Провадження №1-в/127/1154/17
15 січня 2018 року м. Вінниця
Вінницький міський суд Вінницької області
в складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2 ,
прокурора ОСОБА_3 ,
захисника ОСОБА_4 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вінниця, в режимі відео конференції, клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про звільнення від відбування покарання в зв`язку із відбуттям строку покарання, -
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду з клопотанням про звільнення від покарання в зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного вироком Київського обласного суду від 07 листопада 2000 року за ст.ст. 140 ч.2,3, 141 ч.3, 17-140 ч.3, 142 ч.3, 17, п.п. «а», «ж», «і», ст. 93, п.п. «а», «ж», «г», «з», «і» ст. 93, ст. 193 ч.3 КК України.
Засуджений ОСОБА_5 в режимі відео конференції, своє клопотання підтримав та просив звільнити його відбування покарання, посилаючись на доводи викладені в письмовому клопотанні.
Захисник засудженого - адвокат ОСОБА_6 клопотання свого підзахисного підтримав.
Прокурор ОСОБА_3 заперечив проти задоволення клопотання засудженого ОСОБА_5 з мотивів відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.
Заслухавши пояснення засудженого ОСОБА_5 , враховуючи думку захисника, думку прокурора, дослідивши матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.
Так, ОСОБА_5 засуджено вироком Київського обласного суду від 07 листопада 2000 року за ст.ст. 140 ч.2,3, 141 ч.3, 17-140 ч.3, 142 ч.3, 17, п.п. «а», «ж», «і», ст. 93, п.п. «а», «ж», «г», «з», «і» ст. 93, ст. 193 ч.3 КК України до довічного позбавлення волі. 05 квітня 2001 року ухвалою Верховного суду України вирок в частині засудженого ОСОБА_5 залишено без змін.
Положення Кримінального Кодексу України (в редакції 1960 року) встановлено безальтернативну санкцію позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.
За таких обставин Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.
Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кримінальним кодексом (в редакції 1960 року) на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу (в редакції 1960 року) із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.
Положенням ч. 1 ст. 87 КК України передбачено можливість здійснення Президентом України помилування стосовно індивідуально визначеної особи. Згідно ч. 2 ст. 87 КК України актом про помилування може бути здійснена заміна засудженому призначеного судом покарання у виді довічного позбавлення волі на позбавлення волі на строк не менше двадцяти п`яти років.
Таким чином, нормами Кримінального Кодексу України передбачено можливість заміни покарання у виді довічного позбавлення волі більш м`яким покаранням шляхом помилування засудженого, що у повній мірі відповідає вимогам «Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод» та практиці Європейського суду з прав людини.
Суд зазначає, що посилання заявника ОСОБА_5 як на підставу для звільнення його від довічного ув`язнення - відбуття 20 років ув`язнення та відсутності в законодавстві України окремого тлумачення визначення «довічне» позбавлення волі, є надуманими та такими, що не відповідають вимогам чинного законодавства.
Крім того, вивчивши матеріали особової справи засудженого судом встановлено, що ОСОБА_5 на шлях виправлення не став, а тому суд не вбачає підстав для задоволення клопотання.
Враховуючи наведене та керуючись ст. 3 Європейської конвенції про захист прав людини та основоположних свобод,ст.87 КК України, ст.ст. 152 КВК України, ст.ст.370, 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 про звільнення від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання відмовити.
На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її проголошення.
Суддя: