АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Провадження апел.суду №11-кп/790/2030/18 Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ч.2 ст.296 КК України
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

27 вересня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

законних представників

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження № 0002398 за апеляційними скаргами законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 на вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року, ухвалений стосовно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , -

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком,
ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народженого у місті Харкові, громадянина України, з повною середньою освітою, студент 1 курсу факультету театрального мистецтва Харківської державної академії культури , не одруженого, не працюючого, зареєстрований та мешкає у АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.296 КК України та призначено йому покарання виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено ОСОБА_11 від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік, якщо засуджений протягом визначеного судом іспитового строку не вчинить нового злочину та виконає покладені на нього обов`язки, передбачені п.п.1,2, ч.1 ст. 76 КК України, а саме: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання.
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , народженого у місті Харкові, громадянина України, з повною середньою освітою, студент 2 курсу Харківського національного медичного університету, не одруженого, не працюючого, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , мешкає у АДРЕСА_3 , раніше не судимого,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого передбаченого ч.2 ст.296 КК України та призначено йому покарання виді 2 років позбавлення волі.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_13 задовольнити частково.
Стягнуто солідарно з ОСОБА_9 , ОСОБА_10 на користь ОСОБА_13 матеріальну шкоду у розмірі 4,300 грн. та моральну шкоду у розмірі 10 грн.
Стягнути з ОСОБА_9 , ОСОБА_14 в рівних частинах на користь держави процесуальні витрати, пов`язані з проведенням експертизи в сумі 1537 грн. 50 коп.

Питання про речові докази вирішено відповідно до ст. 100 КПК України.

Згідно вироку, 28.04.2015 року близько 20 годин 35 хвилин, неповнолітній ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 разом з неповнолітнім ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 перебуваючи на території Київського районного суду м. Харкова, що розташований за адресою: м. Харків, вул.. Блюхера, 7-Б, побачили автомобіль BMW X 5, р.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_13 . Після чого, нехтуючи нормами моралі і загальноприйнятими правилами поведінки в суспільстві, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю та виразилось в умисному пошкодженні майна, з хуліганських спонукань, безпричинно почали бігати по вищевказаному автомобілю, спричинивши тим самим, згідно висновку авто-товарознавчої експертизи № 5923 від 10.07.2015 року пошкодження транспортного засобу у вигляді: деформації капоту в задній частині на 2-х ділянках площею 10х10 см з утворенням вм`ятин і вигинів металу; деформації панелі даху-деформація в передній частині на площі 3х5 см з утворенням вм`ятини. В результаті отриманих пошкоджень транспортного засобу. Власникові автомобіля BMW X 5, р.н.з. НОМЕР_1 ОСОБА_13 , заподіяно матеріальні збитки на суму 4302,18 грн.

Прокурор на підставі ст. 403 КПК України до початку судового розгляду в суді апеляційної інстанції відмовився від поданої ним апеляційної скарги.

В апеляційній скарзі законний представник обвинуваченого ОСОБА_9 просить вирок районного суду скасувати а кримінальне провадження закрити. В обґрунтування свого апеляційного прохання апелянт посилається на те, що сторона обвинувачення відмовилась від допиту свідка ОСОБА_15 , а суд не правильно встановив фактичні обставини кримінального провадження, оскільки обвинувачені не стояли на автомобілі, а бігали по ньому, також суд не встановив хто з обвинувачених скільки раз бігав по автомобілю. Крім того, апелянт зазначає, що обвинуваченому ОСОБА_16 на час вчинення злочину не виповнилося 16 років.

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить вирок районного суду змінити, перекваліфікувати дії обвинуваченого ОСОБА_12 з ч.2 ст. 296 КК України на ч.1 ст. 194 КК України. В обґрунтування свого апеляційного прохання апелянт посилається на те, що в матеріалах кримінального провадження не містять витягу з ЄРДР за ч.1 ст. 194 КК України, також відсутня постанова про зміну правової кваліфікації на ч.2 ст. 296 КК України, а суд під час судового розгляду проігнорував вказані обставини. Крім того, апелянт вказує, що під час судового розгляду суд першої інстанції та сторони кримінального провадження не досліджували диск з камер відео спостереження, натомість у вироку міститься посилання на вказаний доказ. Також, захисник наголошує, що обвинувачений ОСОБА_12 погоджувався на застосування до нього положень закону Про амністію в 2016 році, проте суд першої інстанції його позицію не врахував та не застосував до нього амністію, звільнивши його від покарання.

