УХВАЛА

26 вересня 2018 року

м. Київ
Справа №301/2178/16-к
Провадження № 51-887км18
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу заступника прокурора Закарпатської області на ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року у кримінальному провадженні №0000001
про обвинувачення
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 371, ч.2 ст. 365 КК;
ОСОБА_7 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця та мешканця АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні злочинів, передбачених ч. 1 ст. 371, ч. 1 ст. 366 КК.
Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2014 року встановлено, що ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , вчинили злочини за наступних обставин.
ОСОБА_6 , обіймаючи посаду оперуповноваженого сектору кримінального розшуку Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області, а ОСОБА_7 - помічника дільничого інспектора і міліціонера - водія СРЗ Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області, будучи у складі слідчо-опертивної групи. 21 січня 2013 року в період часу з 6 год. 45 хв. до 6 год. 56 хв. за викликом заступника начальника автостанції м. Іршава ОСОБА_8 на службовому автомобілі прибули на автостанцію, що знаходиться на вул. Гагаріна, 42 в м. Іршава, де з`ясували, що в приміщенні автостанції розбито скло на касі, вартістю 200 грн і до цього причетний ОСОБА_9 .
Отримавши від слідчого Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_10 усну вказівку опитати ОСОБА_9 , однак проігнорували її, при цьому, в перевищення своїх службових повноважень, не маючи на те достатніх підстав, порушуючи вимоги закону, тобто всупереч ст. 29 Конституції України, ст. 4, 5, 10, 11 Закону України про міліцію, ст. 208 КПК, усвідомлюючи незаконність затримання, о 06 год. 57 хв. із застосуванням фізичної сили, взявши ОСОБА_9 , попід руки ОСОБА_6 з правої сторони, а ОСОБА_7 з лівої сторони, утримуючи силою провели його з приміщення автостанції м. Іршава до службового автомобіля помістили на заднє сидіння. Під час доставки ОСОБА_9 , ОСОБА_6 , знаходячись на задньому сидінні автомобіля разом з ОСОБА_9 , наніс ОСОБА_9 тілесні ушкодження, а саме кулаком правої руки наніс йому удар в область правого ока, після чого схопив його за комір куртки і здавив шию, спричинивши останньому легкі тілесні ушкодження.
Після доставки ОСОБА_9 до приміщення Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області, ОСОБА_6 та ОСОБА_7 продовжували обмежувати його у свободі пересування, завели у коридор, поки до них не підійшов начальник СДІМ Іршавського РВ УМВС України в Закарпатській області ОСОБА_11 і не звільнив ОСОБА_9 від незаконного затримання.
У зв`язку з цим суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винним за ч. 2 ст. 365 КК перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав та повноважень, що супроводжувалось насильством, діями за відсутністю ознак катування та за ч. 1 ст. 371 КК, як завідомо незаконне затримання, ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 371 КК, як завідомо незаконне затримання.
У зв`язку з цим суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винним за ч. 2 ст. 365 КК перевищення службових повноважень, тобто умисне вчинення службовою особою дій, які явно виходять за межі наданих їй прав та повноважень, що супроводжувалось насильством, діями за відсутністю ознак катування та за ч. 1 ст. 371 КК України, як завідомо незаконне затримання, ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 371 КК, як завідомо незаконне затримання.
ОСОБА_6 було призначено покарання за ч. 2 ст. 365 КК у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади строком на 2 роки та зі сплатою штрафу в сумі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн, та за ч. 1 ст. 371 КК у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади на строк 2 роки.
На підставі ст. 70 КК, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади на строк 2 роки та зі сплатою штрафу в сумі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 8500 грн.
На підставі ст. 75 КК, ОСОБА_6 , звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік.
ОСОБА_7 було призначено покарання за ч.1 ст. 371 КК у виді позбавлення права обіймати посади, пов`язані з виконанням функцій представника влади на строк 2 роки.
За обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 366 КК, ОСОБА_7 визнано невинуватим і виправдано.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2015 року вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2014 року скасовано в частині засудження ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 у цій частині закрито за відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 05 листопада 2015 року ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 02 липня 2015 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасовано та призначено новий розгляд в суді апеляційної інстанції.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2014 року залишено без змін.
Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 14 березня 2017 року касаційні скарги захисника ОСОБА_12 в інтересах засудженого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_13 в інтересах засудженого ОСОБА_6 задоволено частково, ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 01 березня 2016 року щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 скасовано та призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При цьому, зазначено, що апеляційний суд, хоча й зазначив в ухвалі зміст поданих апеляцій, проте, залишаючи апеляції без задоволення, належним чином вказаних доводів не перевірив та в ухвалі не проаналізував і не навів переконливих аргументів на спростування цих доводів та не зазначив підстав, через які апеляції визнав необґрунтованими, а лише навів неповний перелік доказів, якими обґрунтовано вирок, не проаналізувавши і не співставивши їх як між собою, так і з наявними доказами у справі, хоча це має істотне значення для вирішення питання про доведеність вини, правильність кваліфікації дій засуджених Суд апеляційної інстанції також не зробив жодного висновку щодо спростування наведених у скаргах порушень норм кримінального процесуального закону.
Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 14 червня 2017 року вирок Іршавського районного суду Закарпатської області від 30 січня 2014 року, яким ОСОБА_6 та ОСОБА_7 визнані винуватими та засуджені за ч. 1 ст. 371 КК скасовано, а кримінальне провадження закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення.
Вирок в частині визнання винуватим та засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365 КК скасовано, а провадження закрито, у зв`язку із набранням чинності закону, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння, вчинене собою.
В решті вирок залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги і доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі та доповненнях до неї прокурор просить ухвалу суду апеляційної інстанції скасувати і призначити новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.
В обґрунтування наведеного зазначає, що апеляційний суд, не використавши процесуальні можливості, надані йому ч. 3 ст. 404 КПК, переоцінивши докази, дав протилежну оцінку, ніж суд першої інстанції та безпідставно дійшов висновку про відсутність в діяннях ОСОБА_6 та ОСОБА_7 складу правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 371 КК України.
При цьому, прокурор посилається на постанову від 21 січня 2016 року №5-249кс15 Верховний Суд, рішення якого згідно з вимогами ст. 458 КПК України є обов`язковим.
Крім того, вказує, що суд апеляційної інстанції грубо порушив вимоги ч. 2 ст. 439 КПК, зокрема, скасовуючи ухвалу Апеляційного суду області від 02 липня 2015 року, суд касаційної інстанції вказав, що при закритті кримінального провадження апеляційним судом області не дано оцінки факту затримання ОСОБА_6 та ОСОБА_7 - ОСОБА_9 та транспортування його до райвідділу міліції, що суд обмежився формальним аналізом поведінки працівників міліції та не дослідив обставини справи і не оцінював надані з цього приводу пояснення ОСОБА_11 .
Не погоджуючись із тлумаченням апеляційного суду положень ч. 2 ст. 365 КК, що стало підставою для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_6 за цією статтею на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК, вважає, що ухвала апеляційного суду підлягає скасуванню також і в цій частині.
Стверджує, що з матеріалів провадження вбачається, що наслідком злочинних дій ОСОБА_6 і ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 365 КК була не «істотна шкода» у розумінні п. 3 примітки ст. 364 КК, а насильство та болісні і такі, що ображають особисту гідність потерпілого дії.
Суть питання
До початку розгляду провадження на адресу Верховного Суду надійшло клопотання прокурора про передачу кримінального провадження щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України.
Своє клопотання прокурор обґрунтовує наявністю виключної правової проблеми щодо застосування ч. 2 ст. 365 КК України, пов`язаної з необхідністю вирішення загального питання, яке стосується законодавчої техніки побудови диспозиції цієї норми.
Зокрема, прокурор посилається на те, що диспозиція ч. 1 ст. 365 КК передбачає, що наслідки у виді «істотної шкоди» є обов`язковим елементом цього складу злочину.
Однак обрана законодавцем у ч. 2 ст. 365 КК юридична техніка передбачає використання лише частини формулювання з основного складу злочину, передбаченого у ч. 1 ст. 365 цього Кодексу, а саме «перевищення влади або службових повноважень...», після чого перераховуються обов`язкові альтернативні обтяжуючі ознаки об`єктивної сторони складу злочину, які передбачено саме в ч. 2 цієї статті.
