Ухвала
Іменем України
03 жовтня 2018 року

м. Київ
справа № 752/5936/18

провадження № 51-6340 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року,
встановив:
Як убачається з матеріалів провадження за скаргою, ухвалою слідчого судді Голосіївського районного суду м. Києва від 17 серпня 2018 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність слідчого в кримінальному провадженні № 025.
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 07 вересня 2018 року, керуючись ч. 4 ст. 399 Кримінального процесуального кодексу України (далі КПК), відмовив у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 на вказану ухвалу слідчого судді.
ОСОБА_4 , не погодившись із ухвалою суду апеляційної інстанції, звернувся з касаційною скаргою, в якій ставиться питання про її скасування та передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Перевіривши касаційну скаргу та надані до неї копії судових рішень, колегія суддів дійшла висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Частиною 1 ст. 309 КПК передбачено вичерпний перелік ухвал слідчого судді, які можуть бути оскаржені в апеляційному порядку. Оскаржена ухвала слідчого судді, яку останній постановив у межах своєї повноважень, за правилами ст. 306 КПК, до цього переліку не входить. Згідно із ч. 3 ст. 309 КПК скарги на інші ухвали слідчого судді оскарженню не підлягають і заперечення проти них можуть бути подані під час підготовчого провадження в суді.
Відповідно до ч. 4 ст. 399 КПК суддя-доповідач відмовляє у відкритті провадження, якщо апеляційна скарга подана на судове рішення, яке не підлягає оскарженню в апеляційному порядку.
Суддя суду апеляційної інстанції, встановивши, що апеляційна скарга подана на ухвалу слідчого судді, яка не підлягає оскарженню в апеляційному порядку, дійшов висновку про необхідність відмовити у відкритті провадження за цією скаргою. Колегія суддів вважає таке рішення обґрунтованим, оскільки воно постановлене із дотриманням вимог кримінального процесуального закону.
Верховним Судом не встановлено обставин, які б були підставами для скасування ухвали суду за доводами поданої касаційної скарги.
Доводи ОСОБА_4 щодо перешкоджання доступу до правосуддя не можна вважати обґрунтованими. Адже Європейський суд з прав людини неодноразово у своїх рішеннях наголошував на праві держав-учасниць Конвенціїпро захист прав людини і основоположних свобод на особливості у правовому регулюванні апеляційного та касаційного оскарження судових рішень. Зокрема, визнаючи заяву неприйнятною у справі «Скорик проти України», ЄСПЛ зазначив таке: «Окрім того, спосіб, в який стаття 6 Конвенції застосовується до апеляційних або касаційних судів, має залежати від особливостей провадження у справі, що розглядається, а також до уваги береться сукупність проваджень, що здійснювались згідно національного правопорядку та роль касаційного суду у них (див., наприклад, рішення у справі Monnell and Morris v. the United Kingdom, 2 березня 1987, Серія A N 115, с. 22, п. 56, та рішення у справі Helmers v. Sweden, 29 жовтня 1991, Серія A N 212-A, с. 15, п. 31); умови прийнятності апеляційної скарги згідно закону мають бути більш жорсткими, ніж для звичайної скарги (рішення у справі Levages Prestations Services v. France, 23 жовтня 1996, Reports 1996-V, с. 1544, п. 45).
Тож, застосовані законодавцем обмеження щодо апеляційного оскарження ухвал слідчого судді не можна вважати такими, що перешкоджають доступу особи до правосуддя.
Крім того, у своїй касаційній скарзі ОСОБА_4 наголошує на тому, що суд апеляційної інстанції повинен був розглянути справу за його апеляційною скаргою відповідно до положень ст. 55 Конституції України.

Проте, зазначені посилання скаржника не знаходять свого законного підтвердження, оскільки частиною 2 ст. 19 Конституції Українивизначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Стаття 55 Конституції Українигарантує кожному право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

В офіційному тлумаченні частини другої статті 55 Конституції України, викладеному в рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011, зазначено, що реалізація конституційного права на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб забезпечується в порядку, визначеному процесуальним законом.

Таким чином, суд апеляційної інстанції, встановивши, що оспорювана ухвала слідчого судді оскарженню не підлягає та відмовивши у відкритті провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , діяв відповідно до вимог кримінального процесуального закону.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Розглядаючи питання про відмову у відкритті касаційного провадження, колегія суддів Верховного Суду враховує й те, що ОСОБА_4 у касаційній скарзі також ставиться питання про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
ОСОБА_4 вказує, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Розглянувши зазначене клопотання, колегія суддів Верховного Суду приходить до висновку, що воно не підлягає задоволенню з таких підстав.
Законодавець визначив підстави і порядок передачі кримінального провадження на розгляд палати, об`єднаної або Великої Палати Верховного Суду у статтях 434-1, 434-2 КПК, тобто відніс до стадії касаційного розгляду.
Відповідно до вимог ч. 5 ст. 434-1 КПК суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики. Сам зміст підстав і встановлений ст. 434-2 КПК порядок передбачають, що питання передачі має розглядатися у судовому засіданні, обговорюватися у нарадчій кімнаті, вирішуватися шляхом постановлення мотивованої ухвали. Вчинення вказаних процесуальних дій і прийняття рішення про передачу кримінального провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду на стадії розгляду у порядку ст. 428 КПК питання про відкриття або відмову у відкритті касаційного провадження є неможливим.
За таких обставин у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду необхідно відмовити.
Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428, ч. 5 ст. 434-1 КПК, Верховний Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 07 вересня 2018 року.
Відмовити у задоволенні клопотання ОСОБА_4 про передачу справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3