Заслухавши доповідь головуючого судді, доводи обвинувачених, їх захисників та законних представників, які підтримали подані апеляційні скарги, думку прокурора який заперечував проти всіх апеляційних скарг сторони захисту та посилався на законність та обґрунтованість оскаржуваного вироку, колегія суддів, дослідивши матеріали провадження та перевіривши вирок у відповідності з нормами ст. 404 КПК України, дійшла висновку про те, що апеляційна скарга захисника не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Апеляційні доводи захисника ОСОБА_8 та законного представника ОСОБА_9 щодо незгоди з кваліфікацією дій обвинувачених за ч.2 ст. 296 КК України не узгоджуються з об`єктивно встановленими відомостями в суді першої інстанції, внаслідок дослідження доказів сторони обвинувачення. Зокрема колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, зазначеним ним у мотивувальній частині вироку при формулюванні обвинувачення, визнаного судом доведеним про те, що обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_12 перебуваючи в громадському місці за адресою м. Харків, вул.. Блюхера, 7-Б з особливою зухвалістю, нехтуючи нормами моралі і загальноприйнятими правилами поведінки в суспільстві, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства побачивши припаркований автомобіль BMW X 5, р.н.з. НОМЕР_1 почали по ньому бігати, що призвело до пошкодження даного автомобіля. В діях обвинувачених ОСОБА_11 та ОСОБА_12 вбачаються порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства що супроводжувались особливою зухвалістю.
При цьому належить врахувати показання свідка ОСОБА_17 , які він надавав в суді першої інстанції, з яких вбачається, що 28.04.2015 року близько 20 годин 35 хвилин, він разом з ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , з якими познайомився в той же день прогулювалися по адресою: АДРЕСА_4 . Вони проникли на територію дитячого садочку, який насправді був Київським районним судом м. Харкова і почали гуляти по його території. До нього зателефонував його дядько, тому він відвернувся і відійшов розмовляти по телефону. Коли він повернувся, то побачив, як ОСОБА_11 , і ОСОБА_12 стоять на автомобілі, який знаходився на території Київського районного суду м. Харкова. Вже потім, на продемонстрованому йому відео він бачив, як ОСОБА_11 , та ОСОБА_12 застрибнули на автомобіль, пробіглися по ньому, зістрибнули, та пробіглися по ньому ще раз. Зауважень, щодо їх поведінки їм ніхто не робив.
Таким чином свідок ОСОБА_17 пояснив, що йому та обвинуваченим було відомо, що вони перелізли через паркан на територію Київського районного суду міста Харкова.
Тобто твердження, що містяться в поданих апеляційних скаргах, не спростовують вищезазначені відомості, які мають об`єктивний характер та ігноруються стороною захисту, при висловлюванні незгоди з кваліфікацією дій обвинувачених.
За таких обставин, колегія суддів не вбачає правових та фактичних підстав щодо перекваліфікації дій обвинувачених з ч.2 ст. 296 КК України на ч.1 ст. 194 КК України згідно апеляційних доводів зазначених в поданих апеляційних скаргах.
Що стосується тверджень захисника ОСОБА_8 щодо посилання у вироку на диск з відеозаписом з камер відеоспостереження, колегією суддів вбачається, що судом першої інстанції досліджувався протокол огляду предметів від 10.10.2015 року, який серед додатків містить фото таблицю та диск, на якому мається відеозапис з камер відеоспостереження з території Київського районного суду м. Харкова за 28.04.2015 року. на диску зображено, що 28.04.2015 року о 20 годині 34 хвилин на територію Київського районного суду м. Харкова через паркан перелізли троє хлопців, віком приблизно 14-16 років і попрямували до автомобіля, що стоїть на стоянці, і обійшовши його спереду через деякий час один з парубків пробіг по капоту і даху автомобіля, після чого через деякий по даному автомобілю так само пробіг другий парубок.
При цьому сторона захисту не наполягала на дослідженні саме відеозапису, який міститься на диску, а обидва обвинувачених надавали суду показання про те, що дійсно пересувалися по кузову автомобіля потерпілої, завдавши йому пошкодження.
Крім того, ніхто не ставив під сумнів вчинення фактичних дій обвинуваченими 28.04.2015 року близько 20 годин 35 хвилин, на території Київського районного суду м. Харкова, що розташований за адресою: м. Харків, вул.. Блюхера, 7-Б. Не ставився під сумнів сторонами і той факт, що обвинувачені залізли на автомобіль і почали бігати по ньому, а тому апеляційні твердження та доводи в цій частині колегія суддів також вважає необгрунтованими.
Доводи законного представника ОСОБА_9 про те, що судом не правильно встановлені фактичні дані щодо обставин, за яких автомобілю потерпілої була завдано шкоди повністю спростовуються зібраними та дослідженими доказами під час судового розгляду в суді першої інстанції, зокрема показаннями обвинувачених, які пояснювали, що застрибнули на автомобіль БМВ моделі Х5 та бігали по даху автомобіля, потім зістрибнули з нього і так зробили декілька разів.
Що стосується тверджень сторони захисту стосовно відсутності витягу з ЄРДР за ч.1 ст. 194 КК України та відповідної постанови про зміну правової кваліфікації колегія суддів зазначає наступне. Суд першої інстанції розглядав кримінальне провадження в межах пред`явленого обвинувачення відповідно до вимог ст. 337 КПК України, в останній редакції за ч.2 ст. 296 КК України. Про це свідчить решта матеріалів наданих суду першої інстанції, а саме обвинувальний акт (Т.1 арк. 1-18), витяг з реєстру та інші. Саме від цього обвинувачення ОСОБА_11 та ОСОБА_12 захищалися під час судового розгляду.
За таких обставин, колегія суддів не бере до уваги доводи захисника про первинну кваліфікацію дій обвинувачених на стадії початку досудового розслідування.
З показань самих обвинувачених та решти доказів наданих стороною обвинувачення, об`єктивно вбачається, що обвинувачені перелізли через паркан на територію Київського районного суду міста Харкова та грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства з особливою зухвалістю почали залазити на автомобіль та бігати по ньому. При цьому свідок ОСОБА_17 пояснив, що всі знали, що знаходилися саме на території Київського районного суду міста Харкова.