Тому, з урахуванням такої юридичної конструкції, на думку прокурора, є підстави стверджувати, що ч. 2 ст. 365 КК передбачає не кваліфікований (щодо ч. 1 цієї статті), а ще один основний склад перевищення влади або службових повноважень, яке супроводжувалось насильством, або погрозою застосування насильства, застосуванням зброї чи спеціальних засобів або болісними і такими, що ображають особисту гідність потерпілого, діями, за відсутності ознак катування. Тому, кримінальна відповідальність за насильницьке перевищення влади працівником правоохоронного органу може наставати, також за умови відсутності «істотної шкоди» у розумінні п. 3 примітки до ст. 364 КК.
Прокурор також вважає, що слід звернути увагу на правову конструкцію складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 365 КК, для викладу якої використано відмінний від попередніх спосіб формулювання: «дії, передбачені частинами першої або другою...».
Вказує, що на підтвердження того, що ч. 2 ст. 365 КК є самостійним складом злочину варто звернутися до юридичної конструкції, яка має місце у ст. 194 КК. Так, у ч. 1 цієї статті передбачено відповідальність за «умисне знищення або пошкодження чужого майна, що заподіяло шкоду у великих розмірах». А у ч. 2 цієї статті передбачено покарання за те саме діяння, вчинене шляхом підпалу, вибуху чи іншим загальнонебезпечним способом, або заподіяло майнову шкоду в особливо великих розмірах, або спричинило загибель людей чи інші тяжкі наслідки».
Зазначає, що наведене, дає підстави стверджувати те, що законодавець використав таку ж саму юридичну конструкцію, яку сторона обвинувачення і клопоче запровадити у правозастосуванні ч. 2 ст. 365 КК.
Таким чином, вважає, що існує виключна правова проблема, яка полягає у потребі визначення того, чи є диспозиція ч. 2 ст. 365 КК самостійним складом злочину, що виключає необхідність звернення до п. 3 примітки ст. 364 КК, або її необхідно розцінювати як кваліфікований склад злочину, передбаченого в ч. 1 ст. 365 цього Кодексу.
Позиції учасників судового провадження
Прокурор підтримав заявлене клопотання та просив його задовольнити.
Інші учасники судового провадження були належним чином повідомлені про дату, час і місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Клопотань про особисту участь у касаційному розгляді, заперечень або повідомлень про поважність причин їх неприбуття до Суду від них не надходило.
Мотиви Суду
Згідно ст. 36 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» Верховний Суд є найвищим судом у системі судоустрою України, який забезпечує сталість та єдність судової практики у порядку та спосіб, визначені процесуальним законом.
У ч. 5 ст. 434-1 КПК України зазначено, що суд, який розглядає кримінальне провадження в касаційному порядку у складі колегії або палати, має право передати таке кримінальне провадження на розгляд Великої Палати Верховного Суду, якщо дійде висновку, що справа містить виключну правову проблему і така передача необхідна для забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики.
Заслухавши доповідь судді, клопотання сторони обвинувачення, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи, наведені в касаційній скарзі та доповненнях до неї, колегія суддів дійшла висновку, що кримінальне провадження необхідно передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду з огляду на таке.
Предметом розгляду колегії суддів Верховного Суду є касаційна скарга прокурора на ухвалу суду апеляційної інстанції, якою скасовано вирок щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , а кримінальне провадження закрито, у зв`язку з відсутністю складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 371 КК.
Окрім того, предметом розгляду є ухвала суду, якою вирок щодо ОСОБА_6 в апеляційному порядку скасовано за ч. 2 ст. 365 КК, провадження в цій частині закрито на підставі п. 4 ч. 1 ст. 284 КПК у зв`язку з набранням чинності закону, яким скасовано кримінальну відповідальність за діяння, вчинене особою.
Ухвалене рішення щодо ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 365 КК апеляційний суд мотивував тим, що Законом України від 13 травня 2014 року № 1261-VII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів Україні: у сфері державної антикорупційної політики у зв`язку з виконанням Плану дій щодо лібералізації Європейським союзом візового режиму для України» (далі - Закон № 1261-VII) для кваліфікації діяння за ст.ст. 364, 364-1, 365, 365-2, 367 КК України згідно з приміткою ч. 3 ст. 364 КК, повинна бути встановлена шкода у розмірі не нижчому 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.
Враховуючи, що діями ОСОБА_6 такої шкоди заподіяно не було, тому, на думку апеляційного суду, вони втратили ознаки складу злочину.
Разом із тим, за обставин викладених у вироку вбачається, що наслідком злочинних дій ОСОБА_6 і ОСОБА_7 , за ч. 2 ст. 365 КК України була не «істотна шкода» у розумінні п. 3 примітки ст. 364 КК, а насильство та болісні і такі, що ображають особисту гідність потерпілого дії.
Наслідки від таких злочинних дій хоча і не мають матеріального вираження, але порушують основні конституційні права й свободи людини і громадянина у розумінні ст. 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, якою передбачено як імперативну норму заборону катування, нелюдського та такого, що принижує гідність, поводження або покарання.
Тим не менше, апеляційний суд, аналізуючи ч. 2 ст. 365 КК, дійшов висновку, що вона утворює кваліфікований по відношенню до ч. 1 ст. 365 КК склад злочину, а тому обов`язково має охоплювати як наслідки, передбачені ч. 2 ст. 369 КК, так і наслідки, передбачені ч. 1 цієї статті, зокрема, «істотну шкоду».
Такої позиції, також дотримуються і деякі науковці, зокрема, в науково-практичному коментарі до Кримінального кодексу України (Київ: Дакор, 2018) до ст. 365 КК професор М. І. Мельник описує ч. 2 ст. 365 КК як кваліфікований склад злочину.
Разом з тим, існує інша протилежна точка зору на це питання, якої у тому числі дотримується прокурор та обґрунтування якої виклав у своєму клопотанні.
Зокрема, зміст ч. 2 ст. 365 КК установлюється через відсилання до ч. 1 ст. 365 КК лише в тій частині, де описується суспільно небезпечне діяння («дії, передбачені частиною першою цієї статті»), а саме умисне вчинення працівником правоохоронного органу дій, які явно виходять за межі наданих йому прав чи повноважень. Відповідно, відображені в ч. 1 ст. 365 КК наслідки у виді істотної шкоди врахуванню при кваліфікації за ч. 2 ст. 365 КК не підлягають.
Тобто, є підстави вважати, що ч. 2 ст. 365 КК утворює не кваліфікований по відношенню до ч. 1 ст. 365 КК склад злочину, а самостійний основний склад злочину.
Таку позицію, зокрема, висловив професор ОСОБА_14 у науковому висновку щодо тлумачення положень статей 364, 365 КК.
Аналогічної думки дотримується професор ОСОБА_15 , який у науковому висновку щодо змісту понять «істотна шкода» та «тяжкі наслідки» як обов`язкових ознак складів злочинів у сфері службової діяльності, зазначив, що слова «діяння, передбачене частиною першої цієї статті», «ті самі дії» тощо, які використовуються у частині другій тієї чи іншої статті Особливої частини КК, можуть позначати як всі ознаки основного складу злочину, так і виключно діяння, не охоплюючи інші обов`язкові ознаки складу злочину, вказаними в ч. 1 відповідної статті. У випадку застосування ч. 2 ст. 365 КК, згідно позиції вченого, слід виходити з того, що:
- застосування насильства, зброї, інші аналогічні дії в ході перевищення влади завжди становлять істотну шкоду, є суспільно небезпечними;

- визнання необхідності істотної шкоди, яка піддається грошовій оцінці матеріального характеру, суперечить змісту інших ознак, передбачених у ч. 2 ст. 365 КК, як таких, що не мають грошового виразу;

- визнання необхідності істотної шкоди у матеріальному обчисленні щодо перевищення влади або службових повноважень призведе до безкарності більшості випадків такого перевищення;

- у ч. 2 ст. 365 КК прямо не вказано, що відповідальність настає за умови заподіяння істотної шкоди.

При цьому ОСОБА_15 наголошує, що вирішувати цю проблему бажано шляхом законодавчих змін у КК, проти до цього відповідний висновок щодо кримінально-правової кваліфікації за ч. 2 ст. 365 КК випадків насильницького перевищення влади або службових повноважень працівником правоохоронного органу, яке не пов`язане із заподіянням шкоди, що піддається грошовій оцінці, може зробити Верховний Суд.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає, що клопотання прокурора про передачу кримінального провадження щодо ОСОБА_6 і ОСОБА_7 на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК України є обґрунтованим.
Виключна правова проблема в даному випадку полягає у визначенні способу тлумачення слів «дії, передбачені частиною першою цієї статті», що використовуються в ч. 2 ст. 365 КК, зокрема, чи слід їх розуміти як такі, що відсилають тільки до дій, указаних у ч. 1 цієї статті, або ж як такі, що відсилають не тільки до дій безпосередньо, але й до наслідків цих дій у вигляді «істотної шкоди». Іншими словами, необхідно визначити, чи утворює ч. 2 ст. 365 КК самостійний основний склад злочину, або є кваліфікованим складом злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК.
Вирішення цієї проблеми матиме визначальне значення для формування єдиної судової практики щодо застосування ч. 2 ст. 365 КК, у зв`язку з чим колегія суддів і визначає її як «виключну».
Колегія суддів наголошує на тому, що елементом верховенства права є принцип правової визначеності, який, зокрема, передбачає, що закон, як і будь-який інший акт держави, повинен характеризуватися якістю, щоби виключити ризик свавілля.
Так, на думку Європейського суду з прав людини, «…термін «закон» несе якісні вимоги, включно із тими, що стосуються доступності та передбачуваності... Ці якісні вимоги повинні бути дотримані як у розрізі визначення правопорушення, так і покарання, яке це правопорушення тягне за собою... Особа повинна знати із тексту відповідного положення та, у разі необхідності, за допомогою його тлумачення судами, які дії та бездіяльність призводять до кримінальної відповідальності та яке покарання буде призначено за дію та/або бездіяльність, про яку йдеться...
У своїй практиці Суд визнав, що, як би чітко не було положення сформульоване, у будь-якій галузі права, включно з кримінальним правом, існуватиме неминучий елемент судового тлумачення. Завжди існуватиме потреба у роз`ясненні нечітких норм або тих, що потребують пристосування до обставин, що змінюються. З іншого боку, хоча визначеність є вкрай необхідною, вона може спричиняти надмірну жорсткість, а закон повинен бути здатним встигати за обставинами, що змінюються. Відповідно багато законів неминуче сформульовані у термінах, що тією чи іншою мірою є нечіткими, та тлумачення й застосування яких є питанням практики... Функція здійснення правосуддя, закріплена за судами, полягає саме у подоланні сумнівів щодо тлумачення, які залишаються» (п.п. 64-65 рішення у справі «Вєренцов (Vyerentsov) проти України» від 11 квітня 2013 року, заява № 20372/11).
Таким чином, колегія суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду, вбачає існування виключної правової проблеми правозастосування ч. 2 ст. 365 КК, яка пов`язана з необхідністю вирішення загального питання, що стосується законодавчої техніки побудови диспозиції цієї норми. Саме тому вирішення цієї проблеми, на думку колегії суддів, має бути здійснене шляхом надання висновку Великою Палатою Верховного Суду, у тому числі з огляду на те, що тлумачення цієї норми тісно пов`язане із вирішенням питання щодо «істотної шкоди» як обов`язкової ознаки об`єктивної сторони злочину, передбаченого ч. 1 ст. 365 КК, стосовно якого існує правовий висновок Верховного Суду України у справі № 5-99кс16 від 27 жовтня 2016 року.
Враховуючи наведене та керуючись ч. 5 ст. 434-1 КПК, у зв`язку з необхідністю формулювання фундаментальних підходів щодо тлумачення та застосування ч. 2 ст. 365 КК, з метою забезпечення розвитку права та формування єдиної правозастосовчої практики, колегія суддів вважає за необхідне передати кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки дійшла висновку, що справа містить виключну правову проблему.
З цих підстав Суд ухвалив:
Клопотання прокурора задовольнити.
Кримінальне провадження щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_7 передати на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі ч. 5 ст. 434-1 КПК.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3