АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-сс/796/2585/2018 Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Категорія: скарга Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

7 травня 2018 року місто Київ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2

Суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

При секретареві ОСОБА_5 ,
За участю представника апелянта - адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в розташуванні суду матеріали судової справи за апеляційною скаргою ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року, якою відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_7 на бездіяльність Генеральної прокуратури України, що полягала у невжитті заходів з надання міжнародної правової допомоги шляхом направлення до Генеральної прокуратури Республіки Білорусь копії ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області та письмового запиту щодо повернення автомобіля, -
в с т а н о в и л а :
Ухвалою слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року відмовлено у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_7 на бездіяльність Генеральної прокуратури України, що полягала у невжитті заходів з надання міжнародної правової допомоги шляхом направлення до Генеральної прокуратури Республіки Білорусь копії ухвали Києво-Святошинського районного суду Київської області та письмового запиту щодо повернення автомобіля.
На обґрунтування слідчий суддя послалась на положення ст. ст. 303 та 304 КПК України, проаналізувала зміст скарги та прийшла до висновку, що скаржником оскаржена така бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України, яка не підлягає оскарженню в порядку ст. 303 КПК України.
На погодившись зі вказаним висновком, ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржену ухвалу слідчого судді та задовольнити її скаргу на бездіяльність Генерального прокурора України або уповноваженої ним особи і зобов`язати цих осіб направити за заявою ОСОБА_7 від 12 березня 2018 року до Генеральної прокуратури Республіки Білорусь копію ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2017 року та письмовий запит про надання сприяння ОСОБА_7 у поверненні автомобіля, ключа від нього, брелока сигналізації та свідоцтва про реєстрацію автомобіля, що знаходяться на відповідальному зберіганні у Республіці Білорусь.
На обґрунтування апелянт детально описує обставини кримінального провадження, відкритого на території Республіки Білорусь та в подальшому переданого до провадження органу досудового розслідування в Україні, при цьому вказане майно, яке належить особисто їй, залишилось на відповідальному зберіганні в Республіці Білорусь.
Апелянт також зауважує, що ухвалою слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області від 22 грудня 2017 року прийняте рішення про повернення їй вказаних автомобіля, ключа від нього, брелока сигналізації та свідоцтва про реєстрацію автомобіля, що знаходяться на відповідальному зберіганні у Республіці Білорусь.
Однак на виконання цього рішення, оскільки кримінальне провадження у справі ще не завершене, необхідне звернення Генеральної прокуратури України до компетентного органа Республіки Білорусь з питанням щодо надання правової допомоги.
Зі вказаним питанням вона звернулась до Генеральної прокуратури України та отримала відповідь, що її клопотання направлено до Києво-Святошинського управління поліції для здійснення перекладу долучених до клопотання документів на російську або білоруську мови та підготовки відповідного звернення до компетентного органу Республіки Білорусь.
Оскільки, наголошує апелянт, угодою між Україною та Республікою Білорусь та Конвенцією про правову допомогу та правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року прямо встановлено, що зносини з питань карного переслідування здійснюються Генеральними прокуратурами (прокурорами) договірних сторін, остільки рішення про направлення її клопотання до Києво-Святошинського управління поліцією є бездіяльністю з боку Генеральної прокуратури України, яка істотно порушує її права власника.
Таким чином, підсумовує апелянт, у цьому конкретному випадку мова йде про бездіяльність посадових осіб Генеральної прокуратури України, яка полягає у неповерненні тимчасово вилученого майна, а фактично і у невиконанні ухвали слідчого судді, якою визначено, що це майно їй належить повернути.
Така бездіяльність, відповідно до ст. 303 КПК України, може бути оскаржена впродовж досудового розслідування до слідчого судді, що вона й зробила.
Та ж обставина, що для вжиття заходів щодо повернення їй тимчасово вилученого майна Генеральній прокуратурі України належить виконати комплекс дій, в тому числі і звернутися за правовою допомогою до Генеральної прокуратури Республіки Білорусь, всупереч міркуванням слідчого судді, істотного значення, на переконання апелянта, не має.
Заслухавши доповідь судді, виступ представника апелянта адвоката ОСОБА_6 , провівши судові дебати, перевіривши та обговоривши доводи апелянта в сукупності з матеріалами судової справи і додатково наданими апелянтом відомостями судова колегія визнає наступне.
Як правильно зауважує апелянт, і це підтверджено наданими нею разом з апеляційною скаргою матеріалами, у цьому конкретному випадку вона оскаржувала бездіяльність уповноважених осіб Генеральної прокуратури України, що полягала у невжитті заходів по поверненню їй тимчасово вилученого в ході кримінального провадження майна, хоча б ці заходи реально і вимагали перекладів клопотання, ухвали слідчого судді Києво-Святошинського районного суду Київської області, протоколу вилучення автомобіля та іншого майна тощо на російську чи білоруську мови, підготовки звернення до Генеральної прокуратури чи іншого компетентного органу Республіки Білорусь та вчинення будь-яких інших процесуальних дій або прийняття процесуальних рішень.
Ч.1 ст. 303 КПК України надає особі право впродовж досудового розслідування звернутися зі скаргою до слідчого судді на неповернення тимчасово вилученого майна, що ОСОБА_7 реально і зробила у відповідності зі вказаною правовою нормою.
Отже відмовивши їй у відкритті провадження за цією скаргою, слідчий суддя прийняла помилкове рішення про відмову у відкритті провадження за скаргою, бо цим рішенням не врахована сама суть скарги, що полягає фактично у вимозі повернення тимчасово вилученого майна.
Таким чином, в цій частині апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржену ухвалу слідчого судді скасувати.
Іні ж апеляційні вимоги задоволенню на цей час не підлягають через особливості судового контролю на цій стадії кримінального провадження, визначені положеннями ст. 422 КПК України, які забороняють суду апеляційної інстанції безпосередньо досліджувати докази, які не були предметом дослідження слідчим суддею, а тому, скасовуючи ухвалу слідчого судді, судова колегія призначає новий розгляд скарги у цьому ж суді першої інстанції.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
п о с т а н о в и л а :
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду міста Києва від 22 березня 2018 року, якою відмовлено у відкритті провадження за її скаргою на бездіяльність Генеральної прокуратури України, що полягала у невжитті заходів з надання міжнародної правової допомоги шляхом направлення до Генеральної прокуратури Республіки Білорусь копії ухвали Києво-Святошинського районного сулу Київської області та письмового запиту щодо повернення автомобіля задовольнити частково, вказану ухвалу слідчого судді скасувати та призначити новий розгляд у цьому ж суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили негайно після проголошення, касаційному оскарженню не підлягає.

Судді: