати до засудженого ОСОБА_4 умовно-дострокове звільнення від призначеного покарання або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким у межах строків, установлених у Загальній частині КК України для обраного виду покарання у вигляді позбавлення волі; визначити термін можливого перегляду покарання ОСОБА_4 шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини призначеного йому покарання більш м`яким, встановити проміжки часу для його повторення, а також встановити чіткі критерії, на підставі яких він має відбуватись; вирішити питання чи мали суттєві зміни засудженого до позбавлення волі ОСОБА_4 , чи було під час відбування ним покарання зроблено прогрес у виправленні і чи не є тривале тримання ОСОБА_4 в ізоляції більше виправданим пенологічними міркуваннями, ніж застосування до нього особливо гуманного ставлення. В обґрунтування клопотання посилається, зокрема на статтю 3 Конвенції з захисту прав людини і основоположних свобод, статтю 28 Конституції України, на рішення ЄСПЛ у справі «Вінтер та інші проти Сполученого Королівства», вважає, що питання про дострокове звільнення від довічного ув`язнення має бути вирішене з урахуванням пріоритету міжнародного права над національним, а звільнення довічника має бути на підставі самої ст. 3 Конвенції у розумінні Європейського суду та ст.28 Конституції України. Наголошує, що ЄСПЛ прямо визнав, що інститут помилування президентом не є достатнім для дотримання ст.3 Конвенції, оскільки його процедура та результат не мають належний ступінь передбачуваності, тому довічно ув`язнений має право знати на самому початку свого строку, що він має робити для того, щоб стосовно нього було розглянуто питання про дострокове звільнення, за яких умов такий перегляд має бути здійснений, включаючи, коли він буде чи може бути здійснений. Крім того, зазначає, що відсутність належних процесуальних гарантій не має бути перешкодою для позбавлення надії на звільнення. Вважає, що до засудженого ОСОБА_4 має бути застосоване умовно-дострокове звільнення від покарання з огляду на його характеристику від 15.12.2017 р., складену адміністрацією Державної установи «Криворізька установа виконання покарань №3», а також на довідки про заохочення та стягнення ОСОБА_4 за весь час відбування ним покарання, з яких вбачається, що він має прогрес у напрямку виправлення, а зміни, яких він зазнав, вказують на невиправданість його подальшого тримання в умовах позбавлення волі, так як для цього немає обґрунтованих пенологічних підстав.

Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_5 та засуджений ОСОБА_4 у судовому засіданні підтримали клопотання з наведених вище мотивів та просили його задовольнити.
Прокурор в судовому засіданні заперечував проти задоволення клопотання. При цьому посилався на положення статей 81 та 82 КК України, в яких чітко визначені умови як застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, так і умови заміни невідбутої частини покарання більш м`яким. Крім того, вважає, що інші вимоги захисника, викладені в його клопотання, є предметом розгляду Конституційного суду України.
Заслухавши засудженого, його захисника, думку прокурора, дослідивши клопотання та додані до нього матеріали, суд дійшов висновку про відсутність законних підстав для його задоволення, виходячи з наступного.
Судом встановлено, що вироком Апеляційного суду Запорізької області від 10.08.2008 р. ОСОБА_4 визнаний винним і засуджений: за ч.2 ст. 185, ч. 4 ст. 152, ч.4 ст. 187, п.п.6,10,13 ч.2 ст. 115 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
Ухвалою Верховного Суду України від 30.10.2008 р. року вирок Апеляційного суду Запорізької області від 10.08.2008 р. залишено без зміни, а касаційні скарги засудженого та його захисника без задоволення.
Вироком Заводського районного суду м. Дніпродзержинська від 13.03.2009 р. ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 статті 190 КК України і призначено покарання у вигляді трьох років позбавлення волі. На підставі ч.4 статті 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у виді довічного позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому майна.
На даний час засуджений ОСОБА_4 відбуває покарання в секторі максимального рівня безпеки ДУ «Криворізька установа виконання покарань №3», про що свідчить довідка №3/5-859 від 12.03.2018 р..
У відповідності до ст.152 КВК України, підставою звільнення від відбування покарання є відбуття строку покарання, призначеного вироком суду.

Згідно зі ст.81 КК України, до осіб, що відбувають покарання у виді позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання за умови, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення та після фактичного відбуття ним призначеної судом частини строку покарання, яка визначена у ч.3 ст.81 КК України.

