УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 серпня 2018 року
м. Київ
справа № 331/1593/17
провадження № 51-7859ск18
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 червня 2018 року у кримінальному провадженні № 0000351 за обвинуваченням
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровська, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України,
встановив:
Вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року затверджено угоду про примирення від 27 лютого 2017 року у кримінальному провадженні № 1-кп/331/190/2016, укладену між ТОВ «Ашан Гіпермаркет Україна» в особі представника ОСОБА_5 та обвинуваченим ОСОБА_4 .
ОСОБА_4 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.
Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 червня 2018 року апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_4 залишено без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року без зміни.
У касаційній скарзі засуджений просить скасувати постановлені судові рішення, а матеріали кримінального провадження направити для здійснення досудового розслідування в загальному порядку. Зазначає, що його не було повідомлено про наслідки затвердження угоди про примирення. Посилається на те, що місцевий суд усупереч вимог ч. 5 ст. 474 КПК України не з`ясував, чи розуміє обвинувачений суть угоди про примирення в частині визначення виду і розміру покарання, оскільки таке покарання було визначено без його згоди. Стверджує, що направлений до суду обвинувальний акт із угодою про примирення, як і матеріали кримінального провадження, обвинуваченому для ознайомлення не надавалися. Наведені доводи залишилися поза увагою апеляційного суду.
Заслухавши доповідь судді, обговоривши наведені у скарзі доводи і дослідивши долучені копії судових рішень, суд дійшов наступного висновку.
Доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України та кваліфікація його дій засудженим у касаційному порядку не оспорюється.
Що стосується доводів засудженого про істотні порушення судами вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, то вони є безпідставними.
Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, під час досудового розслідування кримінального провадження між представником потерпілого та обвинуваченим було укладено угоду про примирення, досягнуто згоди, як щодо винуватості ОСОБА_4 , так і щодо призначення йому покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 850 грн.

При цьому, судами першої та апеляційної інстанції перевірено і встановлено, що порядок укладання і узгодження її змісту відповідають вимогам статей 469 і 471 КПК України.
Зокрема, перед ухваленням рішення про затвердження угоди про примирення, місцевий суд роз`яснив обвинуваченому положення ч. 5 ст. 474 КПК України щодо його права на справедливий судовий розгляд, під час якого сторона обвинувачення зобов`язана довести кожну обставину щодо кримінального правопорушення, у вчиненні якого її обвинувачують, а він має при цьому певні права, визначені цією ж статтею; наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені ст. 473 КПК України; характер обвинувачення; вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.
ОСОБА_4 підтвердив суду, що йому зрозумілий зміст роз`яснених судом норм та наслідків укладення угоди про примирення.
Суд, заслухавши думки учасників процесу, перевірив зміст угоди на дотримання вимог статей 468, 469, 470, 471 КПК України, дійшов обґрунтованого висновку, з яким погодився й апеляційний суд, про необхідність затвердження цієї угоди.
Доводи касаційної скарги засудженого є аналогічними за змістом доводам, наведеним в його апеляційній скарзі, і в порядку ч. 1 ст. 404 КПК України, були предметом дослідження судом апеляційної інстанції, який належним чином їх перевірив та обґрунтовано відмовив у задоволенні скарги.
При цьому апеляційний суд навів в ухвалі, відповідно до ст. 419 КПК України, мотиви свого рішення.
Зокрема, апеляційний суд зазначив що доводи ОСОБА_4 про те, що останній не розумів наслідків укладання угоди, його не було ознайомлено з матеріалами кримінального провадження та невручення йому обвинувального акта, спростовуються розпискою ОСОБА_4 про отримання копій обвинувального акта, реєстру матеріалів досудового розслідування, а також його заявою від 15 березня 2017 року.
Інших доводів, передбачених п. 1 ч. 3 ст. 424 КПК України, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень, касаційна скарга засудженого не містить.
Враховуючи наведене, суд касаційної інстанції не вбачає підстав для задоволення касаційної скарги засудженого та вважає, що у відкритті провадження, на підставі п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, слід відмовити.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, суд

постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 15 березня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 червня 2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_6