Справа № 595/2098/14-к
Провадження № 1-кп/603/3/2018
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" вересня 2018 р. м.Монастириська

Монастириський районний суд Тернопільської області у складі:

головуючого судді: ОСОБА_1

секретар судового засідання : ОСОБА_2

номер кримінального провадження 0000240, внесеного 14 липня 2014 року до Єдиного реєстру досудових розслідувань, про обвинувачення ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Терпилівка Підволочиського району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 громадянина України, з середньою освітою, одруженого, пенсіонера, раніше не судимого, у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України,

за участю прокурора: ОСОБА_4

обвинуваченого: ОСОБА_3

захисника обвинуваченого: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду м.Монастириська зазначене кримінальне провадження,

ВСТАНОВИВ:

14 липня 2014 року о 12 год. 00 хв. ОСОБА_3 , перебуваючи на зупинці громадського транспорту по вул. Галицькій у м.Бучач Тернопільської області, в центрі міста, підійшов до інспектора ІТТ Бучацького РВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_6 , який перебував у міліцейському форменому одязі, та під час виконання ним службових обов`язків, з яким розпочав словесну суперечку.

У ході суперечки обвинувачений ОСОБА_3 умисно наніс потерпілому ОСОБА_6 три удари кулаком правої руки в обличчя, внаслідок чого спричинив потерпілому ОСОБА_6 тілесне ушкодження у вигляді садна на обличчі, яке відноситься до легких тілесних ушкоджень.
Такими чином, всебічно і повно дослідивши та оцінивши надані сторонами в кримінальному провадженні докази, суд прийшов до висновку що ОСОБА_3 своїми умисними діями вчинив злочин, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України, тобто умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легких тілесних ушкоджень у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.
Допитаний під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_3 свою вину у вчиненні інкримінованого йому злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України не визнав та суду пояснив, що 14 липня 2014 року близько 11 год. 35 хв. він перебував біля автобусної зупинки в центрі м.Бучач Тернопільської області. На зазначеній зупинці він побачив ОСОБА_6 , який перебував у форменому одязі працівника міліції та на його думку, на той час перебував у стані алкогольного сп`яніння. Після цього, ОСОБА_3 підійшов до ОСОБА_6 і запитав, чому він не в АТО та чому останній перебуває у стані алкогольного сп`яніння. При цьому, жодних ударів ОСОБА_6 він не наносив та у стані алкогольного сп`яніння не перебував. Словесний конфлікт між ними тривав близько 2-3 хвилин. Обвинувачений ОСОБА_3 також зазначив, що через деякий час після спілкування з ОСОБА_6 , він із друзями вживав алкогольні напої. Приблизно о 13 год. 40 хв., коли він перебував на лавці поблизу свого житлового будинку, до нього підійшли працівники міліції які відвезли його до медичного закладу для встановлення стану алкогольного сп`яніння, при цьому застосовували до нього силу та побили його окуляри та годинник.
Також обвинувачений ОСОБА_3 зазначив, що його не було повідомлено про закінчення досудового розслідування та не ознайомлено із матеріалами кримінального провадження.

