Справа № 755/9772/17
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"16" квітня 2018 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретаря судових засідань ОСОБА_2 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурора ОСОБА_3 ,

обвинуваченої ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0007263 від 26.05.2017 за обвинуваченням

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки Київської області, громадянки України, з неповною загальною середньою освітою, працюючої двірником у будинковому кооперативі «Медик-2», неодруженої, яка має на утриманні неповнолітню дитину ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованої та проживаючої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_4 25.05.2017 о 17:44 год. з метою придбання продовольчих товарів прийшла до магазину «Варус», що належить ТОВ «Омега» та знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Перова, 36.

Перебуваючи в приміщенні вищевказаного магазину у ОСОБА_4 виник злочинний умисел спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна, а саме продуктів харчування, які належать ТОВ «Омега».

Реалізуючи свій злочинний намір, спрямований на повторне таємне викрадення чужого майна з корисливих мотивів, з метою протиправного збагачення ОСОБА_4 таємно скориставшись тим, що за її діями ніхто зі сторонніх осіб не спостерігає, та її дії є таємними для відвідувачів та працівників магазину, повторно таємно викрала продукти харчування, а саме: два освітлені соки ТМ «Агуша», загальною закупівельною вартістю 14 гривень 04 копійки, ковбасу «Салямі Коньячну», вагою 0,458 г, закупівельною вартістю 47 гривень 84 копійки, яблука голден 1 ґатунок, вагою 0,530 г, закупівельною вартістю 8 гривень 40 копійок, молоко «Яготинське» 3,2%, закупівельною вартістю 16 гривень 26 копійок, дві банки пюре «Гербер», загальною закупівельною вартістю 55 гривень 06 копійок, олію соняшникову «Щедрий дар» 1 л., закупівельною вартістю 32 гривні 46 копійок, вершки «Ферма» 500 мл, закупівельною вартістю 48 гривень 66 копійок, каву «Якобс Монарх», закупівельною вартістю 95 гривень 42 копійки, шоколадки «Ферреро Кіндер Максі Кінг», закупівельною вартістю 43 гривні 92 копійки, сосиски філейні, вагою 0,736 г, закупівельною вартістю 53 гривні 43 копійки. Після чого, ОСОБА_4 сховала викрадені продукти харчування до багажного відділення дитячої коляски.

Продовжуючи свої протиправні дії, спрямовані на повторне таємне викрадення чужого майна, з метою протиправного збагачення, ОСОБА_4 підійшла до каси № 15 магазину «Варус», що знаходиться за адресою: м. Київ, бул. Перова, 36, де з метою відведення від себе підозри виклала на касову стрічку набір продуктів, а саме четвертину хліба, один батон та два банани, за які розрахувалась з касиром магазину. В подальшому, не маючи наміру розрахуватися за інші продукти харчування, які знаходились у багажному відділенні дитячої коляски, а саме: два освітлені соки ТМ «Агуша», ковбасу «Салямі Коньячну», яблука голден 1 ґатунок, молоко «Яготинське», дві банки пюре «Гербер», олію соняшникову «Щедрий дар» 1 л., вершки «Ферма» 500 мл, каву «Якобс Монарх», шоколадки «Ферреро Кіндер Максі Кінг», сосиски філейні ОСОБА_4 , безперешкодно пройшла касову зону та направилась на вихід з магазину, тим самим остання виконавши всі дії, які вона вважала необхідними для доведення злочину до кінця, не змогла довести свій злочинний умисел до кінця, з причин, що не залежали від її волі, оскільки була затримана працівниками охорони магазину.

Вказаних висновків суд дійшов з урахуванням пояснень обвинуваченої, яка будучи допитаною в судовому засіданні свою вину у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, визнала повністю, дала покази, підтвердила обставини його скоєння, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаялася у вчиненому.
Остання виразила готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Указала, що на її утриманні перебуває син ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , матір ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (пенсіонерка).
Цей злочин вчинила внаслідок скрутного матеріального становища з метою здобуття їжі для дитини, адже придбати указані продукти за грошові кошти елементарно не мала можливості.
Такі дії вчинила знаходячись фактично перед обличчям негайної і невідворотної потреби в харчуванні її сина, себе та матері.
Обвинувачена зазначила і те, що за період, який пройшов з дня вчинення злочину, повністю переоцінила своє життя, життєві цінності, зрозуміла, що нічого важливішого для себе у цьому житті не має, ніж своє самовиховання у дусі дотримання загальноприйнятних норм поведінки та моралі, виховання свого малолітнього сина ОСОБА_7 , який тільки розпочинає пізнавати світ. Розуміти, що таке «добре», і що таке «погано».

Того дня у магазині вимушено обрала такі продукти харчування, як соки «Агуша», ковбаску, яблука, молоко, пюре, сосиски, так, як такого роду продукти до вподоби її сину ОСОБА_7 , але змоги придбати їх йому вона не має.

Олію взяла, аби приготувати певні страви. Вершки та каву для себе.

Обвинувачена пояснила, що її дохід двірника складає 1600 гривень на місяць.

Має незадовільний стан здоров`я обумовлений наявністю низки хвороб.

Також, крім повного визнання своєї вини у вчиненні кримінального правопорушення просила суд визнати недоцільним дослідження доказів в частині обставин вчинення цього злочину, так як повністю погоджується з встановленими обставинами.
Покази обвинуваченої в судовому засіданні послідовні і логічні, а тому не викликають сумнівів суду у правильності розуміння нею змісту обставин, добровільності та істинності її позиції.
За згодою учасників судового провадження, які не оспорюють фактичні обставини справи, кваліфікацію кримінального правопорушення, судом встановлено, що вони вірно розуміють зміст обставин справи, відсутні сумніви в добровільності їх позиції, суд, у порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, визнав недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються, обмежившись допитом обвинуваченої, дослідженням, зібраних досудовим слідством матеріалів, що характеризують її особу, тих, що стосуються вирішення питання про долю речових доказів, а також інших доказів, в яких викладені та посвідчені відомості, що мають значення для встановлення фактів і обставин даного кримінального провадження та інших з метою правильної кваліфікації дій обвинуваченої у відповідності до положень Кримінального Кодексу України, за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у межах ч. 3 ст. 349 КПК України, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, за вище встановлених обставин.

При цьому, з урахуванням, висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах відображеного у постанові Верховного Суду колегії суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду від 22.03.2018 у справі № 521/11693/16-к, судом установлено, що обставини визнані судом у вироку як доведені, з числа регламентованих ст. 91 КПК України, у своїй сукупності підтверджуються процесуальними джерелами доказів, які передбачені ст. 84 того ж Кодексу, як-то дані протоколу ОМП від 25.05.2017 з додатком, протоколу перегляду відеозапису від 06.06.2017 з додатком, довідкою ТОВ «Омега» від 25.05.2017 щодо вартості товарів, та містяться у матеріалах цього провадження, як наслідок, суд уважає, установленими усі обставини, що мають значення для кримінального провадження шляхом обсягу та порядку дослідження доказів на їх підтвердження, у порядку ст. 349 КПК України.

З огляду на наведене суд кваліфікує дії ОСОБА_4 за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, так як вона скоїла закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжку), повторно.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченій суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує, що за її змістом особі призначається покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винної та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
У світлі того, що, як указав Касаційний кримінальний суд Верховного Суду у постанові від 01.02.2018 у справі № 634/609/15-к, що поняття судової дискреції (судового розсуду) у кримінальному судочинстві охоплює повноваження суду (права та обов`язки), надані йому державою, обирати між альтернативами, кожна з яких є законною, та інтелектуально-вольову владну діяльність суду з вирішення у визначених законом випадках спірних правових питань, виходячи із цілей та принципів права, загальних засад судочинства, конкретних обставин справи, даних про особу винного, справедливості й достатності обраного покарання тощо.
Підставами для судового розсуду при призначенні покарання виступають: кримінально-правові, відносно-визначені (де встановлюються межі покарання) та альтернативні (де передбачено декілька видів покарань) санкції; принципи права; уповноважуючі норми, в яких використовуються щодо повноважень суду формулювання «може», «вправі»; юридичні терміни та поняття, які є багатозначними або не мають нормативного закріплення, зокрема:«особа винного», «щире каяття» тощо; оціночні поняття, зміст яких визначається не законом або нормативним актом, а правосвідомістю суб`єкта правозастосування, наприклад, при врахуванні пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин (статті 66, 67 КК), визначенні «інших обставин справи», можливості виправлення засудженого без відбування покарання, що має значення для застосування ст. 75 КК тощо; індивідуалізація покарання - конкретизація виду і розміру міри державного примусу, який суд призначає особі, що вчинила злочин, залежно від особливостей цього злочину і його суб`єкта.
Дискреційні повноваження суду визнаються і Європейським судом з прав людини (зокрема справа «Довженко проти України»), який у своїх рішеннях зазначає лише про необхідність визначення законності, обсягу, способів і меж застосування свободи оцінювання представниками судових органів, виходячи із відповідності таких повноважень суду принципу верховенства права. Це забезпечується, зокрема, відповідним обґрунтуванням обраного рішення в процесуальному документі суду тощо.
Того, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

У цьому випадку, обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченої є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, усунення заподіяної шкоди, вчинення злочину внаслідок збігу тяжких інших обставин фінансового становища родини, наявність на утриманні малолітнього сина відносно якого остання батьківських прав не позбавлена.

Вчинення злочину внаслідок збігу тяжких особистих інших обставин у цій справі судом визначається як поєднання несприятливих для особи обставин фізичного, матеріального або морального характеру, що негативно впливають на основні умови її життя, заподіюють особі страждання, негативно впливають на її психіку, можуть викликати у неї стан розпачу, надмірну дратівливість, що не сприяє належному здійсненню самоконтролю поведінки, послаблюють волю особи, знижують її опірність негативним умовам, підсилюють роль ситуативних моментів.

Впливаючи на свідомість особи, ці негативні чинники визначають вибір лінії поведінки обвинуваченої, яка знаходячись під впливом відповідних негативних зовнішніх чинників, які здійснюють тиск на свідомість та волю особи, обмежуючи свободу вибору варіанту поведінки, та схиляють до вчинення суспільно-небезпечного діяння.

Крім того, наявність цієї обставини свідчить, на думку суду, про випадковість злочину, про відсутність у винної антисоціальних установок.

Ці обставини установлено судом у світлі таких факторів: стан здоров`я винної, а саме наявність у неї, відповідно до виписки № 955 з КМКЛ № 3 діагнозу екзогенно-токсична енцефалополіневропатія з дизартрією, атактичними порушеннями, парезом правої руки, сенсорними порушеннями в нижніх кінцівках; складне матеріальне становище, а саме згідно довідки про заробітну плату в ЖБК «Медік-2», дохід з січня по травень 2017 року складав по 1600 грн. на місяць (злочин учинено в травні 2017 року), що є низьким рівнем у світлі перебування на утриманні малолітнього сина, та того, що відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2017 рік" з 01.05.2017 прожитковий мінімум на одну дорослу особу в розрахунку на місяць складав 1624 гривні, а для дитини віком до 6 років з 01 травня того ж року - 1777 грн., тобто у сумі на них 2 3 401 грн., але дохід обвинуваченої у травні 2017 року, тобто у період вчинення злочину, був менше прожиткового мінімуму на указані 2 особи у двічі, що указує про неможливість утримувати сім`ю на належному рівні.

При цьому, суд не говорить уже про те, що такий дохід був не тільки менше прожиткового мінімуму, а і менше потреб споживчого кошику на одну дорослу особу, який у період вчинення злочину, був обрахований Мінсоцполітики у розмірі 3018 грн., а факт здійснення будь-яки виплат чи допомоги на сина з матеріалів цієї справи не простежується.

При цьому суд ураховує, що в законі вказано, що обставиною, яка пом`якшує покарання, визнається вчинення злочину внаслідок збігу тяжких інших обставин, тобто із змісту терміну „внаслідок випливає, що між цими обставинами та вчиненням злочину повинен бути певний причиновий взаємозв`язок. У літературі такий взаємозв`язок розуміється як те, що збіг цих обставин здійснює вплив на формування мотивів вчинення злочину, послаблює волю особи та обумовлює вибір злочинної поведінки. Особа вчинила цей злочин з метою кражіки продуктів харчування для сина та себе, так як її фінансове становище було скрутним, а дохід нижче установленого законодавством, тобто між цими обставинами та вчиненням злочину наявний певний причиновий взаємозв`язок.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст. 67 КК України, не виявлено.

Також, суд враховує, що обвинувачена на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, спосіб життя, наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останньою (син, матір), виключно позитивні характеристики, як за місцем проживання, так і роботи, стан здоров`я, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає допустимі соціальні зв`язки; позицію прокурора щодо міри покарання; ступінь тяжкості вчиненого злочину, а саме: класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає, що установлені в цій справі, та вищенаведені фактичні обставини указують на те, що, є наявним факт низки обставин, що пом`якшують покарання та, з урахуванням особи винної, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, а тому, суд, уважає за необхідне, у цій ситуації, згідно ст. 69 КК України, при призначенні основного покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин, з урахуванням того, що у цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу, а саме виправних робіт.
Визнаючи такого типу вид покарання, як більш м`який вид основного покарання, суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання є достатньою для виправлення обвинуваченої та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Адже, Європейський суд з прав людини у справі «Скоппола проти Італії» від 17.09.2009 року (заява № 10249/03) зазначив, що складовим елементом принципу верховенства права є очікування від суду застосування до кожного злочинця такого покарання, яке законодавець вважає пропорційним.
У цій ситуації, про можливість належної соціалізації обвинуваченої та допустиму репутацію свідчить невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (невстановленість зловживання алкогольними напоями та інші), характер вчиненого кримінального правопорушення, поведінка під час та після вчинення кримінального правопорушення, а саме сприяння слідству та суду в установленні об`єктивної істини, розкаяння у вчиненому, відсутність за його результатами будь-яких непомірних наслідків для інтересів суспільства, які б безумовно превелювали над принципом поваги до свободи особистості і дали б змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання.

Тим паче, що Європейський суд з прав людини у рішенні в справі «Стівен Вілкокс та Скотт Херфорд проти Сполученого Королівства, заяви № № 43759/10 та 43771/12», зазначає, що хоча, в принципі, питання належної практики з призначення покарань в значній мірі виходить за рамки Конвенції, Суд допускає, що грубо непропорційний вирок (діяння та покарання) може кваліфікуватися як жорстоке поводження, що суперечить статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Дане ж покарання, на переконання суду, відповідатиме його меті, гуманності, справедливості і не потягне за собою порушення засад виваженості, що включає наявність розумного балансу між охоронюваними інтересами суспільства та правами особи, яка притягується до кримінальної відповідальності через призму того, що втручання держави в приватне життя особи повинно спрямовуватись на досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та потребою захисту основоположних прав особи, - воно має бути законним (несвавільним), пропорційним (не становити надмірного тягаря для особи) (справи «Бакланов проти Росії» від 09.06.2005 р.; «Фрізен проти Росії» від 24.03.2005 р.; «Ісмайлова проти Росії» від 29.11.2007 р.)
Тобто, як наслідок, формальні моменти не можуть бути вирішальними, головною є можливість у кожній конкретній справі оцінити основному мету застосування певного заходу та характер впливу на особу, які можуть істотно відрізнятися, навіть, за зовнішньої подібності відповідних примусових заходів, бо суд стоїть на тій позиції, що незалежно від того, що вчинили злочинці, визнання їх людської гідності передбачає надання їм можливості ресоціалізувати себе за час відбування покарання з перспективою колись стати відповідальним членом вільного суспільства, що, у цій ситуації, при застосовані саме такого покарання, є можливим.
Призначення будь-якого іншого виду основного покарання, суд сприймає, як діяння, яке б указувало на те, що саме у цій ситуації, та обставинах при яких було вчинено злочин, воно сприймалося б, як грубо непропорційне (діяння та покарання), як наслідок, у світлі наведної практики, ЄСПЛ, сприймалося б як жорстоке поводження, тобто суперечило статті 3 Конвенції, в момент його винесення.
Також тип покарання відповідає і найкращим інтересам дитини обвинуваченої у ракурсі того, що, у разі призначення іншого виду основного покарання, яке б було пов`язане з розлученням матері та дитини на певний період між собою за своєю суттю було б надзвичайно болючим заходом по відношенню до дитини, з огляду на тривалий тісний зв`язок з матір`ю, та однозначно указувало б на те, що при конкретних обставинах були в достатній мірі враховані найкращі інтереси дитини у світлі статті 8 Конвенції. В цьому контексті також необхідно врахувати статтю 3 Конвенції ООН про права дитини, згідно якої, найкращі інтереси дитини мають бути пріоритетом при прийнятті публічними органами будь-яких заходів відносно дітей (Постанова Європейського Суду з прав людини «Нойлінгер та Шурук проти Швейцарії» (Neulinger and Shuruk v. Switzerland), скарга №41615/07, §135, ECHR2010).
З постанови Європейського суду з прав людини у справі «Нунесс проти Норвегії» від 28.06.2011 р. (заява №55597/09), випливає, що Суд указав, що влада Норвегії здійснюючи тривале розлучення матері з її двома дітьми, хоча і діяла в межах свого розсуду, прагнучи встановити справедливу рівновагу між публічним інтересом та потребами заявниці, однак такі дії не відповідали найкращим інтересам дітей, з огляду на їх тривалий тісний зв`язок з матір`ю та її подальше вислання, що за собою потягло тривале знаходженню окремо.
Щодо вироку Деснянського районного суду м. Києва від 10.01.2018 відносно ОСОБА_4 , яким її визнано винуватою у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України за крадіжку продуктів харчування, та призначено покарання, з урахуванням ст. 70 вказаного Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 2 роки зі звільненням від відбування покарання, у порядку ст. 79 КК України, з іспитовим строком на 1 рік, та покладенням обов`язків з числа визначених ст. 76 того ж Кодексу, то суд виходить з того, що обвинувачена, за цим вироком, не була засуджена до покарання, яке належало їй відбувати реально, а даний злочин нею було вчинено до постановлення вказаного попереднього вироку, а тому, виходячи зі змісту ч. 4 ст. 70 та ст. 72 КК України, та відповідно до роз`яснень, що містяться у постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання» такі вироки мають виконуватися самостійно.

Адже, пунктом 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судом кримінального покарання» регламентовано, що коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складання призначених покарань не допускається та за таких умов кожний вирок виконується самостійно.

Таке покарання (виправні роботи та окреме виконання вироку іншого місцевого суду) перебуває у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винної, адже справедливість розглядається як властивість права, виражена, зокрема, в рівному юридичному масштабі поведінки й у пропорційності юридичної відповідальності вчиненому порушенню, так як Конституційний Суд України у Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 зазначив, що: «Справедливе застосування норм права - є передусім недискримінаційний підхід, неупередженість. Це означає не тільки те, що передбачений законом склад злочину та рамки покарання відповідатимуть один одному, а й те, що покарання має перебувати у справедливому співвідношенні із тяжкістю та обставинами скоєного і особою винного. Адекватність покарання ступеню тяжкості злочину випливає з принципу правової держави, із суті конституційних прав та свобод людини і громадянина, зокрема права на свободу, які не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України. Окремим виявом справедливості є питання відповідності покарання вчиненому злочину; категорія справедливості передбачає, що покарання за злочин повинно бути домірним злочину».
Вимога додержуватися справедливості при застосуванні кримінального покарання закріплена в міжнародних документах з прав людини, зокрема у статті 10 Загальної декларації прав людини 1948 року, статті 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права 1966 року, статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

Керуючись ст. ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_4 визнати винуватою у пред"явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначити покарання, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді виправних робіт на строк 1 (один) рік з відбуванням за місцем роботи та відрахуванням десяти відсотків із суми заробітку в доход держави.
Вирок Деснянського районного суду м. Києва від 10.01.2018, яким ОСОБА_4 визнано винуватою у вчиненні злочинів передбачених ч. 1 ст. 185, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання, з урахуванням ст. 70 вказаного Кодексу, у виді позбавлення волі на строк 2 роки та на підставі ст. 79 КК України звільнено від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік, виконувати самостійно.

Речові докази: продукти харчування, які передані на зберігання представнику ТОВ «Омега» ОСОБА_8 , - залишити у володінні ТОВ «Омега», а диск - матеріалах судового провадження.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченій, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я : ОСОБА_1