АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-сс/796/2043 /2018 Головуючий у 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 травня 2018 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4
секретаря судового засідання ОСОБА_5
прокурора ОСОБА_6
представника власника майна ОСОБА_7
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційну скаргу представника власника майна ТОВ "Ренесанс-Нерухомість" адвоката ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Печерського районного суду м. Києва від 12 березня 2018 року, -
В с т а н о в и л а:
Не погоджуючись з ухвалою слідчого судді адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить скасувати ухвалу слідчого судді та постановити нову, якою відмовити в задоволенні клопотання прокурора про накладення арешту.
Щодо строку на апеляційне оскарження, вважає апеляційна скарга подана в межах строку оскільки клопотання слідчого розглядалось у відсутність представника власника майна, а про наявність оскаржуваної ухвали слідчого судді стало відомо лише 20.03.2018 року.
Заслухавши доповідь судді, думку представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити, прокурора, який вважає ухвалу слідчого судді законною та обґрунтованою, а апеляційну скаргу такою, що не підлягає задоволенню, вивчивши матеріали судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Так, у відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.
Враховуючи, що апелянт в судовому засіданні суду першої інстанції участі не приймав, а апеляційна скарга подана в межах строку визначеного ч. 3 ст. 395 КПК України, тому строк на апеляційне оскарження не підлягає поновленню.
12.03.2018 року ухвалою слідчого судді Печерського районного суду м. Києва клопотання прокурора задоволено.
Задовольняючи клопотання про накладення арешту на майно, слідчий суддя, дослідивши матеріали додані до клопотання, прийшов до висновку, що існують достатні правові підстави для накладення арешту на майно зазначене в клопотанні.
З таким рішенням слідчого судді погодитись неможливо з огляду на такі обставини.
При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб; умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.
Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та обґрунтованого рішення слідчий суддя, згідно ст.ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати: існування обґрунтованої підозри щодо вчинення злочину та достатність доказів, що вказують на вчинення злочину; правову підставу для арешту майна; можливий розмір шкоди, завданої злочином; наслідки арешту майна для третіх осіб; розумність і співмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.
Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки згідно ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.
При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатись в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому, закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на даній стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість в тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.
Згідно з п. 7 ч. 2 ст. 131 КПК України, арешт майна є одним із видів заходів забезпечення кримінального провадження. У відповідності до п. 1 ч. 3 ст. 132 КПК України, застосування заходів забезпечення кримінального провадження не допускається, якщо слідчий, прокурор не доведене, що існує обґрунтована підозра щодо вчинення кримінального правопорушення такого ступеня тяжкості, що може бути підставою для застосування заходів забезпечення кримінального провадження. Однак, прокурор обґрунтовуючи своє клопотання в розумінні вимог ст. 132 КПК України, на думку колегії суддів, не надав достатніх і належних доказів тих обставин, на які послався у клопотанні, а слідчий суддя, в свою чергу, у відповідності до ст. 94 КПК України, належним чином не оцінив ці докази з точки зору їх достатності та взаємозв`язку для прийняття рішення.
При цьому, санкція ч. 5 ст. 191, ч. 4 ст. 190 КК України, передбачає додаткове покарання у виді конфіскації майна, а відтак, як зазначає сторона обвинувачення, наявна вище вказана правова підстава для арешту цього майна.
Однак, слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, взагалі ні яким чином не обґрунтовуючи свої висновки, задовольняє внесене на розгляд суду клопотання прокурора, при цьому зазначає, що метою арешту майна є забезпечення речових доказів.
Таке рішення слідчого судді, на думку колегії суддів, є необґрунтованим, формальним, постановленим без дослідження наданих на обґрунтування клопотання матеріалів, крім того, винесеним навіть без належного дослідження самого клопотання сторони обвинувачення, оскільки визначена судом першої інстанції правова підстава, відповідно до якої накладено арешт, не тільки є не доведеною, а навіть такою, на яку не посилається безпосередньо сама сторона обвинувачення в своєму клопотанні.
Разом з цим, розглядаючи вказане клопотання прокурора, апеляційний суд вважає, що останнім належним чином не дотримано вимог п. 1 ч. 2 ст. 171 КПК України та не доведено мету і підстави для накладення арешту на майно.
Крім того, заслуговують на увагу посилання представника власника майна щодо не доведеності належності арештованого майна підозрюваному ОСОБА_8 , а також тієї обставини, що між ОСОБА_8 та ТОВ «Ренесанс-Нерухомість» 30.12.2014 року укладено договір оренди №30/12-14, згідно якого товариство отримало в оренду нежитлове приміщення площею 534 кв. м., за адресою: АДРЕСА_1 строком до 01.12.2017 року.
Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.
Із врахуванням зазначених обставин, а саме не доведеності стороною обвинувачення належності арештованого майна підозрюваному ОСОБА_8 , колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку про відсутність правової підстави, передбаченої ч. 5 ст. 170 КПК України, а відтак можливості задоволення клопотання та накладення арешту на вказане майно з підстав вказаних у клопотанні.
Також колегія суддів звертає увагу, що ні прокурор в клопотанні, ні слідчий суддя в оскаржуваній ухвалі, в порушення відповідно ст. ст. 171, 173 КПК України, не оцінили розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для ТОВ «Ренесанс Нерухомість».
На підставі викладених обставин, які свідчать про однобічність і необ`єктивність судового розгляду, істотне порушення вимог КПК України, ухвала слідчого судді як незаконна підлягає скасуванню, а апеляційна скарга - задоволенню з постановленням апеляційним судом нової ухвали про відмову в задоволенні клопотання прокурора про арешт майна, як такого, що внесено до суду з порушенням вимог КПК України та за недоведеності необхідності арешту майна, який, при викладених у клопотанні обставинах, явно порушуватиме справедливий баланс між інтересами власника, гарантованими законом, і завданням цього кримінального провадження.
Керуючись ст.ст. 170, 173, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів, -
П о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу представника власника майна ТОВ "Ренесанс-Нерухомість" адвоката ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
СУДДІ:
_____________ _________________ _______________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4