Номер провадження: 11-сс/785/822/18
Номер справи місцевого суду: 520/746/18 , 1-кс/520/229/18
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21.05.2018 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

Головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретаря с/з ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу представника ОСОБА_6 , подану в інтересах ОСОБА_7 , на ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2018 року про арешт майна у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000166 від 20 січня 2018 року за ознаками складу злочину, передбаченого ч.4 ст. 190 КК України, -

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2018 року задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 .

Не погодившись із зазначеною ухвалою слідчого судді адвокат ОСОБА_6 , що діє в інтересах ОСОБА_7 подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати арешт накладений ухвалою слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 22 січня 2018 року та встановити, шо ухвала є підставою виключення запису про арешт майна (заборона відчуження) з однокімнатної квартири АДРЕСА_1 .

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що ухвала слідчого судді є незаконною та необґрунтованою, у зв`язку із неповним з`ясуванням обставин справи та невідповідності висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а саме:

- в порушення вимог статей 170, 171, 172, 173 КПК України слідчим суддею не наведено правової підстави для арешту майна;

- не встановлена можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні;

- не встановлено та не зазначено наявності обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення;

- не встановлена розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;

- не визначено наслідків арешту майна для третіх осіб.

В доповненнях до апеляційної скарги адвокат ОСОБА_6 висунув вимоги, аналогічні вимогам його апеляційної скарги та надав до апеляційного суду ряд документів, які були долучені до матеріалів провадження.

Прокурор Одеської місцевої прокуратури №1 ОСОБА_9 в судові засідання апеляційного суду призначені на 14 та на 21 травня 2018 року не з`явився. Про дату час та місце розгляду апеляційної скарги повідомлявся належним чином. 14 травня 2018 року подав на адресу апеляційного суду заяву про відкладення апеляційного розгляду на іншу дату. 21 травня 2018 року із заявами про відкладення судового розгляду до суду не звертався.

Відповідно до ч.1 ст.172 КПК України клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.

Згідно з ч.4 ст.405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття.

За таких обставин та з огляду на вимоги ч.1 ст.172 та ч.4 ст.405 КПК України, апеляційний суд вважає за можливе розглянути апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_6 без участі прокурора, оскільки його неявка не перешкоджає проведенню судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача, захисника ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу, дослідивши матеріали провадження за клопотанням слідчого та перевіривши доводи наведені в апеляційній скарзі, апеляційний суд дійшов висновків про таке.

З матеріалів провадження за клопотанням слідчого вбачається, що ОСОБА_7 та його представник ОСОБА_6 не були присутніми в суді першої інстанції під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна. Копія повного тексту оскаржуваної ухвали направлялась на адресу ОСОБА_7 засобами поштового зв`язку, проте в матеріалах провадження відсутні відомості коли саме він її отримав, та чи отримував взагалі.

За таких обставин апеляційний суд вважає, що строк на апеляційне оскарження ухвали слідчого судді Київського районного суду м.Одеси від 22 січня 2018 року пропущений не був.

Частина перша ст. 404 КПК України передбачає, що суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду 1-ї інстанції в межах апеляційної скарги.

Відповідно до ч.1 ст.170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.

Положення даної норми КПК України узгоджуються зі ст.1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

Відповідно до ч.3 ст.170 КПК України, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу, яка встановлює, які об`єкти, у відповідності до положень КПК України, можуть бути визнані речовими доказами у кримінальному провадженні.

Так, ст.98 КПК України встановлено, що речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Абзацом 2 ч.4 ст.170 КПК України встановлено, що арешт накладається на майно третьої особи, якщо вона набула його безоплатно або за вищу або нижчу ринкової вартості і знала чи повинна була знати, що таке майно відповідає будь-якій із ознак, зазначених у пунктах 1-4 частини першої статті 96-2 Кримінального кодексу України, а саме:

1) одержане внаслідок вчинення злочину та/або є доходами від такого майна;

2) призначалося (використовувалися) для схиляння особи до вчинення злочину, фінансування та/або матеріального забезпечення злочину або винагороди за його вчинення;

3) було предметом злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), а у разі, коли його не встановлено, - переходять у власність держави;

4) було підшукані, виготовлені, пристосовані або використані як засоби чи знаряддя вчинення злочину, крім тих, що повертаються власнику (законному володільцю), який не знав і не міг знати про їх незаконне використання.

На теперішній час слідчим відділом Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області здійснюється досудове розслідування у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000166 за ознаками злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України.

Під час досудового розслідування встановлено, що 19 січня 2018 року до чергової частини Київського РВ м.Одеси надійшла заява ОСОБА_10 про те, що 12 липня 2012 року невстановлені особи шахрайським шляхом заволоділи майном її батько - ОСОБА_11 , а саме квартирою АДРЕСА_1 .

В ході розслідування кримінального провадження та з допиту потерпілої ОСОБА_10 встановлено, що вона прописана за адресою: АДРЕСА_2 , проте з 2015 року вона проживала за адресою: АДРЕСА_3 спільно з батьком - ОСОБА_11 , сином - ОСОБА_12 , сином - ОСОБА_13 . До 2015 року вона проживала за адресою: АДРЕСА_2 . За адресою: АДРЕСА_3 проживали її батьки: мати - ОСОБА_14 і батько - ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . Квартира за адресою: АДРЕСА_3 на праві приватної власності належала її матері - ОСОБА_14 і батькові - ОСОБА_11 . Її мати - ОСОБА_14 померла ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після смерті ОСОБА_14 дана квартира на праві приватної власності належала її батькові - ОСОБА_11 . Після смерті її матері з 2009 року ОСОБА_11 став зловживати спиртними напоями. 3 2015 року вона стала проживати зі своїм батьком - ОСОБА_11 , повністю його забезпечувати, доглядати за ним. ОСОБА_11 був пенсіонер. Вона разом зі своїм батьком - ОСОБА_11 оплачували комунальні послуги даної квартири, спільно вели побут. ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_15 помер та потерпіла ОСОБА_10 поховала його. Після того як вона поховала свого батька то стала прибирати в квартирі АДРЕСА_1 та розбирати речі. У процесі збирання вона в шафі в постільній білизні виявила договір довічного утримання, який був укладений 12 липня 2012 року між її батьком - ОСОБА_11 та ОСОБА_7 , від імені якого за дорученням діяла ОСОБА_16 . Згідно даного договору довічного утримання її батько - ОСОБА_11 передав у власність ОСОБА_7 однокімнатну квартиру АДРЕСА_1 загальною площею 34,0 кв.м, житловий 17,6 кв.м., а ОСОБА_7 згідно даного договору зобов`язується забезпечувати довічно ОСОБА_11 на умовах цього договору, а саме: забезпечувати їжею, одягом, іншими необхідними допомогою, в тому числі і медичної, зобов`язаний оплачувати комунальні послуги. Також в цей день, 12 липня 2012 року вищевказана квартира була зареєстрована за ОСОБА_7 . Як пояснює ОСОБА_10 , що вперше цей договір довічного утримання вона побачила після смерті свого батька - ОСОБА_11 , таких громадян як ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 вона не знає і ніколи не бачила. Її батько ніколи їй не говорив про те, що уклав з кимось договір довічного утримання або про те, що йому хтось допомагає, вона також не бачила, щоб хтось якимось чином допомагав її батькові. Також вона виявила, що відсутні всі правовстановлюючі документи на квартиру АДРЕСА_1 . Догляд та утримання, а також похорон її батька - ОСОБА_11 здійснювала вона, а також сусіди, які проживають в цьому будинку. Незнайомі їй громадяни - ОСОБА_17 , ОСОБА_16 , ОСОБА_18 швидше за все скористалися пригніченим станом, алкогольним сп`янінням і довірою її батька - ОСОБА_11 і шахрайським шляхом уклали договір довічного утримання. Оглянувши даний договір довічного утримання вона може стверджувати, що підпис від імені її батька ОСОБА_11 не схожий на його підпис, тому що у 2011 році у її батька - ОСОБА_11 був перелом правої руки і він вже погано писав. Вона є єдиною спадкоємицею майна ОСОБА_11 .

Оцінюючи викладені обставини слідчий суддя дійшов висновку, шо вказана спірна квартира може бути предметом злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України і з метою запобігання її відчуження наклав на неї арешт.

Разом з цим в ході апеляційного розгляду апеляційним судом було встановлені наступні обставини.

12 липня 2012 року між ОСОБА_11 з однієї сторони та ОСОБА_16 , що діяла в інтересах ОСОБА_7 з іншої сторони, уклали договір довідного утримання (догляду).

Статтею 744 ЦК України встановлено поняття договору довічного утримання. Так, за договором довічного утримання (догляду) одна сторона (відчужувач) передає другій стороні (набувачеві) у власність житловий будинок, квартиру або їх частину, інше нерухоме майно або рухоме майно, яке має значну цінність, взамін чого набувач зобов`язується забезпечувати відчужувача утриманням та (або) доглядом довічно.

Відповідно до умов вказаного договору ОСОБА_11 передає у власність, а НАБУВАЧ ОСОБА_7 отримує у власність квартиру під АДРЕСА_1 та взамін чого ОСОБА_7 зобов`язується забезпечувати ВІДЧУЖУВАЧА ( ОСОБА_11 ) утриманням (доглядом) довічно на умовах цього Договору.

За умовами вказаного договору ОСОБА_7 зобов`язався довічно утримувати ОСОБА_11 , у тому числі забезпечувати останнього харчуванням, одягом, необхідною допомогою, включаючи і медичну.

Крім того, набувач ОСОБА_7 за умовами договору зобов`язався щомісячно сплачувати комунальні послуги за квартиру у якій проживав ОСОБА_11 .

Згідно до п.22 договору про довічне утримання, квартира, що є предметом цього договору, набувається в спільну сумісну власність подружжя ОСОБА_7 та ОСОБА_18 .

Ознайомившись зі змістом договору про довічне утримання апеляційний суд дійшов висновку, про відсутність підстав вважати, що вказаний договір був укладений проти волі ОСОБА_11 або з порушеннями порядку укладання цивільно-правових договорів.

При цьому у апеляційного суду немає підстав вважати, що ОСОБА_11 уклав договір довічного утримання перебуваючи у недієздатному стані, через зловживання спиртними напоями.

Так, напередодні укладання договору 11 липня 2012 року ОСОБА_11 пройшов психіатричне обстеження, за результатами якого лікарсько-консультативною комісією не було виявлено психіатричних протипоказань для підписання ОСОБА_11 договору про його довічне утримання.

Тобто, ОСОБА_11 на момент укладання договору усвідомлював значення своїх дій та міг повністю ними керувати.

З клопотання слідчого вбачається, що ОСОБА_11 помер ІНФОРМАЦІЯ_3 . Проте в період часу з моменту укладання договору про довічне утримання 12 липня 2012 року по 08 січня 2018 року ОСОБА_11 мав право розірвати вказаний договір, або визнати його недійсним в судовому порядку, що останнім зроблено не було.

В свою чергу набувач ОСОБА_7 з моменту укладання договору належним чином виконував покладені на нього обов`язки за умовами договору, що підтверджується власноручними розписками ОСОБА_11 про отримання ним грошових коштів від ОСОБА_7 , квитанціями прийому комунальних платежів та іншими квитанціями наданими апелянтом в ході апеляційного розгляду.

З цих підстав апеляційний суд дійшов до переконання, що ОСОБА_7 виконав усі умови договору про довічне утримання укладеного між ним та ОСОБА_11 , а тому на теперішній час відсутні підстави вважати, що спірною квартирою він заволодів шахрайським шляхом.

Слід зазначити, що ОСОБА_7 не було повідомлено про підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КПК України.

За таких обставин апеляційний суд визнає обґрунтованими доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 про те, що слідчим суддею при розгляді клопотання про арешт майна не встановлено наявність належних підстав для накладення арешту, відсутні докази, які вказують на те, що ОСОБА_7 вчинив будь-які дії, які підпадають під ознаки складу злочину, передбаченого ч.4 ст.190 КК України, який на теперішній час розслідується слідчим відділом Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області, не встановлена співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Згідно з Конституцією України та Законом України «Про міжнародні договори і угоди», чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України і підлягає застосуванню поряд з національним законодавством України.

До основних стандартів у сфері правового регулювання відносин власності належить Загальна декларація прав людини (1948 р.) та Європейська конвенція про захист прав людини та основних свобод (1950 р.), учасником яких є Україна.

Статтею 1 Протоколу №1 (1952 р.) до Конвенції встановлено, що кожна фізична або юридична особа має право мирно володіти своїм майном, ніхто не може бути позбавлений свого майна, інакше як в інтересах суспільства і на умовах, передбачених законом або загальними принципами міжнародного права.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п.1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п.2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

Апеляційний суд наголошує, що до клопотання слідчого не було додано доказів, що обґрунтовують доводи клопотання та необхідність такого ступеня втручання у права власника арештованого майна.

Частиною 3 ст.407 КПК України встановлено, що за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на ухвалу слідчого судді суд апеляційної інстанції має право:

1) залишити ухвалу без змін;

2) скасувати ухвалу і постановити нову ухвалу.

Відповідно до п.п.1,2 ч.1 ст.409 КПК України підставою для скасування або зміни судового рішення є неповнота судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам справи.

Апеляційний суд вважає, що висновок слідчого судді про необхідність задоволення клопотання слідчого про арешт майна є передчасним, не підтверджується доказами дослідженими під час судового розгляду, а також слідчий суддя не дослідив обставини кримінального провадження та не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, що відповідно до положень ст.ст.409, 410, 411 КПК України є підставою для скасування ухвали слідчого суді та постановлення нової ухвали, якою слід відмовити задоволенні клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 про накладення арешту на квартиру АДРЕСА_1 .

В задоволенні решти вимог апеляційної скарги захисника ОСОБА_6 апеляційний суд вважає за необхідне відмовити, оскільки виконання таких дій апеляційним судом не передбачено положеннями чинного КПК України.

Керуючись статтями 170-173, 309, 376, 405, 407, 409, 410, 411, 418, 419, 422 КПК України, апеляційний суд, -

УХВАЛИВ:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , який діє в інтересах ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу слідчого судді Київського районного суду м. Одеси від 22 січня 2018 року, якою задоволено клопотання слідчого СВ Київського ВП в м. Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 та накладено арешт на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27288553) скасувати.

Постанови нову ухвалу, якою відмовити в задоволенні клопотання слідчого СВ Київського ВП в м.Одесі ГУНП в Одеській області ОСОБА_8 про накладання арешту на квартиру АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 27288553).

В решті вимог апеляційної скарги відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду

Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4