Справа №471/541/17-к 05.09.2018
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

5 вересня 2018 року м. Миколаїв

Апеляційний суд Миколаївської області у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря ОСОБА_4

розглянув у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000190 за апеляційною скаргою прокурора Братського відділу Первомайської місцевої прокуратури ОСОБА_5 на вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2017 року, стосовно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Вознесенськ Вознесенського району Миколаївської області, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, працюючого вантажником в торговій мережі «Везунчик», одруженого, маючого на утриманні одну неповнолітню дитину, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого,

-обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України

Учасники судового провадження:

прокурор ОСОБА_7
обвинувачений ОСОБА_6
захисник ОСОБА_8

встановив:

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок в частині звільнення обвинуваченого від відбування покарання, з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у виді неправильного звільнення від відбування покарання, що потягло призначення покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого.

Ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 засудженим за ч.2 ст. 186 КК України до 4 років позбавлення волі.

В іншій частині вирок залишити без змін.

В ході апеляційного розгляду повторно дослідити матеріали провадження, які містять відомості щодо судимостей ОСОБА_6 та дані, що його характеризують.

Короткий зміст вироку.

Вироком суду ОСОБА_6 визнано винним у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України та призначено йому покарання із застосуванням ст.69-1 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

В силу ст.75 КК України звільнено ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Згідно ч.1 п.п.1, 2 ст.76 КК України покладено на ОСОБА_6 обов`язки періодично з`являтися до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти цей орган про зміну місця проживання, роботи, навчання.

Згідно з ч.2 п.2 ст.76 КК України судом покладено на ОСОБА_6 додатково обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Запобіжний захід ОСОБА_6 у вигляді застави до вступу вироку в законну силу, залишено попереднім.

Враховано ОСОБА_6 у період відбування покарання попереднє ув`язнення з 28 травня 2017 року по 25 липня 2017 року.

Узагальнені доводи апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі прокурор не оспорюючи висновки суду щодо кваліфікації дій та доведеності вини обвинуваченого, вважає, що вирок в частині звільнення від відбування покарання підлягає скасуванню з підстав неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність у виді неправильного звільнення від відбування покарання, що потягло за собою призначення покарання, яке не відповідає особі обвинуваченого.

На думку прокурора, в даному випадку застосування ст.75 КК України є безпідставним, оскільки, судом першої інстанції не дотримано приписів ст.65 КК України, Постанови Пленуму ВСУ № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання».

Вказує, що вивчаючи особу обвинуваченого суд зазначив, що ОСОБА_6 раніше судимий, однак при призначенні покарання не надав належної оцінки вказаній обставині.

Зауважує, що при ухваленні вироку суд залишив поза увагою те, що останній на час скоєння злочину мав непогашену судимість, остання судимість за аналогічний корисливий злочин. При цьому вивчення даних щодо судимостей обвинуваченого засвідчує, що до останнього застосовувалися як призначення покарання, пов`язаного з ізоляцією від суспільства, так і зі звільненням від його відбування. Водночас обвинувачений в 2011 році засуджений за умисний злочин та звільнений від відбуття покарання строком на 2 роки, але не дотримавшись вимог знову став на злочинний шлях скоєння злочинів.

Також, звертає увагу, що до обвинуваченого в 2013 році застосовувалась міра покарання позбавлення волі, але через 6 місяців після фактичного відбуття покарання останній знову вчиняє аналогічний злочин, що свідчить про те, що інститут умовного звільнення щодо цієї особи не є достатнім для її виправлення та перевиховання.

Вважає, що за наведених обставин, звільнення ОСОБА_6 від відбування призначеного покарання, не сприятиме його виправленню, та може створити у обвинуваченого та інших осіб, схильних до вчинення аналогічних злочинів, хибне уявлення про безкарність за вчинення злочинів, і не буде запобігати вчиненню ним нових кримінальних правопорушень.

Обставини, встановлені судом першої інстанції.

Судом першої інстанції встановлено, що 28 травня 2017 року, біля 12 год. 30 хв., ОСОБА_6 , діючи повторно, перебуваючи по вул. Чернишевського в смт. Братське Братського району Миколаївської області, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння та передбачаючи його наслідки, із корисних мотивів, застосувавши фізичну силу, яка не є небезпечною для життя та здоров`я, відкрито заволодів золотим ланцюжком ОСОБА_9 та з місця скоєння злочину зник, чим спричинив своїми умисними протиправними діями останній матеріальний збиток на суму 7200 грн. Викраденим майном розпорядився на власний розсуд.

