Ухвала
Іменем України
7 вересня 2018 року

м. Київ
справа № 645/8456/15-к

провадження № 51- 7307 ск18
Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати
Касаційного кримінального суду у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
розглянувши касаційну скаргу захисника ОСОБА_4 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , громадянина України, раніше не судимого.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами

першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Фрунзенського районного суду м. Харкова ОСОБА_5 засуджено за ч.1 ст.121 КК України із застосуванням ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.
Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 40 тис. грн на відшкодування моральної шкоди, в задоволенні позовних вимог потерпілого про стягнення матеріальної шкоди відмовлено за недоведеністю.
Ухвалою Апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року вирок залишено без зміни.
ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він, 3 квітня 2015 року, близько о 21 год. 30 хв., перебуваючи поблизу будинку № 240 по Салтівському Шосе в м. Харкові, на ґрунті особистих неприязних відносин, під час конфлікту та бійки з ОСОБА_6 , з метою заподіяння тілесних ушкоджень, умисно наніс тупим предметом удар ОСОБА_6 в голову та продовжуючи свої дії, в момент, коли потерпілий намагався втекти і був випадково зупинений сторонньою особою ОСОБА_7 , впав обличчям вниз на землю біля будинку 240-А Салтівського Шосе, ОСОБА_5 підбіг до лежачого потерпілого, передбачаючи суспільно-небезпечні наслідки своїх дій, умисно наніс останньому удар правою ногою в живіт з правої сторони частини тіла, спричинивши ОСОБА_6 закриту тупу травму живота з розривом печінки та розвитком гемоперітонеуму, яка відповідно до висновку судово-медичної експертизи від 1 вересня 2017 року та п.п. 2.1.1.а, 2.1.3 л «Правил судово-медичного визначення ступеня тяжкості тілесних ушкоджень» відноситься до тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя.

Вимоги касаційної скарги і узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі захисник ОСОБА_4 просить змінити судові рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість та призначити ОСОБА_5 більш м`яке покарання, звільнити його від відбування покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст.69, ст.75 КК України. На обґрунтування своїх доводів захисниця зазначила у скарзі про те, що:
- при обранні міри покарання ОСОБА_5 , пов`язаного з реальним відбуттям в місцях позбавлення волі, судами не достатньо враховано відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявні пом`якшуючі обставини, зокрема, щире каяття, вчинення злочину вперше, неправомірна поведінка потерпілого;
- судом установлено та не враховано, що ОСОБА_5 фактично утворив сім`ю з ОСОБА_8 , тривалий час з останньою мешкають разом і виховують двох неповнолітніх дітей, має міцні соціальні зв`язки, працює, позитивно характеризується, має захворювання, яке потребує лікування поза межами умов ізоляції від суспільства, що суттєво знижує ступінь тяжкості вчиненого ним правопорушення;
- суд призначив обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі, що не відповідає пропорційності тяжкості вчиненого ним правопорушення, даним про його особу, а саме провокаційній поведінці потерпілого;
- апеляційний суд не звернув увагу на зазначені обставини і погодився з висновками суду першої інстанції, яким безпідставно не застосовано положення ст. 75 КК України.
Мотиви Суду
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 та правильність кваліфікації його дій у касаційній скарзі не оскаржуються.
Доводи у скарзі щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок суворості, на думку Суду, є необґрунтованими з таких підстав.
Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Відповідно до положень ч.1 ст.69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини КК України.
Згідно зі ст. 75 КК якщо суд при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається із вироку, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_5 покарання врахував пом`якшуючі покарання обставини, якими визнав щире каяття, неправомірну поведінку потерпілого, вчинення злочину вперше, а також врахував дані про його особу, що він раніше не судимий, не був помічений в негативній поведінці до вчинення правопорушення, за місцем проживання і роботи позитивно характеризується, є вимушеним переселенцем із зони АТО і має статус внутрішньо переміщеної особи, має місце реєстрації в м. Харкові, працевлаштований, на обліку в лікаря нарколога і психіатра не перебуває, відсутність обтяжуючих обставин.
Поряд з цим судом враховано:

- ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії тяжкого злочину;

- конкретні обставини вчинення правопорушення та його наслідки, заподіяння потерпілому тяжких ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.
Врахувавши зазначені обставини, суд дійшов висновку, що вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим правопорушення, а також врахував те, що потерпілий перебував у стані алкогольного сп`яніння та спровокував конфлікт з обвинуваченим на ґрунті ревнощів, що ОСОБА_5 тривалий час проживає однією сім`єю з ОСОБА_8 і виховує з нею двох неповнолітніх дітей, має місці соціальні зв`язки, працює, характеризується з усіх сторін позитивно, тому з урахуванням положень статей 50, 65 КК призначив йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК України, яке за своїм розміром є нижче від нижчої межі, передбаченої санкцією ч.1 ст.121 КК України.

Крім того, суд першої інстанції, з урахуванням настання тяжких наслідків від фактично вчиненого обвинуваченим правопорушення, у виді небезпечних для життя потерпілого тілесних ушкоджень, тяжкість і тривалість лікування ОСОБА_6 , відсутність намагань обвинуваченого відшкодувати завдану його діями шкоду, з метою справедливого покарання за вчинене та виправлення обвинуваченого, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як обвинуваченим, так і іншими особами, дійшов висновку про те, що відбуття покарання у вигляді позбавлення волі ОСОБА_5 слід призначити з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі.
З урахуванням вказаного, вищезазначені доводи касаційної скаргив цілому не спростовують правильність висновків суду першої інстанції щодо призначеного обвинуваченому покарання у виді реального позбавлення волі.

У суді апеляційної інстанції кримінальне провадження переглядалось за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_4 в інтересах засудженого ОСОБА_9 , під час розгляду якого, суд апеляційної інстанції доводи апеляційних скарг, які аналогічні доводам касаційної скарги, належним чином перевірив й спростував.
Як вбачається із ухвали, суд апеляційної інстанції врахував установлені судом першої інстанції обставини кримінального провадження, вчинення обвинуваченим тяжкого злочину, настання тяжких наслідків для потерпілого, дані про особу ОСОБА_5 та відсутність обтяжуючих покарання обставин і наявність пом`якшуючих обставин, при цьому також врахував конкретні обставини справи, а саме: мотиви поведінки і ставлення обвинуваченого до вчиненого злочину, який зазначив у судовому засіданні про намір затримати потерпілого та примусити його припинити протиправні дії, хоча на момент нанесення ним удару ногою потерпілому, останній вже був затриманий іншими особами і не чинив жодного опору, лежав на землі, що свідчить про прямий умисел винного на заподіяння небезпечних для життя ОСОБА_6 ушкоджень, про його агресію та зневажливе ставлення до об`єкту посягання, а відтак небезпеку для суспільства.
Врахувавши наведені обставини, апеляційний суд в ухвалі зазначивпро необґрунтованість доводів апелянтів щодо можливості виправлення обвинуваченого без його ізоляції від суспільства шляхом звільнення від відбування покарання з випробуванням протягом іспитового строку на підставі ст. 75 КК, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що призначене обвинуваченому покарання із застосуванням ст. 69 КК України не є надто суворим.

З урахуванням установлених судами першої й апеляційної інстанцій обставин, наслідків, що настали від вчинення правопорушення, даних про особу обвинуваченого та доводів касаційної скарги захисника, Суд не вбачає підстав для призначення обвинуваченому покарання більш м`якого, ніж призначене судом із застосуванням положень ст. 69 КК України, яке за своїм розміром є нижче від нижчої межі та погоджується з висновком суду першої інстанції про призначення ОСОБА_5 покарання з реальним його відбуттям в місцях позбавлення волі.
Таким чином, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а з касаційної скарги та наданих копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
У відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_4 на вирок Фрунзенського районного суду м. Харкова від 22 листопада 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Харківської області від 3 квітня 2018 року щодо засудженого ОСОБА_5 відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_10 ОСОБА_2 ОСОБА_3