Ухвала
Іменем України
18 травня 2018 року

м. Київ
справа № 761/7711/17

провадження № 51-4669 ск 18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши матеріали провадження за касаційною скаргою з уточненням засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року щодо нього,
в с т а н о в и в:
За вироком Шевченківського районного суду м. Києва від 19 вересня 2017 року
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Плисецьке Васильківського району Київської області, громадянина України, зареєстрованого у АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , раніше неодноразово судимого, останній раз 19 березня 2013 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 186 Кримінального кодексу України (далі КК)із застосуванням ст. 70 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років,
засуджено за ч. 2 ст.186 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.
Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 13 грудня 2017 рокувирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 залишив без зміни.
За вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 27 вересня 2016 року о 15:00 з метою відкритого викрадення чужого майна розробив план, згідно з яким із сторонньою допомогою під час зустрічі з ОСОБА_5 відкрито викраде його майно. З метою відвернення уваги потерпілого від своєї особи ОСОБА_4 звернувся до знайомого ОСОБА_6 з проханням зустріти ОСОБА_5 о 20:20 біля станції метрополітену "Сирець", що по вул. Щусєва, 55 у м. Києві, та провести його до лісопаркової зони, де вони мали зустрітися.
Цього ж дня о 20:20 ОСОБА_6 , не будучи обізнаним про справжні наміри ОСОБА_4 , зустрів ОСОБА_5 в обумовленому місці і разом з ним направився до лісосмуги в заздалегідь визначене ОСОБА_4 місце зустрічі, де останній, перебуваючи позаду ОСОБА_6 та ОСОБА_5 підбіг до потерпілого, обхопив його рукою за шию, зірвав із плеча рюкзак і повторно відкрито викрав майно останього загальною вартістю 7 599, 90 грн, яким розпорядився на власний розсуд.
У касаційній скарзі з уточненням засудженийпросить ухвалу апеляційного суду скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Свої вимоги обґрунтовує тим, що апеляційний суд належним чином не розглянув і не проаналізував доводів скарги сторони захисту щодо суворості призначеного йому покарання та не дослідив усіх доказів, на які робились посилання в ході апеляційного провадження. Вказує на те, що суд апеляційної інстанції, залишаючи вирок районного суду без змін, недостатньо врахував такі обставини, як: щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, його тяжкий стан здоров`я, позитивну характеристику і те, що він є сиротою і перебував на вихованні в держави.

Перевіривши касаційну скаргу та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів Верховного Суду вважає, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Доводи касаційної скарги засудженого, що апеляційний суд не дослідив усіх доказів, на які робилися вказівки в ході апеляційного провадження, є безпідставними.
Як вбачається з оскаржуваного рішення ОСОБА_4 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК визнав повністю та підтвердив обставини, викладені в обвинувальному акті, у зв`язку із чим кримінальне провадження розглядалося у порядку, передбаченому ч. 3 ст. 349 КПК без дослідження доказів.
При цьому суд першої інстанції роз`яснив ОСОБА_4 положення ч. 3 ст. 349 КПК, з`ясував, чи правильно він розуміє зміст обставин, які ніким не оспорюються та роз`яснив порядок оскарження вироку при розгляді справи без дослідження доказів.

Розгляд справи за вказаною процедурою згідно із до ч. 2 ст. 394 КПК позбавив учасників судового провадження права оскаржувати фактичні обставини в апеляційному порядку, а тому колегія суддів апеляційної інстанції не переглядала їх відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК.

Що ж стосується доводів касаційної скарги засудженого про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та його особі внаслідок суворості, то вони є необґрунтованими.

При призначенні ОСОБА_4 покарання суд першої інстанції, з висновками якого погодився і апеляційний суд, згідно з вимогами ст. 65 КК виходив з характеру та ступеня тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, даних про особу винного, який неодноразово судимий за вчинення умисних, корисливих злочинів, є інвалідом третьої групи, не працює, його віку та сімейного стану, а також умов, в яких виховувався ОСОБА_4 будучи сиротою. При цьому визнав обставини, що пом`якшують покарання, визнання вини, щире каяття та взяв до уваги відсутність обставин, що обтяжують покарання.
На підставі цих даних у їх сукупності, а також з урахуванням даних про особу ОСОБА_4 , конкретних обставин кримінального правопорушення, відсутності даних про відшкодування потерпілому завданої шкоди суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що виправлення ОСОБА_4 можливе виключно в умовах ізоляції від суспільства та призначив йому покарання у виді позбавлення волі в мінімальному розмірі, передбаченому в санкції ч. 2 ст. 186 КК.

Як убачається зі змісту ухвали апеляційного суду, аналогічні доводи щодо суворості призначеного покарання, наведені в апеляційній скарзі засудженого і захисника були перевірені судом апеляційної інстанцій, який обґрунтовано визнав їх безпідставними, зазначивши, що покарання, призначене ОСОБА_4 , є необхідне й достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів, з чим погоджується і колегія суддів Верховного Суду.
Що стосується пом`якшуючих покарання обставин, зазначених у касаційній скарзі, то вони були відомі судам першої та апеляційної інстанцій при призначенні покарання ОСОБА_4 і в сукупності з іншими відомостями були враховані при визначенні виду та розміру покарання.
Апеляційний суд, залишаючи без зміни вирок суду першої інстанції, відповідно до ст. 419 КПК належним чином мотивував прийняте рішення.Підстав вважати його незаконним чи необґрунтованим, як на цьому наполягає засуджений, колегія суддів Верховного Суду не вбачає.
Таким чином, оскільки з касаційної скарги засудженого ОСОБА_4 й доданих до неї копій судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, то згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК у відкритті касаційного провадження слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, Верховний Суд
п о с т а н о в и в:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою з уточненням засудженого ОСОБА_4 на ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 13 грудня 2017 року щодо нього відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3