Провадження №1-в/127/725/18
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 жовтня 2018 року м. Вінниця

Вінницький міський суд Вінницької області

у складі головуючого - судді ОСОБА_1 ,

секретар судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі судових засідань у режимі відеоконференції з Державною установою "Вінницька установа виконання покарань (№1)" клопотання про звільнення від відбування покарання на підставі закінчення строку давності виконання вироку засудженого ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Армянська Автономної Республіки Крим, до засудження проживаючого по АДРЕСА_1 , із середньою освітою, громадянина України,

по даній справі засуджений 06.10.2000 року Верховним судом Автономної Республіки Крим за п.п. "е", "з", "і" ст. 93 Кримінального кодексу України, з урахуванням положень ст. 43 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 11.01.2001 року вирок щодо ОСОБА_3 змінено, та постановлено вважати ОСОБА_3 засудженим за п.п. "е", "з" ст. 93 Кримінального кодексу України до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2018 року, зараховано в строк покарання попереднє ув`язнення з 10.05.2000 року по 11.01.2001 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі, -

за участю учасників судового провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_5 ,

ВСТАНОВИВ:
До Вінницького міського суду Вінницької області надійшло клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання на підставі закінчення строку давності виконання вироку.

Клопотання мотивоване тим, що засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)" та на підставі ст. 152 Кримінально-виконавчого кодексу України, ст. 49 Кримінального кодексу України 1960 року вважає, що його слід звільнити від відбування покарання на підставі закінчення строку давності виконання обвинувального вироку, який закінчився 11.01.2011 року. Крім того, вважає, що на підставі ст. 28 Конституції України та статті 3 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод строк його покарання має бути переглянуто. Зазначає, що відповідно до практики Європейського Суду з прав людини відпали обґрунтовані пенологічні підстави для подальшого тримання його в установі виконання покарань, тому просить умовно - достроково звільнити його від відбування покарання або замінити невідбуту частину покарання більш м`яким покаранням, визначити чіткий термін можливого перегляду його покарання та проміжки часу для його повторного перегляду, а також визначити чіткі критерії, на підставі яких це може відбуватися.

В судовому засіданні засуджений ОСОБА_3 пояснив, що він відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)". Клопотання підтримав із зазначених у ньому підстав та просить суд клопотання задовольнити.

Захисник ОСОБА_5 підтримала клопотання з наведених у ньому підстав та просить клопотання задовольнити.

Прокурор ОСОБА_4 заперечив проти задоволення клопотання засудженого, оскільки воно не ґрунтується на вимогах чинного законодавства. Зазначив, що вирок щодо засудженого набрав законної сили та звернутий до виконання. Крім того, діючим законодавством не передбачено звільнення засуджених до довічного позбавлення волі від відбування покарання на підставі закінчення строку давності виконання обвинувального вироку на підставі ст. 152 Кримінально-виконавчого кодексу України та ст. 49 Кримінального кодексу України 1960 року та не передбачено заміну довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням або умовно дострокове звільнення від відбування покарання у виді довічного позбавлення волі. Засуджені до довічного позбавлення волі відповідно до вимог чинного законодавства, відбувши 20 років покарання, можуть звернутися до президента з проханням про помилування.

Суд, дослідивши матеріали клопотання, оглянувши в судовому засіданні матеріали особової справи засудженого, заслухавши думку учасників судового розгляду, дійшов таких висновків.

В судовому засіданні встановлено, що ОСОБА_3 відбуває покарання за вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 06.10.2000 року, згідно якого він засуджений за п.п. «е», «з», «і» ст. 93 КК України (в редакції 1960 року), з урахуванням положень ст. 43 КК України, до покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до ухвали Верховного Суду України від 11.01.2001 року вирок Верховного суду Автономної Республіки Крим від 06.10.2000 року змінено, виключено з вироку кваліфікацію дій ОСОБА_3 за п. «і» ст. 93 КК України. Ваажати ОСОБА_3 засудженим за ст. 93 п.п. «е», «з» КК України до міри покарання призначеної судом. В решті вирок залишено без змін.

Отже, вирок набрав законної сили та звернутий до виконання.

Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 23.03.2017 року в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_3 про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку Верховного суду АР Крим від 06.10.2000, а саме заміни довічного позбавлення волі на строк 25 років відмовлено.

Як вбачається з ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 17.01.2018 року здійснено зарахування засудженому ОСОБА_3 в строк покарання, призначеного вироком Верховного суду Автономної Республіки Крим від 06.10.2000 року, строк попереднього ув`язнення з 10 травня 2000 року до 11 січня 2001 року, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Згідно ухвали Вінницького міського суду Вінницької області від 18 червня 2018 року в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про зарахування строку попереднього ув`язнення у строк покарання часу перебування в СІЗО АР Крим з 11 січня 2001 року по 01 лютого 2002 року до моменту прибуття до Державної установи «Вінницька установа виконання покарань (№1) відмовлено.

Початок строку покарання рахується з 10.05.2000 року.

На даний час засуджений відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в Державній установі "Вінницька установа виконання покарань (№1)".