За змістом закону, становлення особи на шлях виправлення це прагнення засудженого до такого виправлення, позитивні зрушення в його поведінці і ставленні до праці, які свідчать про успішне здійснення процесу виправлення, що може ефективно продовжуватися й в умовах не пов`язаних з позбавленням волі. Становлення особи на шлях виправлення для зазначеного виду звільнення від покарання характеризується зразковою поведінкою і сумлінним ставленням до праці. Цей висновок повинен ґрунтуватись не на характеристиці особи за період, що безпосередньо передує настанню строку, після відбування якого можливе застосування заміни невідбутої частини покарання більш м`яким, або умовно-дострокове звільнення, а на даних за весь час відбування покарання або принаймні протягом значної частини цього строку.

Крім того, законодавцем визначено, що застосування судом умовно-дострокового звільнення від відбування покарання є не обов`язком, а правом і таке звільнення може бути застосоване за певних умов.

Відповідно до ч.1 ст.82 КК України особам, які відбувають покарання у виді обмеження чи позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

Крім того, відповідно до п.3 ч.4 ст. 82 КК України заміна невідбутої частини покарання більш м`яким щодо осіб, засуджених за вчинення особливо тяжких злочинів, можливе за умови відбуття ними не менше двох третин строку покарання, такий строк визначається при призначенні покарання у виді позбавлення волі на певний строк відповідно до ст. 63 КК України.
Згідно з п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26 квітня 2002 року «Про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання і заміну невідбутої частини покарання більш м`яким», заміна невідбутої частини покарання більш м`яким на підставі ч.1 ст. 82 КК України може застосовуватись до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Статтею 51 КК України передбачені види покарань до осіб визнаних винними у вчиненні злочину, зокрема, позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

При розгляді клопотання захисника засудженого суд виходить з вимог ч.1 ст.82 КК України, якою передбачена лише можливість заміни більш м`яким покаранням, покарання у виді позбавлення волі призначеного на певний строк. Покарання ж у виді довічного позбавлення волі, призначене у відповідності до ст. 64 КК України, не має строкового виміру, тому вирішення питання про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким, є неможливим, проте вирішується виключно на підставі ч.2 ст.87 КК України, що виходить за межі повноважень суду.

У справі «Вінтер та інші проти Сполученого королівства» (Vinter and others v. United Kingdom) Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що рішення засудити позивачів до по життєвого тюремного ув`язнення, без можливості його перегляду, не відповідає ст. 3 Конвенції. В той же час в даній справі Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що наявність в національному законодавстві покарання у виді довічного позбавлення волі не суперечить вимогам ст. 3 Конвенції. Велика палата тлумачить положення ст. 3 Конвенції як такі, що вимагають надання можливості скорочення терміну тюремного ув`язнення, шляхом відповідного перегляду. Важливо відзначити, що Велика Палата неодноразово підкреслює, що її висновки у вищевказаному контексті є обмеженими для застосування в рамках національної юрисдикції Сполученого Королівства, і що питання форми і тимчасових рамок перегляду рішень про призначення довічного тюремного ув`язнення в якості міри покарання відносяться до компетенції судів національної юрисдикції. Велика Палата також висловила думку, що в її завдання не входить встановлювати терміни для перегляду питання про продовження тюремного ув`язнення. Разом з тим вона аналізує існуючу національну та міжнародну практику (у тому числі, наприклад, статтю 77 Римського статуту Міжнародного кримінального суду і відповідні положення установчих документів різних міжнародних кримінальних трибуналів), згідно якої такий перегляд повинен відбуватися вперше не пізніше 25 років після вироку до довічного позбавлення волі, а далі - на періодичній основі. Також Суд не визнав своїм завданням визначати форму (рішення органу виконавчої або судової влади), яку може приймати перегляд.
Таку форму перегляду в Україні визначено у статті 87 КК України, як помилування.
Частиною першою статті 87 КК України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Відповідно до ст.151 КВК України та Положення про порядок здійснення помилування, затверджене Указом Президента України №902 від 16.09.2010 року, право клопотати про помилування має особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Особа засуджена до довічного позбавлення волі, має право подати клопотання про помилування після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання.

Захисник засудженого і обґрунтування поданого клопотання зокрема посилається на рішення ЄСПЛ від 12.02.2008 р. «Кафкаріс проти Кіпру», у п. 98 якого сказано, що не зменшуване довічне позбавлення волі може піднімати питання про відповідність ст.3 Конвенції. Також не може виникати жодної проблеми щодо відповідності ст.3, якщо довічне ув`язнення було де-юре і де-факто зменшуваним. Проте в цьому ж рішенні, у п. 97 ЄСПЛ зазначив, що застосування покарання у вигляді довічного позбавлення волі до дорослого правопорушника саме по собі не заборонене або не є несумісним зі статтею 3 чи будь-якою іншою статтею Конвенції.

При вирішенні питання, чи можливо в конкретному випадку вважати довічне ув`язнення зменшуваним, Суд прагнув встановити, чи могли бути у довічно ув`язненого які-небудь перспективи звільнення. Аналіз судової практики Європейського Суду в цьому питанні свідчить, що коли національне законодавство передбачає можливість перегляду довічного ув`язнення з метою його пом`якшення, зменшення, припинення чи умовно-дострокового звільнення засудженого, цього достатньо, щоб задовольнити вимоги статті 3. Наприклад, по ряду справ Суд постановив, що, коли тримання під вартою є предметом перегляду для цілей дострокового звільнення після відбуття засудженим мінімального строку, не можна казати, що такі довічно ув`язнені позбавлені всякої надії на звільнення. Суд постановив, що це вірно навіть за відсутності мінімального строку безумовного позбавлення волі, і навіть тоді, коли можливість умовно-дострокового звільнення для засуджених, що відбувають довічний строк, обмежена. Звідси слідує, що довічне ув`язнення не можна вважати «незменшуваним» тільки через те, що на практиці воно може бути відбутим у повному обсязі. Для цілей статті 3 достатньо того факту, що довічне ув`язнення є зменшуваним де-юре и де-факто (п.98 цього ж рішення).

У справі «Харачкієв та Толумов проти Болгарії» Суд визнав неможливість перегляду терміну довічного ув`язнення фактом порушення ст.3 (заборона на нелюдське і жорстоке поводження) Європейської конвенції з прав людини і основоположних свобод, оскільки в законодавстві Болгарії відсутній чітко прописаний механізм помилування засуджених президентом, тільки завдяки якому можна зменшити призначений строк позбавлення волі. Суд розцінив відсутність надії на дострокове звільнення і спричинення цим моральних страждань як нелюдське і жорстоке поводження. Однак при цьому відзначив, що в 2012 р. законодавчі питання, пов`язані з процедурою помилування, було вирішено, що дозволяє засудженим сподіватися на помилування.

Кримінальним кодексом України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням лише шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та прецедентній практиці Європейського суду з прав людини.

За таких обставин, можливість умовно-дострокового звільнення та заміни невідбутої частини покарання більш м`яким до осіб, які відбувають покарання у виді довічного позбавлення волі, ст.ст. 81,82 КК України не передбачена.

Зважаючи на викладене, клопотання адвоката ОСОБА_5 в частині застосування умовно-дострокового звільнення від призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у межах строків, установлених у Загальній частині КК України для обраного виду покарання у вигляді позбавлення волі засудженому ОСОБА_4 задоволенню не підлягає через відсутність законних підстав для такої заміни.

Крім того, суд відхиляє вимоги щодо визначення терміну можливого перегляду покарання ОСОБА_4 шляхом застосування до нього умовно-дострокового звільнення або заміни невідбутої частини призначеного йому покарання більш м`яким, встановлення проміжків часу для його повторення, а також встановлення чітких критеріїв, на підставі яких він має відбуватись; вирішення питання чи мали суттєві зміни засудженого до позбавлення волі ОСОБА_4 , чи було під час відбування ним покарання зроблено прогрес у виправленні і чи не є тривале тримання ОСОБА_4 в ізоляції більше виправданим пенологічними міркуваннями, ніж застосування до нього особливо гуманного ставлення, оскільки зазначене не передбачене положеннями Кримінального кодексу України, а звідси не входить до повноважень суду.

Отже, враховуючи вищенаведене, підстави для задоволення клопотання відсутні.
На підставі викладеного, ст. ст. 4, 51, 63, 64, 82, 87 КК України, керуючись ст.ст. 537, 539 КПК України, суд
УХВАЛИВ:
У задоволенні клопотання ОСОБА_5 про умовно-дострокове звільнення від призначеного покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким у межах строків, установлених у Загальній частині КК України для обраного виду покарання у вигляді позбавлення волі засудженому ОСОБА_4 , - відмовити.
Ухвалу може бути оскаржено до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Тернівський районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області, протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з дня вручення копії ухвали.

Суддя: