АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1034/18 Справа № 206/616/18 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

15 серпня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:
Судді-доповідача ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
секретаря судового засідання ОСОБА_5
За участю:
прокурора ОСОБА_6
засудженого ОСОБА_7

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року про відмову в задоволення подання начальника ДУ «ІВЦ № 133» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:

Ухвалою Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року відмовлено в задоволенні подання начальника ДУ «ІВЦ № 133» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 ..
Мотивуючи своє рішення, судом зазначено, що відповідно до ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений фактично відбув необхідну частину покарання, передбаченого вироком суду, сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.
Судом першої інстанції було встановлено, що ОСОБА_7 відбув 2/3 призначеного строку покарання. Відповідно до наданої адміністрацією установи довідки за час відбуття покарання у ДУ ІВЦ №133 має одне заохочення (у грудні 2017 року), стягнення відсутні. Характеризується позитивно, працевлаштований на власному виробництві установи. Згідно довідки про працевлаштування в ІВЦ № 133, засуджений ОСОБА_7 прибув до установи 18.07.2017 року: у липні - знаходився у відділенні карантину, діагностики та розподілу, з серпня по грудень - працював на власному виробництві..
Також суд першої інстанції зазначено, що подання стосовно засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є суто формальне. Разом з тим, сумлінне виконання засудженим своїх прямих обов`язків, тобто відсутність стягнень, ще не підтверджує того, що він повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого ОСОБА_7 зазнає позитивних змін. До того ж процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним, до кінця строку відбуття покарання ще залишається досить тривалий проміжок часу, оскільки його кінець (згідно даних установи відбування покарання) припадає на 22.04.2019 року, а на даний час відбутий проміжок часу є недостатнім терміном для того, щоб твердо впевнитися, що засуджений довів своє виправлення та досяг такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати вчинення нових кримінальних правопорушень. Крім того, ОСОБА_7 вже звільнявся умовно-достроково (за вироком від 10.09.2010 року), та хоча і не безпосередньо в період умовно-дострокового звільнення, однак маючи не зняту і не погашену судимість, знову вчинив корисливі злочини, до того ж сама по собі наявність заохочення у виправній установі не може бути безсумнівним підтвердженням його виправлення..
Не погоджуючись з ухваленим рішенням засуджений ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року та застосувати відносно нього положення ст. 81 КК України та застосувати щодо нього умовно-дострокове звільнення.
Крім того апелянт вказує, що за час відбування покарання своєю сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення. До роботи та поставлених завдань відноситься добросовісно та старанно чим надає позитивний приклад іншим засудженим. Має одне заохочення за сумлінну працю та стягнень не має.
Заслухавши доповідь судді, думку засудженого, який підтримав свою апеляційну скаргиу, прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відмовляючи у задоволенні подання про умовно - дострокове звільнення, суд першої інстанції послався на ст. 81 КК України, відповідно до вимог якої до осіб, що відбувають покарання, може бути застосовано умовно - дострокове звільнення, і якщо засуджений сумлінною поведінкою і становленням до праці довів своє виправлення.
Згідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України № 2 від 26.02.2002 року «Про умовно - дострокове звільнення від відбування покарання і заміни невідбутої частини покарання більш м`яким» умовно - дострокове звільнення від покарання можливе лише після повного і всебічного вивчення даних про особу засудженого і переконання в тому, що він сумлінною поведінкою, ставленням до праці та навчання довів своє виправлення.
При цьому, прийняття рішення про умовно - дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено законом.
Крім того, висновок суду про виправлення засудженого повинен бути зроблений і з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, даних, що характеризують особу.
Вивчивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів встановила, що ОСОБА_7 відбув 2/3 призначеного строку покарання. Відповідно до наданої адміністрацією установи довідки за час відбуття покарання у ДУ ІВЦ №133 має одне заохочення (у грудні 2017 року), стягнення відсутні. Характеризується позитивно, працевлаштований на власному виробництві установи. Згідно довідки про працевлаштування в ІВЦ № 133, засуджений ОСОБА_7 прибув до установи 18.07.2017 року: у липні - знаходився у відділенні карантину, діагностики та розподілу, з серпня по грудень - працював на власному виробництві.
Також колегія суддів приходить до висновку, що подання стосовно засудженого ОСОБА_7 про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є суто формальне. Разом з тим, сумлінне виконання засудженим своїх прямих обов`язків, тобто відсутність стягнень, ще не підтверджує того, що він повністю став на шлях виправлення, така поведінка засудженого не може бути підставою для його умовно-дострокового звільнення від подальшого відбування покарання, оскільки лише перебуваючи під пильним контролем з боку працівників установи виконання покарань поведінка засудженого ОСОБА_7 зазнає позитивних змін.
Процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним, до кінця строку відбуття покарання ще залишається досить тривалий проміжок часу, оскільки його кінець (згідно даних установи відбування покарання) припадає на 22.04.2019 року, а на даний час відбутий проміжок часу є недостатнім терміном для того, щоб твердо впевнитися, що засуджений довів своє виправлення та досяг такого стану, за якого від даної особи не доводиться очікувати вчинення нових кримінальних правопорушень. Крім того, ОСОБА_7 вже звільнявся умовно-достроково (за вироком від 10.09.2010 року), та хоча і не безпосередньо в період умовно-дострокового звільнення, однак маючи не зняту і не погашену судимість, знову вчинив корисливі злочини, до того ж сама по собі наявність заохочення у виправній установі не може бути безсумнівним підтвердженням його виправлення..
Колегія суддів вважає, що сам по собі факт наявності у ОСОБА_7 одного заохочення не може слугувати переконливою підставою для висновку про те, що засуджений виправився, оскільки за весь період відбування покарання стягнень за порушення режиму утримання немає.
Таким чином, суд першої інстанції, на думку колегії суддів, обґрунтовано дійшов до висновку, що засуджений ОСОБА_7 своєю поведінкою у містах позбавлення волі не надав суду можливості дійти до твердої переконливості в тому, що цілі покарання до нього досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визнано вироком.
З таким висновком суду погоджується і колегія суддів апеляційного суду, вважаючи таке рішення законним та обґрунтованим.
Не вбачаючи підстав для зміни або скасування ухвали суду першої інстанції, колегія суддів вважає за можливе і необхідне у задоволенні апеляційної скарги засудженого ОСОБА_7 відмовити, а ухвалу суду залишити без змін.
Керуючись ст. ст. 405, 407, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.
Ухвалу Самарського районного суду м. Дніпропетровська від 05 квітня 2018 року про відмову в задоволенні подання начальника ДУ «ІВЦ № 133» про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала набирає чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді
_____________ ______________ ____________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4