Відповідно до витягу з протоколу засідання адмінкомісії Державної установи "Вінницька установа виконання покарань (№ 1) № 19 від 09.07.2015 року, було прийняте рішення про переведення засудженого ОСОБА_3 з приміщень камерного типу для тримання двох осіб до багатомісних приміщень камерного типу в межах установи, у зв`язку з тим, що він відбув 5 років встановленого строку покарання в приміщеннях камерного типу для тримання двох осіб, тривалий час не допускав порушень режиму тримання та внутрішнього розпорядку дня.

Як вбачається з характеристик засудженого ОСОБА_3 , які містяться в особовій справі засудженого, за час відбування покарання в установі з 01.02.2002 року він характеризується посередньо, заходи стягнення не застосовувались. На виробництві установи тимчасово не працевлаштований у зв`язку з відсутністю достатнього обсягу робіт. Дотримується норм, які визначають порядок, умови відбування покарання та розпорядок дня установи, за що був заохочений 6 разів правами начальника установи. У взаємовідносинах з іншими засудженими не конфліктний. Дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Утримує спальне місце та приліжкову тумбочку у чистоті та порядку, має охайний зовнішні вигляд. Дбайливо ставиться до майна установи і предметів, якими користується, здійснює за ними належний догляд, використовує тільки за призначенням. Виконує передбачені законом вимоги персоналу установи. Виконує роботу з самообслуговування, має достатній рівень необхідних навичок. Приймає участь у реалізації програм диференційованого виховного впливу "Правова просвіта". Свій загальноосвітній рівень підвищує шляхом самоосвіти. Соціально корисні зв`язки втрачені в зв`язку з тимчасовою окупацією АР Крим.

ОСОБА_3 під час відбування покарання неодноразово заохочувався адміністрацією установи виконання покарання.

Суд зазначає, що відповідно до вимог статті 152 Кримінально-виконавчого кодексу України України однією з підстав звільнення від відбування покарання є закінчення строків давності виконання обвинувального вироку.

Згідно статті 401 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року (чинного на час винесення вироку) вирок місцевого суду набирає законної сили після закінчення строку на подання апеляцій, а вирок апеляційного суду - після закінчення строку на подання касаційної скарги, якщо його не було оскаржено. У разі подачі апеляцій, касаційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи відповідно апеляційною чи касаційною інстанцією.

Відповідно до частини другої статті 404 Кримінально-процесуального кодексу України 1960 року, суд разом з своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

Пунктом 4 частини першої статті 49 Кримінального кодексу України 1960 року передбачалося, що обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили 10 років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі на п`ять років. Аналогічне за своїм змістом положення закріплено у статті 80 Кримінального кодексу України.

Наведені норми законодавства свідчать, що головною умовою та підставою для виконання обвинувального вироку суду є набрання ним законної сили.

Суд зазначає, що стаття 49 Кримінального кодексу України в редакції 1960 року не встановлювала та не обмежувала строки відбування покарання, а регулювала питання звільнення від відбування покарання, призначеного вироком суду, який набрав законної сили, осіб, щодо яких в силу певних обставин не був виконаний такий вирок протягом відповідних встановлених строків.

Тобто, стаття 80 Кримінального кодексу України 2001 року застосовується якщо обвинувальний вирок не виконується.

Проте, як встановлено в судовому засіданні та вбачається з оглянутої в судовому засіданні особової справи засудженого, вирок відносно засудженого ОСОБА_3 набрав законної сили, звернутий до виконання з моменту набрання ним чинності та виконується на даний час, отже строк давності до даного обвинувального вироку не застосовується.

Крім того, суд зазначає, що відповідно до положень статті 81 Кримінального кодексу України «Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання»:

1. До осіб, що відбувають покарання у виді виправних робіт, службових обмежень для військовослужбовців, обмеження волі, тримання в дисциплінарному батальйоні військовослужбовців або позбавлення волі, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання. Особу може бути умовно-достроково звільнено повністю або частково і від відбування додаткового покарання.

2. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

3. Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше половини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, якщо особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона засуджена до позбавлення волі;

3) не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і знову вчинила умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

Згідно з положеннями статті 82 Кримінального кодексу України «Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким»:

1. Особам, що відбувають покарання у виді обмеження або позбавлення волі, невідбута частина покарання може бути замінена судом більш м`яким покаранням. У цих випадках більш м`яке покарання призначається в межах строків, установлених у Загальній частині цього Кодексу для даного виду покарання, і не повинне перевищувати невідбутого строку покарання, призначеного вироком.

2. У разі заміни невідбутої частини основного покарання більш м`яким засудженого може бути звільнено також і від додаткового покарання у виді позбавлення права займати певні посади чи займатися певною діяльністю.

3. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким може бути застосована, якщо засуджений став на шлях виправлення.