Дії ОСОБА_6 кваліфіковані за ч.2 ст.186 КК України, як грабіж, вчинений повторно, поєднаний з насильством, яке не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого.

Призначаючи обвинуваченому покарання суд враховуючи думку прокурора, який просив призначити ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69-1 КК України, думку потерпілої, яка просила призначити ОСОБА_6 умовний строк, характер та ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є тяжким злочином, позитивну характеристику за місцем роботи те що обвинувачений не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, відшкодував потерпілій матеріальну шкоду, обставиною, що пом`якшує покарання суд визнав щире каяття, обставини що обтяжують покарання відсутні, а тому суд вважав можливим виправлення обвинуваченого без ізоляції його від суспільства, але в умовах здійснення контролю за його поведінкою під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України з поваленням на нього обов`язків передбачених ст. 76 КК України.

Обставини, встановлені судом апеляційної інстанції.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_7 на підтримку вимог апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 , які заперечували проти доводів апеляційної скарги прокурора та просили залишити вирок без зміни, вивчивши матеріали справи та повторно дослідивши дані про особу обвинуваченого, обговоривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд дійшов наступного.

Фактичні обставини кримінального правопорушення, які викладені у вироку, доведеність винуватості обвинуваченого ОСОБА_6 та кваліфікація його дій за ч.2 ст. 186 КК України судом встановлені правильно на підставі досліджених в судовому засіданні доказів і апелянтом не оспорюються. А тому відповідно до положень ст. 404 КПК України вирок в цій частині апеляційним судом не переглядається.

Щодо призначеного ОСОБА_6 покарання, то апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції належним чином обґрунтував своє рішення про вид та міру покарання яке належить призначити обвинуваченому та про можливість звільнення обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням.

При призначенні ОСОБА_6 покарання, судом враховано ступінь тяжкості скоєного злочину, яке відповідно до положень ст. 12 КК України є тяжким злочином, обставини вчинення злочину, особу обвинуваченого, який раніше був неодноразово судимий, одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, працює, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, тобто є соціально адаптованою особою, відсутність претензій морального та матеріального характеру з боку потерпілої та обставин, що обтяжують покарання, наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття та добровільне відшкодування збитків. Та обґрунтовано призначив йому покарання за ч.2 ст. 186 КК України із застосуванням вимог ст.69-1 КК України у виді 4 років позбавлення волі.

Свій висновок про можливість виправлення обвинуваченого без відбування покарання з випробуванням у порядку ст.75 КК України, суд належно умотивував, пославшись на рішення Європейського суд з прав людини, вказав, що мета кари виправлення і запобігання вчиненню нових злочинів буде досягнута у разі призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст.186 КК України із застосуванням ст.69-1 КК України та зазначив, що є наявні підставі для висновку про можливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства. При цьому, суд першої інстанції навів у вироку дані про особу та обставини справи, які свідчать про обґрунтованість такого висновку суду.

Наведене свідчить, що при прийнятті рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд належним чином обґрунтував можливість його виправлення без відбування покарання реально, та зазначив, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого давали підстави для такого висновку. Тому доводи апеляційної скарги прокурора про необґрунтованість прийнятого судом першої інстанції рішення є хибними.

Згідно до положень ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого від відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Судом першої інстанції при звільнені ОСОБА_6 від відбування покарання належним чином враховано дані про особу обвинуваченого, а саме те, що він одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, працює, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, тобто є соціально адаптованою особою, відсутність претензій морального та матеріального характеру з боку потерпілої та обставин, що обтяжують покарання, наявність обставин, що пом`якшують покарання щире каяття та добровільне відшкодування збитків. Зазначені обставини в своїй сукупності свідчать про можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання.

З урахуванням викладеного є правильним висновок суду першої інстанції про можливість звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України, з покладанням обов`язків з числа передбачених ст.76 КК України..

Враховуючи наведене, апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції скасуванню.

Керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 409, 419, 424, 426, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:

Апеляційну скаргу прокурора Братського відділу Первомайської місцевої прокуратури ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Арбузинського районного суду Миколаївської області від 14 грудня 2017 року відносно ОСОБА_6 залишити без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом 3-х місяців з дня її проголошення.

Головуючий:

Судді