Відповідно до Постанови Пленуму Верховного Суду України від 22.12.2006 року за № 10 «Про судову практику у справах про хуліганство» Суди мають відрізняти хуліганство від інших злочинів залежно від спрямованості умислу, мотивів, цілей винного та обставин учинення ним кримінально караних дій. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом. Хуліганство визнають учиненим групою осіб і кваліфікують за ч. 2 ст. 296 КК у разі участі в злочинних діях декількох (двох і більше) виконавців незалежно від того, яка форма співучасті. За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.

При цьому колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що судова практика свідчить про те, що хуліганством також визнаються дії вчинені в нічний час і за відсутності свідків-очевидців.

Апелянтами не надано будь-яких об`єктивно встановлених даних щодо спростування зазначених відомостей.
Крім того, судом першої інстанції також були досліджені інші докази по справі, що підтверджують вину обвинувачених за пред`явленим обвинуваченням за ч.2 ст.286 КК України, а саме протокол огляду місця події від 28.05.2015 року, протокол тимчасового доступу до речей і документів, висновок судово - автотоварознавчої експертизи № 5923 від 10.07.2015 року.
Достовірність та об`єктивність загальної сукупності наведених у вироку суду першої інстанції доказів не викликають сумнівів, оскільки вони отримані без порушень кримінального процесуального закону, узгоджуються один з одним, належність та допустимість яких, обґрунтовано визнана судом.
Отже версія та доводи сторони захисту про незгоду з кваліфікацією дій обвинувачених, суперечливість та відсутність достовірних доказів на підтвердження вини обвинувачених у інкримінованих їм злочинах мають суто суб`єктивний та безпідставний характер, пов`язаний з обраним способом захисту, що обумовлює необхідність відмови у задоволенні апеляційних скарг в частині вимоги щодо зміни або скасування оскаржуваного вироку.
Відповідно до ст. 370 КПК України, як обвинувальний, так і виправдувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Суд обґрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні, і оцінює їх за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на повному, всебічному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом. Як зазначено у ст. 374 КПК України, мотивувальна частина виправдувального вироку, серед іншого, повинна містити підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, із яких суд відкидає докази обвинувачення.
Із цього випливає, що суд при розгляді справи повинен дослідити докази, як ті, що викривають, так і ті, що виправдовують обвинуваченого, проаналізувати їх та дати їм оцінку.
Враховуючи конкретні обставини кримінального провадження, перш ніж ухвалювати обвинувальний вирок суд першої інстанції, з дотриманням норм ст. ст. 17, 22, 23 КПК України, повинен дослідити всі докази сторони обвинувачення та версію сторони захисту, надати їм належну, логічну оцінку щодо об`єктивного спростування таких відомостей, виходячи з вимог ст.ст. 91, 94 КПК України, та за наявністю підстав визнати такі докази неналежними, недопустимими чи недостовірними, що в свою чергу унеможливить вибірковість їх оцінки.
Колегія суддів дійшла висновку, що зазначені вимоги кримінального процесуального закону суд першої інстанції виконав в повному обсязі, проаналізував та дослідив весь необхідний обсяг доказів, та слушно дійшов висновку про те, що ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , - винні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст. 296 КК України, а саме у вчиненні хуліганства, тобто грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалося особливою зухвалістю, вчинене групою осіб.
При цьому, на думку колегії суддів, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив всі необхідні умови для реалізації сторонами (сторони захисту і сторони обвинувачення) їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків у відповідності до п. 15 ст. 7, ст. 22 КПК України.

Разом з цим, переглядаючи оскаржуване судове рішення в межах апеляційних доводів захисників та обвинувачених, які вони надавали під час апеляційного розгляду, щодо незаконності оскаржуваного судового рішення в частині вирішення питання цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 колегія суддів вважає їх слушними, з огляду на наступне.

Як вбачається з позовної заяви, яка була подана до прокуратури Харківської області 1 грудня 2015 року (Т.1 арк. 10), позивач ОСОБА_13 просила суд стягнути з батьків обвинувачених їх законних представників ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , солідарно моральну шкоду в розмірі 20000 гривень, та матеріальну шкоду в розмірі 4300 гривень.
Суд першої інстанції задовольнив частково вказаний цивільний позов та стягнув з ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , солідарно моральну шкоду в розмірі 10000 гривень, та матеріальну шкоду в розмірі 4300 гривень, тобто стягнув кошти з батьків обвинувачених.
Відповідно до положень ст.. 1179 ЦК України неповнолітня особа (у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років) відповідає за завдану нею шкоду самостійно на загальних підставах. У разі відсутності у неповнолітньої особи майна, достатнього для відшкодування завданої нею шкоди, ця шкода відшкодовується в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі її батьками (усиновлювачами) або піклувальником, якщо вони не доведуть, що шкоди було завдано не з їхньої вини. Якщо неповнолітня особа перебувала у закладі, який за законом здійснює щодо неї функції піклувальника, цей заклад зобов?язаний відшкодувати шкоду в частці, якої не вистачає, або в повному обсязі, якщо він не доведе, що шкоди було завдано не з його вини.
Обов?язок батьків (усиновлювачів), піклувальника, закладу, який за законом здійснює щодо неповнолітньої особи функції піклувальника, відшкодувати шкоду припиняється після досягнення особою, яка завдала шкоди, повноліття або коли вона до досягнення повноліття стане власником майна, достатнього для відшкодування шкоди.
Суд першої інстанції не проаналізував вказані обставини, та не дивлячись на досягнення обвинуваченими на час ухвалення оскаржуваного вироку повнолітнього віку, стягнув кошти з батьків обвинувачених, таким чином допустивши в частині розгляду цивільного позову неправильність та неповноту судового розгляду.
Вказані порушення є істотними, оскільки вони свідчать про неналежне дотримання судом вимог ст. 370 КПК України, щодо обґрунтованості та вмотивованості судового рішення , тобто вироку в частині вирішенні цивільного позову заявленого потерпілою. При оголошенні вироку по справі необхідним є ухвалення його згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, об`єктивне з`ясування всіх обставин, які підтверджені доказами, та в ньому повинні бути наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про слушність апеляційних доводів сторони захисту щодо необґрунтованості та невмотивованості вироку в частині вирішення цивільного позову, що обумовлює часткове задоволення його апеляційних вимог, оскільки вирок в цій частині підлягає скасуванню та призначенню нового розгляду в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що зазначені істотні порушення є процесуально неприпустимим при судовому розгляді, оскільки в такий спосіб порушуються загальні засади забезпечення законності, змагальності сторін та одночасно обґрунтованості судового рішення, що передбачено як обов`язкова вимога у ст. 370 КПК України, а також ці вимоги містяться у ст. 7 КПК України - серед загальних засад кримінального провадження, яке за своїм змістом та формою повинно їм відповідати. Ці вимоги КПК України не дотримані судом першої інстанції при судовому розгляді в частині вирішення цивільного позову, що свідчить про наявність істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які встановлені при апеляційному перегляді оскаржуваного судового рішення.
Реалізуючи та дотримуючись загальних процесуальних засад кримінального провадження, що містяться у главі 2 КПК України, колегія суддів дійшла висновку про наявність декількох істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили суду ухвалити законне і обґрунтоване рішення в частині вирішення цивільного позову, що обумовлює необхідність скасування оскаржуваного вироку та призначення нового судового розгляду у суді першої інстанції, що відповідає нормам ч. 1 ст. 412; п. 6 ч. 1 ст. 407; п.п. 1,2,3 ч. 1 ст. 409, ст. 410 п. 2 КПК України.
Вирішуючи питання про подальший рух провадження після скасування вироку в частині вирішення цивільного позову, колегія суддів виходить з наступного. Порушення судом першої інстанції вимог п.2 ч.3 ст.374, ст. 370 КПК України про зміст мотивувальної частини обвинувального вироку та загальних засад судочинства не відноситься до передбаченого в ч.1 ст.415 КПК України переліку підстав для призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Проте, відповідно до вимог ч.6 ст.9 КПК України, у випадках, коли положення КПК України не регулюють або неоднозначно регулюють питання кримінального провадження, застосовуються загальні засади кримінального провадження, визначені ч.1 ст.7 КПК України. Такими загальними засадами кримінального провадження у даному випадку є передбачені п.п.2,15 ч.1 ст.7 КПК України - законність, а також забезпечення змагальності сторін та одночасно обґрунтованості і вмотивованості судового рішення, що передбачено як обов`язкові вимоги у ст. 370 КПК України.
З огляду на викладене, з метою дотримання вказаних засад кримінального провадження, що гарантуються чинним КПК України, оскаржуваний вирок в частині вирішення цивільного позову представника потерпілого належить скасувати і призначити в цій частині новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_12 заявив клопотання про застосування до нього положень Закону України Про амністію в 2016 році. Колегія суддів дійшла висновку про необхідність задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_12 , внаслідок чого необхідно звільнити його від відбування покарання у виді позбавлення волі на підставі п. а ст. 1 Закону України Про амністію в 2016 році.

Під час апеляційного перегляду оскаржуваного вироку, колегією суддів з`ясовувалося ставлення обвинуваченого ОСОБА_11 до застосування до нього положень Закону України Про амністію в 2016 році, проте обвинувачений відмовився від застосування положень вказаного закону, а тому у відповідності до положень ст. 10 Закону України Про амністію в 2016 році застосування амністії не допускається, якщо особа заперечує проти цього, а тому колегія суддів позбавлена можливості вирішувати це питання.
Поряд з цим, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли за собою скасування оскаржуваного обвинувального вироку, не вбачається.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407 ч. 1 п. 1, ст. 412 ч. 1, ст. 407. 6 п. ч. 1; ч. 1 ст. 409 п.п. 1,2,3, ст. 410 п. 2, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційні скарги законного представника обвинуваченого ОСОБА_9 та захисника ОСОБА_8 задоволити частково.

Вирок Комінтернівського районного суду м. Харкова від 27 квітня 2018 року, ухвалений стосовно ОСОБА_11 та ОСОБА_12 в частині вирішення цивільного позову потерпілої ОСОБА_13 щодо стягнення матеріальної та моральної шкоди скасувати, призначити в цій частині новий розгляд в порядку цивільного судочинства в суді першої інстанції.
Звільнити ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , від відбування покарання у виді позбавлення волі, на підставі п. а ст. 1 Закону України Про амністію в 2016 році
В решті вирок залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, але може бути оскаржена в частині залишення вироку без змін в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженими ОСОБА_11 та ОСОБА_12 - в той самий строк з дня отримання ними копії судового рішення.

Судді

________________ ________________ ________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4