4. Заміна невідбутої частини покарання більш м`яким можлива після фактичного відбуття засудженим:

1) не менше третини строку покарання, призначеного судом за злочин невеликої або середньої тяжкості, крім корупційних злочинів, а також за необережний тяжкий злочин;

2) не менше половини строку покарання, призначеного судом за корупційний злочин середньої тяжкості, умисний тяжкий злочин чи необережний особливо тяжкий злочин, а також у разі, коли особа раніше відбувала покарання у виді позбавлення волі за умисний злочин і до погашення або зняття судимості знову вчинила умисний злочин, за який вона була засуджена до позбавлення волі;

3) не менше двох третин строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин, а також покарання, призначеного особі, яка раніше звільнялася умовно-достроково і вчинила новий умисний злочин протягом невідбутої частини покарання.

5. До осіб, яким покарання замінене більш м`яким, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення за правилами, передбаченими ст. 81 цього Кодексу.

Пунктами 2, 3 частини 1 статті 537 Кримінального процесуального кодексу України встановлено, що під час виконання вироків суд має право вирішувати питання про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання та про заміну невідбутої частини покарання більш м`яким.

Суд зазначає, що Кримінальний кодекс України визначає два види покарання у виді позбавлення волі: позбавлення волі на певний строк та довічне позбавлення волі.

Можливість умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким передбачені статтями 81, 82 Кримінального кодексу України відповідно та можуть застосовуватися до осіб, які відбувають покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі на певний строк.

Застосування умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким до засуджених до довічного позбавлення волі законодавством України у сфері кримінальної юстиції не передбачені.

Проте, законодавство України про кримінальну відповідальність передбачає механізм захисту прав осіб, які засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, шляхом помилування.

Частиною першою статті 87 Кримінального кодексу України встановлено право здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи.

Згідно з частиною другою статті 87 Кримінального кодексу України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.

Суд вважає за потрібне роз`яснити засудженому, що відповідно до пунктів 2-5, 9 Положення «Про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України від 21 квітня 2015 року № 223/2015, помилування засуджених здійснюється у виді: заміни довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років; повного або часткового звільнення від основного і додаткового покарань. Право клопотати про помилування має в тому числі особа, яка засуджена судом України і відбуває покарання в Україні. Клопотання про помилування може бути подано після набрання вироком законної сили, а у разі оскарження вироку в касаційному порядку - після прийняття рішення відповідним судом. У випадку засудження особи до довічного позбавлення волі, клопотання про її помилування може бути подано після відбуття нею не менше двадцяти років призначеного покарання. Особи, які засуджені за тяжкі чи особливо тяжкі злочини або мають дві і більше судимостей за вчинення умисних злочинів чи відбули незначну частину призначеного їм строку покарання, можуть бути помилувані у виняткових випадках за наявності надзвичайних обставин. Під час розгляду клопотання про помилування враховуються: ступінь тяжкості вчиненого злочину, строк відбутого покарання, особа засудженого, його поведінка, щире каяття, стан відшкодування завданого збитку або усунення заподіяної шкоди, сімейні та інші обставини; думка адміністрації установи виконання покарань або іншого органу, який виконує покарання, спостережної комісії, служби у справах дітей, місцевого органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування, громадських об`єднань та інших суб`єктів про доцільність помилування.

Отже, чинним законодавством передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод та практиці Європейського суду з прав людини.

Такою можливістю вправі скористатися і ОСОБА_3 .

Крім того, суд зазначає, що у справі «Ласло Магьяр проти Угорщини» від 20 травня 2014 року Європейський суд з прав людини у своєму рішенні висловив позицію, що засуджені до довічного позбавлення волі повинні не тільки мати можливість дострокового звільнення, але й знати, що потрібно їм зробити, щоб стосовно них було розглянуто питання про таке звільнення. Для належного виконання цього рішення держава - відповідач повинна провести реформи переважно законодавчі, механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення. Цей механізм повинен гарантувати оцінку в кожному конкретному випадку того, чи є утримання під вартою виправданим на обґрунтованих пенологічних підставах, і надати довічникам можливість передбачити, з певним ступенем точності, що вони повинні робити, щоб стосовно них було розглянуто питання звільнення і за яких умов.

З даного рішення слідує, що на виконання рішень Європейського суду держава повинна внести відповідні зміни до законодавства, провести реформи механізму перегляду покарання у виді довічного ув`язнення.

Разом з тим, на даний час, до прийняття відповідного Закону, відсутні передбачені законодавством України підстави для умовно-дострокового звільнення від відбування покарання та заміна невідбутої частини покарання більш м`яким засудженому до довічного позбавлення волі.

За таких обставин, суд приходить до висновку, що в задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання на підставі закінчення строку давності виконання вироку, а також про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання або заміну невідбутої частини покарання більш м`яким покаранням, визначення чітких термінів можливого перегляду його покарання та проміжків часу для його повторного перегляду, а також визначення чітких критеріїв, на підставі яких це може відбуватися, слід відмовити.

Керуючись статтями 81, 82 Кримінального кодексу України, статтями 369-372, 376, 392-395, 532, 537, 539 Кримінального процесуального кодексу України, суд -

У Х В А Л И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про звільнення від відбування покарання на підставі закінчення строку давності виконання вироку - відмовити.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Вінницької області шляхом подачі апеляційної скарги через Вінницький міський суд Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.
Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя