АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/772/18 Справа № 183/4687/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

17 квітня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

Головуючого, судді доповідача ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10 ,

ОСОБА_11 , ОСОБА_12

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_13 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.01.2018 року у кримінальному провадженні № 0000867 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Каховка Херсонської області, що проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, -

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить оскаржуваний вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 2 ст. 286 КК України у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки; на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнити обвинуваченого від відбуття призначеного основного покарання; в іншій частині вирок суду залишити без змін.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» звільнено ОСОБА_7 від відбуття призначеного покарання.

Цивільні позови задоволені частково, стягнуто з ОСОБА_7 у відшкодування моральної шкоди на користь ОСОБА_10 , ОСОБА_12 по 50.000, 00 грн. кожній, на користь ОСОБА_11 70.000, 00 грн.

Вирішені питання про речові докази, процесуальні витрати, арешти майна.

ОСОБА_7 було визнано винним та засуджено за те, що останній за обставин, встановлених судом першої інстанції та детально викладених у вироку, які в апеляційному порядку не оспорюються, 02.07.2017 р. близько 12:55 год., керуючи автомобілем Volkswagen Touareg, д/н НОМЕР_1 , рухався по автодорозі «Харків-Сімферополь» з боку с. Губиниха Новомосковського району Дніпропетровської області у напрямку с. Вільне, де на ділянці 180км + 100 м, перевищивши допустиму швидкість руху та проявивши крайню неуважність, у порушення вимог п. 12.3 ПДР не вжив заходів для зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду перешкоди, внаслідок чого відбулося зіткнення автомобіля під його керуванням з автомобілем Mercedes Benz, д/н НОМЕР_2 , що рухався у попутному напрямку попереду, який від удару виїхав на зустрічну смугу руху, де здійснив зіткнення з автомобілем Mazda 626, д/н НОМЕР_3 , що рухався у зустрічному напрямку.
Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пасажиру автомобіля Mercedes Benz, д/н НОМЕР_2 , ОСОБА_14 були заподіяні тілесні ушкодження, детально описані у мотивувальній частині вироку, що у сукупності мали ознаки тяжких тілесних ушкоджень та потягли настання смерті останнього. Водієві автомобіля Mercedes Benz, д/н НОМЕР_2 , ОСОБА_15 та пасажиру того ж автомобіля ОСОБА_11 були спричинені тяжкі тілесні ушкодження, детально описані у мотивувальній частині вироку. Пасажирам того ж автомобіля ОСОБА_10 та ОСОБА_12 були спричинені тілесні ушкодження середнього ступеня тяжкості, детально описані у мотивувальній частині вироку.
Вищезазначені дії обвинуваченого були кваліфіковані в оскаржуваному вироку за ч. 2 ст. 286 КК України за ознаками порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, тяжкі та середньої тяжкості тілесні ушкодження потерпілим.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, прокурор, не оспорюючи правильність встановлення судом фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, кваліфікацію дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його вини, в той же час зазначає, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_7 на підставі акту амністії від відбування не тільки основного, але й додаткового покарання, тим самим допустив невідповідність призначеного покарання вимогам ст. ст. 50, 65 КК України.

На думку апелянта, реальне застосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

Заслухавши суддю-доповідача; прокурора та потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , які апеляційну скаргу підтримали, на її задоволенні наполягали; обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_16 та потерпілого ОСОБА_9 , які проти задоволення апеляційної скарги заперечували; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів приходить до наступного.

Так, висновки суду першої інстанції про вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, кваліфікація його дій за ч. 2 ст. 286 КК України, доведеність його вини, законність та справедливість призначеного йому покарання за видом та розміром, наявність підстав для застосування до нього акту амністії, Закону України «Про амністію у 2016 році», - в апеляційній скарзі не оспорюються, а тому відповідно до ст. ст. 394, 404 КПК України вирок суду у цій частині колегією суддів не переглядається.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про безпідставне звільнення обвинуваченого на підставі акту амністії він відбування не тільки основного, але й додаткового покарання, то їх колегія суддів вважає такими, що не ґрунтуються на законі.

Так, обвинуваченого ОСОБА_7 було звільнено від відбування призначених основного та додаткового покарань на підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» як особу, що вчинила неумисний злочин, який не є особливо тяжким, та яка не позбавлена батьківських прав і на день набрання чинності вказаним Законом мала двох дітей, яким не виповнилося 18 років.
Положеннями ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» імперативно передбачене звільнення осіб, які відповідають визначеним нею критеріям, від відбування покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі.
Оскільки норма даної статті не містить вказівки на її застосування тільки до основного покарання, її належить тлумачити таким чином, що на її підставі особа безумовно звільняється від всіх призначених їй покарань, тобто як від основного, так і від додаткового.
Крім того, положеннями Закону України «Про амністію у 2016 році» не передбачене право суду на свій розсуд звільняти особу від відбування тільки основного покарання, або утримуватись від звільнення особи від відбування додаткового покарання, і не визначені критерії, за яких такі повноваження можуть бути застосовані.
З урахуванням наведеного колегія суддів приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_7 , відповідно до положень застосованого до нього акту амністії, підлягав обов`язковому звільненню від відбування як основного, так і додаткового покарань, та не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА :
Апеляційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 30.01.2018 року у кримінальному провадженні № 0000867 щодо ОСОБА_7 залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з моменту проголошення.
Судді:

____________________ ____________________ ____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4