Попри те, що ОСОБА_3 своєї вини у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України не визнав, його вина доводиться наступними доказами, які безпосередньо досліджені та оцінені судом з точки зору належності, допустимості та достовірності під час судового розгляду.
Так, допитаний в судовому засіданні потерпілий ОСОБА_6 надав суду показання, що в липні місяці 2014 року точної дати не пригадує, він перебував у форменому одязі працівника міліції на зупинці громадського транспорту, що розташована у центрі м. Бучач Тернопільської області. Згодом до нього підійшов обвинувачений ОСОБА_3 , який викрикував в його адрес нецензурні слова стосовно його місця роботи, тому потерпілий підійшов до ОСОБА_3 із зауваженням. У відповідь обвинувачений ОСОБА_3 , вдарив його три рази кулаком своєї правої руки в праву сторону обличчя. Після цього ОСОБА_6 пішов у чергову частину, щоб написати рапорт. Після написання рапорту він поїхав до лікарні на експертизу.
Від ОСОБА_6 також надійшла заява, в якій останній просить розглядати справу у його відсутності, просить призначити ОСОБА_3 покарання в межах санкції ч.2 ст.345 КК України.
Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_7 суду пояснив, що працює разом з потерпілим ОСОБА_8 у Бучацькому ВП. Літом 2014 року, точної дати та часу не пригадує, близько обіду, надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_3 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_6 , після чого, він та ще двоє працівників міліції - ОСОБА_9 та ОСОБА_10 приїхали до обвинуваченого ОСОБА_3 додому, і попросили проїхати з ними в медичний заклад для проходження медичного огляду для встановлення стану алкогольного сп`яніння. На той час ОСОБА_3 перебував на подвір`ї. Куди після цього доставляли обвинуваченого - в райвідділ міліції чи додому в подальшому він не пам`ятає.
Свідок ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснив, що після того як надійшло повідомлення про те, що ОСОБА_3 наніс тілесні ушкодження ОСОБА_6 , він спільно зі ОСОБА_7 та ОСОБА_11 здійснили виїзд до місця проживання обвинуваченого ОСОБА_3 . Через деякий час після прибуття, з будинку вийшов ОСОБА_3 . За його зовнішнім виглядом та поведінкою було помітно, що останній перебуває у стані алкогольного сп`яніння. Йому було запропоновано пройди огляд на встановлення стану алкогольного сп`яніння. Згодом ОСОБА_3 було доставлено до медичного закладу. Після цього його було доставлено до Бучацького відділення поліції де на ОСОБА_3 було складено протокол про адміністративне правопорушення.

Допитаний в судовому засіданні свідок ОСОБА_12 суду пояснив, що у липні 2014 року, близько обіду, він перебував поблизу автобусної зупинки у центрі м.Бучач Тернопільської області та став свідком того, як ОСОБА_3 виражався нецензурними словами в сторону ОСОБА_6 , який перебував у форменному одязі працівника міліції. Згодом ОСОБА_3 декілька разів своєю правою рукою вдарив потерпілого ОСОБА_6 по обличчі. Про те, що відбувалось у подальшому йому не відомо.

Свідок ОСОБА_13 в судовому засіданні пояснив, що влітку 2014 року, точної дати не пам`ятає, близько 12 год. ранку, він стояв на автобусній зупинці в центрі м.Бучач. На даній автобусній зупинці перебував також ОСОБА_3 та ОСОБА_6 . Згодом ОСОБА_3 почав виражатись в сторону потерпілого ОСОБА_6 , який перебував у форменному одязі працівника міліції, нецензурними словами, та через деякий час вдарив своєю правою рукою в область обличчя потерпілого три рази. Що відбувалось в подальшому йому не відомо. Також зазначив, що на його думку ОСОБА_3 в той час перебував у стані алкогольного сп`яніння.

Свідок ОСОБА_14 в судовому засіданні пояснила, що у середині липня 2014 року, зранку, вона перебувала на автобусній зупинці в центрі м.Бучач. Згодом вона почула як ОСОБА_3 виражався в сторону ОСОБА_6 нецензурними словами, після чого бачила як обвинувачений вдарив потерпілого три рази в область обличчя. На той час ОСОБА_6 перебував у форменному одязі працівника міліції.

Свідок ОСОБА_15 суду пояснив, що його було запрошено працівниками міліції в якості понятого у даній справі та в його присутності вони направились до квартири, де проживає ОСОБА_3 . Згодом працівники міліції перед закритими дверима квартири, де проживає ОСОБА_3 , зачитали текст постанови, зміст якої він не пам`ятає. Будь-якого голосу з квартири ОСОБА_3 чути не було, однак було чути, що хтось у квартирі був присутній.

Свідок ОСОБА_16 в судовому засіданні пояснила, що в липні 2014 року, точної дати та часу не пам`ятає, вона перебувала у дворі житлового будинку, де вона проживає спільно із ОСОБА_3 . Згодом до вказаного будинку приїхали працівники міліції, які направились до квартири, в якій проживає ОСОБА_3 , де вони перебували близько 3-4 годин, оскільки двері квартири ОСОБА_3 були зачинені. Після цього, вона пішла до власної квартири. Через деякий час вона бачила, як працівники міліції супроводжували ОСОБА_3 до міліцейської машини. Про обставини які мали місце поблизу автобусної зупинки у центрі м. Бучач Тернопільської області між ОСОБА_3 та ОСОБА_6 їй невідомо.

Свідок ОСОБА_17 в судовому засіданні пояснила, що про обставини злочину, що інкримінується ОСОБА_3 , їй нічого не відомо. Однак, зазначила, що влітку 2014 року, до житлового будинку, де проживає ОСОБА_3 приїжджали працівники міліції, які чекали біля квартири ОСОБА_3 кілька годин, оскільки двері були закриті. Згодом вона бачила, як працівники міліції вели ОСОБА_3 до службового автомобіля. В той час, ОСОБА_3 виражався в сторону працівників міліції нецензурними словами.
Суд вважає показання зазначених свідків такими, що мають логічний та послідовний характер, узгоджуються між собою, та доводять вину ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України.
Крім того, винуватість ОСОБА_3 у вчиненні вищевказаного злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, підтверджується дослідженими в судовому засіданні письмовими доказами, а саме:

- даними протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 14.07.2014 року, у відповідності до якого ОСОБА_6 14.07.2014 року близько 13 год. 20 хв. тверезий, освідчення проводилося за допомогою приладу «Алконт СУ-1»;
- даними висновку експерта №240 від 15.07.2014 року, судово-медичної експертизи проведеної експертом Чортківського міжрайонного відділення Тернопільського обласного бюро судово-медичної експертизи, у відповідності до якого у ОСОБА_6 виявлені тілесні ушкодження у вигляді одного садна на обличчі та однієї рани на 1-му пальці лівої кисті.
Досліджені вищевказані докази по справі, судом визнано як належні, допустимі та такі, що поза розумним сумнівом доводять вину обвинуваченого.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують Європейську конвенцію з прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Так, у п.43 рішення Європейського суду з прав людини у справі "Кобець проти України" (заява №1637/04), у якому зазначено, що суд при оцінці доказів керується критерієм доведення "поза розумним сумнівом" (рішення у справі "Авшар проти Туреччини" п. 282). Таке доведення має випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достньо вагомих, чітких і узгоджених між собою.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
При цьому, не можуть бути покладені в обґрунтування вини ОСОБА_3 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України, наявні в матеріалах справи протоколи допиту свідків: ОСОБА_12 від 04.08.2014 року; ОСОБА_18 від 06.08.2014 року; ОСОБА_19 від 06.08.2014 року, ОСОБА_17 від 25.09.2014 року; ОСОБА_16 від 25.09.2014 року, оскільки згідно ч.4 ст.95 КПК України, суд може обґрунтовувати свої висновки лише на показаннях,які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих в порядку ст.225 цього Кодексу.
Крім того, у рішенні Європейського Суду з Прав Людини у справі "Олег Колесник проти України" (заява N 17551/02) зазначено, що в разі, якщо обвинувальний вирок виключно або вирішальною мірою ґрунтується на показаннях особи, яку обвинувачений (підсудний) не мав можливості допитати особисто чи домогтися її допиту під час розслідування справи або судового розгляду, права сторони захисту виявляються обмеженими настільки, що передбачені статтею 6 Конвенції гарантії виявляються порушеними. Щодо показань свідків, допитати яких у присутності підсудного або його захисника виявилося неможливим, Суд зауважує, що пункт 1 статті 6 Конвенції, узятий у поєднанні з пунктом 3 статті 6 Конвенції, вимагає від Договірних Сторін ужити конкретних заходів для того, щоб підсудний мав можливість допитати свідків, які свідчать проти нього, чи домогтися їх допиту. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися виключно або вирішальною мірою на показаннях, які сторона захисту не мала можливості спростувати.
Разом з тим, виключення зазначених доказів не має вирішального значення у даному кримінальному провадженні та не впливає і не може вплинути на висновки суду про доведеність вчинення обвинуваченим ОСОБА_3 вищевказаного у вироку злочину, що підтверджується іншими належними та допустимими доказами у їх сукупності та взаємозв`язку.
Також, суд критично відноситься до показань обвинуваченого ОСОБА_3 наданих ним під час судового розгляду, згідно яких останній заперечив факт нанесення будь-яких ударів потерпілому ОСОБА_6 , оскільки вказані показання обвинуваченого не узгоджуються з показаннями потерпілого ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та не відповідають встановленим судом обставинам кримінального провадження. Суд оцінює показання обвинуваченого ОСОБА_3 як спробу уникнути кримінальної відповідальності за вчинене ним кримінальне правопорушення.

Судом також досліджено дані, які характеризують особу обвинуваченого ОСОБА_3 , а саме: характеристику, видану Бучацькою міською радою Тернопільської області від 14.07.2014 року на ОСОБА_3 , з якої вбачається, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , по місцю проживання характеризується з негативної сторони, часто зловживає спиртними напоями, за що працівниками Бучацького райвідділу міліції був притягнутий до адміністративної відповідальності.
Щодо вироку Підгаєцького районного суду Тернопільської області від 21.08.2000 року, яким ОСОБА_3 засуджено за ч.1 ст. 89 КК України та вироку Монастириського районного суду Тернопільської області від 06.05.2015 року яким ОСОБА_3 засуджено за за ч. 1 ст. 126 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 45 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 765 грн., суд вважає обвинуваченого ОСОБА_3 таким, що не має судимості за даними вироками, оскільки строк погашення судимості закінчився.

Стосовно наданих обвинуваченим ОСОБА_3 суду письмових документів, які подавалися обвинуваченим через канцелярію суду, зокрема ксерокопії газет, документів щодо звернень ОСОБА_3 за медичною допомогою, його стану здоров`я, копій листів, заяв, процесуальних рішень та висновків експертиз, суд не вважає їх доказами в розумінні ст.ст. 84,95 КПК України.
У судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 також подав клопотання про повернення обвинувального акта прокурору з тих підстав, що йому не було надано доступу до матеріалів кримінального провадження, не було повідомлено про закінчення досудового розслідування та не ознайомлено із матеріалами, зібраними в ході досудового розслідування.

Захисник ОСОБА_5 , в судовому засіданні також заявив про порушення органами досудового розслідування вимог ст. 290 КПК України, зокрема порядку відкриття матеріалів іншій стороні.

Дослідивши матеріали справи, суд прийшов до висновку що зазначені доводи сторони захисту не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та є безпідставними, а клопотання до задоволення не підлягає виходячи з наступного.

Відкриття матеріалів іншій стороні кримінального провадження у порядку ст. 290 КПК України створює реальні можливості реалізації принципу змагальності сторін обвинувачення та захисту при закінченні розслідування (ч.ч.1, 2 ст.22 КПК України).
Ст. 290 КПК визначено загальний порядок відкриття матеріалів іншій стороні з повідомленням про завершення досудового розслідування та наданням учасникам кримінального провадження доступу до його матеріалів.
Норми ст.290 КПК України покликані забезпечити право підозрюваного, його захисника, законного представника знати, у вчиненні якого кримінального правопорушення його підозрюють, у чому полягає суть підозри і якими є його підстави (підп. "a" п. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини 1950 року). Це право - найважливіша умова реалізації вказаними особами своїх процесуальних інтересів у кримінальному судочинстві.
При цьому, сторони вправі відмовитися від ознайомлення з матеріалами сторін. Це їх право. Відмова сторін від ознайомлення з матеріалами, що заявлена за їх особистою ініціативою в умовах, коли право на ознайомлення з матеріалами сторін було роз`яснено та реально забезпечено прокурором або слідчим, не перешкоджає подальшим процесуальним діям (ст.ст.291,293 КПК України). У такому правовому контексті підозрюваний та інші учасники провадження можуть бути не ознайомлені з матеріалами сторін лише в тому випадку, якщо вони ухиляються від цього, прямо заявляючи про відмову знайомитися з матеріалами справи, не прибуваючи на виклик прокурора або слідчого без поважних причин чи не укладаючись без поважних причин у встановлений ухвалою слідчого судді термін ознайомлення з матеріалами (ч.10 ст.290 КПК України), що мало місце у даному кримінальному провадженні.

Наведене підтверджується наявними в матеріалах кримінального провадження документами, які були безпосередньо досліджені судом, зокрема:

- повідомленням старшого слідчого СВ Бучацького РВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_20 від 13.10.2014 року, адресоване підозрюваному ОСОБА_3 , про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів, на якому міститься відмітка старшого слідчого про те, що оскільки ОСОБА_3 на неодноразові телефонні дзвінки про явку в СВ Бучацького РВ для ознайомлення з матеріалами даного кримінального провадження відмовлявся з`явитись в СВ Бучацького РВ, з метою його ознайомлення слідчий, поняті та захисник прийшли до нього додому. Проте ОСОБА_3 відмовився від ознайомлення з матеріалами, не відчинив вхідні двері та виражався в сторону учасників нецензурною лайкою, про що підписалися поняті ОСОБА_15 , ОСОБА_21 ;

- протоколом про надання доступу до матеріалів досудового розслідування від 22.10.2014 року, з якого вбачається, що в графі «З протоколом ознайомлені» старшим слідчим СВ Бучацького РВ УМВС України в Тернопільській області ОСОБА_20 зазначено про те, що оскільки ОСОБА_3 на неодноразові телефонні дзвінки про явку в СВ Бучацького РВ для ознайомлення з матеріалами даного кримінального провадження відмовився з`явитися в СВ Бучацького РВ, з метою його ознайомлення слідчий, захисник та поняті направились до квартири ОСОБА_3 . ОСОБА_3 відмовився відчинити двері своєї квартири, відмовився від ознайомлення з матеріалами та виражався в сторону учасників словами нецензурної лексики. Слідчий в присутності всіх учасників під дверима квартири ОСОБА_3 зачитав в голос зміст всього кримінального провадження. Про що підписалися поняті ОСОБА_15 та ОСОБА_21 , а також захисник підозрюваного адвокат ОСОБА_22 ;

- запитом про надання доступу до речових доказів або їх частин, а також документів (відповідно до вимог ч.6 ст.290 КПК України) від 22.10.2014 року, прокурора прокуратури Бучацького району ОСОБА_23 на ім`я ОСОБА_3 , із підписами понятих ОСОБА_15 та ОСОБА_21 , із відміткою, що ОСОБА_3 відмовився надати доступ до будь-яких речових доказів.

В матеріалах справи міститься також розписка ОСОБА_3 від 30 жовтня 2014 року про отримання копії обвинувального акта та реєстру матеріалів досудового розслідування, що наявна у матеріалах кримінального провадження, згідно якої ОСОБА_3 дав розписку прокурору прокуратури Бучацького району в тому, що він отримав копію обвинувального акта у кримінальному провадженні.

Також, згідно заяви захисника обвинуваченого ОСОБА_5 про ознайомлення з матеріалами кримінального провадження від 02.07.2015 року, останній з матеріалами справи ознайомлений.

Таким чином, встановлені судом обставини кримінального провадження, дають для суду підстави прийти до висновку про те, що обвинуваченому ОСОБА_3 та його захиснику, належним чином забезпечено можливість реалізувати своє право на ознайомлення з матеріалами кримінального провадження на досудовому розслідуванні та в суді, чим останній скористався повною мірою.

Зазначений висновок суду відповідає обставинам, які встановлені згідно ухвали колегії суддів судової палати в кримінальних справах Апеляційного суду Тернопільської області від 03.08.2016 року.

Також слід зазначити, що диспозиція ч. 2 ст. 345 КК України, передбачає, що суспільна небезпека вказаного злочину, полягає в тому, що внаслідок цих дій порушується або може бути порушена нормальна діяльність правоохоронного органу, створюються перешкоди для виконання його працівниками своїх службових обов`язків, підривається їх авторитет, заподіюється шкода здоров`ю, майновим та іншим законним інтересам працівників правоохоронних органів.

Основним безпосереднім об`єктом злочину, передбаченого ч.2 ст.345 КК України є нормальна діяльність правоохоронних органів, їх авторитет, а додатковим об`єктом - психічна недоторканість працівників правоохоронних органів або їх близьких родичів, їх здоров`я.

Під виконанням службових обов`язків розуміється діяльність по виконанню працівниками правоохоронних органів обов`язків по службі.

Судом встановлено, що у даному випадку посягання на здоров`я потерпілого ОСОБА_6 мало місце у зв`язку з виконанням ним своїх службових обов`язків, а саме під час несення служби як працівника правоохоронного органу, що є додатковим об`єктом посягання. При цьому основним об`єктом посягання у данному випадку є нормальна діяльність правоохоронних органів та їх авторитет.

Враховуючи наведене, оцінивши досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, суд приходить до переконання про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні злочину, який слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 345 КК України умисне заподіяння працівникові правоохоронного органу легкого тілесного ушкодження у зв`язку з виконанням цим працівником службових обов`язків.

При цьому, слід зазначити, що у обвинувальному акті, органом досудового розслідування зазначено, що під час вчинення злочину, обвинувачений ОСОБА_3 перебував у стані алкогольного сп`яніння. Зазначена обставина згідно п.13 ч.1 ст.67 КК України, є обставиною, яка обтяжує покарання.
Разом з тим, наявність даної обставини, що обтяжує покарання, суд не може визнати доведеною в судовому засіданні. Так, згідно роз`яснень, викладених у п. 6 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», за якими відповідно до ч. 2 ст. 67 КК суд, установивши наявність зазначених у пунктах 2, 6, 7, 9, 10, 12 ч. 1 цієї статті обтяжуючих обставин, зобов`язаний навести їх у вироку та врахувати при призначенні покарання. Обставини, передбачені пунктами 1, 3, 4, 5, 8, 11, 13 ч. 1 ст. 67 КК, суд залежно від конкретних обставин справи (зокрема, за відсутності зв`язку якоїсь із названих у цих пунктах обставин зі злочином) вправі не визнати обтяжуючими, навівши у вироку відповідні мотиви.
Так, як вбачається зі змісту дослідженого в судовому засіданні протоколу медичного огляду для встановлення факту вживання психоактивної речовини та стану сп`яніння від 14.07.2014 року, медичний огляд ОСОБА_3 проводився 14.07.2014 року о 13 год. 50 хв.

Зазначений протокол медичного огляду суд оцінює критично, оскільки огляд проведений через значний проміжок часу після скоєння злочину та на підставі не повних об`єктивних даних, що слугувало підставою для прийняття прокурором передчасного та не об`єктивного рішення про наявність обтяжуючої обставини у виді вчинення злочину особою, яка перебуває у стані алкогольного сп`яніння.
Суд відкидає показання свідка ОСОБА_13 , який в судовому засіданні зазначив, що на його думку обвинувачений ОСОБА_3 на час конфлікту з потерпілим ОСОБА_24 перебував у стані алкогольного сп`яніння, оскільки зазначені показання грунтуються на припущеннях та не мають доказового значення по справі.

Крім того, як вбачається зі змісту показів свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_9 , виїзд до місця проживання обвинуваченого ОСОБА_3 було здійснено лише після обіду, що свідчить про те, що з моменту вчинення кримінального правопорушення згідно обвинувального акту до моменту виявлення ОСОБА_3 з ознаками алкогольного сп`яніння поблизу його будинку, пройшов значний проміжок часу, близько 3 годин.

Таким чином, суд не погоджується із обставиною вчинення злочину, яка зазначена в обвинувальному акті, а саме, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, та не визнає її такою, що обтяжує покарання, оскільки вона не знайшла свого підтвердження в судовому засіданні, не пов`язана із вчиненим злочином, не спровокувала та не обумовлювала його вчинення.
Визначаючи міру покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує позиції Європейського суду з прав людини, які викладені у справах «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), та в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року), згідно яких досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним. У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) ЄСПЛ вказав, що для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».
Пунктом 1 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику призначення судами кримінального покарання" № 7 від 24 жовтня 2003 року зі змінами від 06 листопада 2009 року звернуто увагу судів на те, що вони при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Таким чином, вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , суд враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, який відноситься до злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який негативно характеризується по місцю проживання, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, та відсутність обставин, що обтяжують покарання, у зв`язку з чим, обвинуваченому слід обрати міру покарання в межах санкції ч.2 ст.345 КК України у виді позбавлення волі на певний строк.

До вказаного висновку суд прийшов також, виходячи із висновків Європейського суду з прав людини, викладених у п.36 рішення в справі «Орлик проти України» від 11.02.2016 року, відповідно до яких «… національні суди за жодних обставин не повинні допускати випадків, за яких завдання тілесних і моральних страждань залишатиметься безкарним. Це важливо для забезпечення громадської впевненості у принципі верховенства права і його підтримки, а також у попередженні будь-яких ознак толерантності органів влади до незаконних дій або співучасті у них».
При цьому, слід зазначити, що призначаючи обвинуваченому ОСОБА_3 покарання у виді позбавлення волі на певний строк, суд виходить із того, що ОСОБА_3 раніше неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, що свідчить про стійкий та систематичний характер його протиправної поведінки та його підвищену суспільну небезпечність.

Крім того, обставини кримінального правопорушення вказують на вкрай зухвалий характер дій обвинуваченого. Так, дії обвинуваченого ОСОБА_3 свідчать про те, що останній зневажливо ставився до працівників міліції, оскільки знаходячись в громадському місці, здійснив насильницькі дії стосовно працівника міліції ОСОБА_6 , який перебував на той час в форменому одязі працівника міліції.

Наведені обставини вкрай негативно характеризують обвинуваченого ОСОБА_3 , як агресивну особу, схильну до вчинення насильницьких кримінальних дій, свідчать про зневаження ним закону та осіб, які його представляють.

Суд також враховує те, що відповідно до ст.ст. 3, 27 Конституції України людина, її життя та здоров`я, честь і гідність, недоторканість і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.
Враховуючи наведене, суд вважає що виправлення та перевиховання обвинуваченого ОСОБА_3 неможливі без його ізоляції від суспільства, тому покарання у виді позбавлення волі на певний строк буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Також, 05.12.2017 року через канцелярію Монастириського районного суду Тернопільської області обвинувачений ОСОБА_3 подав клопотання про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2016 році» в якому просить звільнити його від відбування покарання відповідно до п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» як особу, яка на день набрання чинності цим Законом досягла пенсійного віку.
Під час судового розгляду, обвинувачений ОСОБА_3 зазначене клопотання підтримав повністю та просив його задовольнити.
Прокурор ОСОБА_4 , в судовому засіданні не заперечувала щодо звільнення обвинуваченого ОСОБА_3 від відбування покарання на підставі застосування до нього п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Так, відповідно до вимог ст. 86 КК України амністія оголошується законом України стосовно певної категорії осіб. Законом про амністію особи, визнані винними у вчиненні злочину обвинувальним вироком суду, можуть бути повністю або частково звільнені від відбування покарання.

Підстави застосування амністії та перелік осіб, які повністю або частково звільняються від відбування покарання згідно амністії, визначаються законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, Кримінального кодексу України та Закону України «Про застосування амністії в Україні».

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про застосування амністії в Україні», амністією є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили. Амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до положень Конституції України, кримінального Кодексу України та цього Закону.

07.09.2017 року вступив в силу Закон України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року № 1810-VIII.

За змістом п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році» від 22.12.2016 року звільненню від покарання у виді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних з позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчинені умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, а також осіб, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".

Судом не встановлено обмежень щодо застосування до обвинуваченого ОСОБА_3 Закону України «Про амністію у 2016 році», а тому, оскільки обвинувачений ОСОБА_3 на день набрання чинності цим Законом досяг пенсійного віку, встановленого статтею 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується копією пенсійного посвідчення серії НОМЕР_1 виданим Пенсійним фондом України від 06.05.2014 року, вчинив умисний злочин, передбачений ч. 2 ст. 345 КК України, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до статті 12 Кримінального кодексу України, погоджується на застосування до нього амністії, тому суд прийшов до переконання, що ОСОБА_3 підлягає звільненню від відбування призначеного судом покарання у виді позбавлення волі на підставі п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

На підставі наведеного та керуючись ст. 62 Конституції України, Постановою Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році», 368, 370, 373, 374 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В:

ОСОБА_3 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 345 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на 1 рік 6 місяців.
Звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , від призначеного даним вироком покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 6 місяців на підставі п. «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Тернопільської області через Монастириський районний суд Тернопільської області шляхом подачі апеляційної скарги протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Обвинуваченому та прокурору копію вироку вручити негайно після його проголошення.
Суддя ОСОБА_1