УКРАЇНА
Апеляційний суд Житомирської області

Категорія ст. 72 КК України Доповідач ОСОБА_2

УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
13 березня 2018 року
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Житомирської області в складі:
головуючого-судді: ОСОБА_2 ,
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
за участю секретаря: ОСОБА_5 ,
прокурора: ОСОБА_6
засудженого: ОСОБА_7 ,
захисника: ОСОБА_8 ,
розглянула у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції в залі суду в м.Житомирі кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2017 року про зарахування засудженому ОСОБА_7 попереднього строку ув`язнення з 15.05.1997 року по 30.05.2000 року в строк покарання, -
в с т а н о в и л а:
Ухвалою Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2017 року клопотання засудженого ОСОБА_7 задоволено частково та зараховано останньому у строк покарання строк попереднього ув`язнення з 15 травня 1997 року по 30 травня 2000 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі за вироком Харківського обласного суду від 10 листопада 1998 року ст. ст. 142 ч.3, 93 п.п. «а,е,і», 17 ч.2, 93 п.п. «г,ж, і», 42 КК України.
В апеляційній скарзі та доповненні до неї засуджений просить ухвалу Богунського районного суду м.Житомира від 20 грудня 2017 року щодо нього змінити та у строк відбутого за вироком Харківського обласного суду від 10 листопада 1998 року, ухвалами цього ж суду від 30.05.2000 р. та 23.04.2001 року, покарання у виді довічного позбавлення волі строк попереднього ув`язнення та перебування у СІЗО у рамках даного провадження у період з 15.05.1997 року по 23.04.2001 року відповідно до співвідношення 1 день перебування в СІЗО за 2 дні позбавлення волі. Посилається на те, що судом першої інстанції не взято до уваги того факту, що ухвала Харківського обласного суду від 30.05.2000 року не була кінцевою в заміні виключної міри покарання розстрілу, на довічне позбавлення волі, оскільки в даній ухвалі Харківського обласного суду не вказаний і не визначений режим утримання, тобто в колонії якого режиму він має відбувати довічне позбавлення волі. До ухвали Харківського обласного суду від 23.04.2001 року, якою визначено режим відбування покарання, перебував в Харківському СІЗО №27. Відповідно до ст.324 КПК України (в редакції 1960 року), яка була чинною на момент мого засудження та вирішення питань, пов`язаних з виконанням вироку, суд, постановляючи вирок, повинен був вирішити низку чітко визначених питань, зокрема, відповідно до п.8 ч. 1 ст.324 КПК України (в редакції 1960 року), в якому виді виправно-трудової чи виховно-трудової колонії або в тюрмі повинен відбувати покарання засуджений до позбавлення волі. Саме тільки за дотримання таких умов вирок суду мав бути звернений до виконання у порядку, передбаченому положеннями ст.ст.401, 404 КПК України (в редакції 1960 року), та у строк - не пізніш як через три доби з дня набрання ним законної сили або повернення справи з касаційної інстанції. Своєчасне звернення до виконання вироку, який набрав чинності, покладалось відповідно до ч.1 ст.404 КПК України (в редакції 1960 року) на народного суддю або голову відповідного суду, який постановив вирок. Проте вважати, що з постановленням ухвали від 30.05.2000 року про заміну виду покарання, кримінальне провадження по даній справі завершилось, як визначив суд першої інстанції, підстав немає, оскільки відсутність у зазначеній ухвалі посилання на визначення виду установи виконання покарань, де йому належить відбувати покарання, фактично унеможливило вчинення будь-яких дій щодо звернення вироку до виконання у відповідності до вимог ст.404 КПК України (в редакції 1960 року).
Заслухавши доповідь судді, засудженого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу, думку прокурора, яка заперечила проти задоволення апеляційної скарги засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга засудженого підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Разом з тим ухвала суду першої інстанції не в повному обсязі відповідає зазначеним вимогам закону, оскільки висновки суду не в повному обсязі відповідають фактичним обставинам провадження, судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку з чим у відповідності до положень ст.ст. 411, 413 КПК України ухвала суду підлягає зміні.
Так відповідно до ч.5 ст.72 КК України зі змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-УІІІ, зарахування судом строку попереднього ув`язнення у разі засудження до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, в межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
При цьому у строк попереднього ув`язнення включається строк: а) затримання особи без ухвали слідчого судді, суду; б) затримання особи на підставі ухвали слідчого судді, суду про дозвіл на затримання; в) тримання особи під вартою як запобіжний захід, обраний суддею, судом на стадії досудового розслідування або під час судового розгляду кримінального провадження; г) перебування обвинуваченого у відповідному стаціонарному медичному закладі при проведенні судово-медичної або судово-психіатричної експертизи; г) перебування особи, яка відбуває покарання, в установах попереднього ув`язнення для проведення слідчих дій або участі у судовому розгляді кримінального провадження.
Відповідно до ч.1 ЗУ «Про попереднє ув`язнення» попереднє ув`язнення відповідно до кримінальнопроцесуального законодавства України є запобіжним заходом щодо обвинуваченого, підсудного, підозрюваного у вчиненні злочину, за який може бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі, та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили.
З аналізу вказаних норм вбачається, що строк попереднього ув`язнення розпочинається з моменту затримання особи і закінчується датою набрання рішенням суду щодо нього (вироку, ухвали) законної сили.
З матеріалів судового провадження за клопотанням засудженого ОСОБА_7 та матеріалів особової справи, дослідженої в судовому засіданні, вбачається, що ОСОБА_7 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі в ДУ «Житомирська УВП №8».
При цьому ОСОБА_7 вироком Харківського обласного суду від 10 листопада 1998 року засуджений за ст. ст. 142 ч.3, 93 п. п. «а,е,і», 17 ч.2, 93 п.п. «г,ж,і» 42 КК України до смертної кари, з конфіскацією майна. Початок строку відбування покарання вироком визначено з моменту його затримання - з 15 травня 1997 року.
Ухвалою Верховного Суду України від 15 червня 1999 року вирок суду від 10.11.1998 року залишено без змін.
В подальшому ухвалою Харківського обласного суду від 30 травня 2000 року вирок Харківського обласного суду від 10.11.1998 року приведено у відповідність до вимог Закону України від 22.02.2000 року покарання у виді смертної кари замінено на довічне позбавлення волі.
При цьому в порушення вимог ст.324 КПК України (в редакції 1960 року), яка була чинною на момент засудження ОСОБА_7 , судом не було визначено, в якому виді виправно-трудової чи виховно-трудової колонії або в тюрмі повинен відбувати покарання засуджений до довічного позбавлення волі.
Таким чином ухвала Харківського обласного суду від 30 травня 2000 року в частині визначення виду колонії не набувала чинності аж до постановлення 23.04.2001 року вказаним судом ухвали про визначення місця відбування ОСОБА_7 покарання у виді довічного позбавлення волі. При цьому ніяких рішень щодо тимчасового залишення засудженого в умовах Харківського слідчого ізолятору № 27 до 23.04.2001 року судом також не ухвалювалося.
За таких обставин вбачається, що після постановления ухвали від 30.05.2000 року про заміну виду покарання, подальше тримання засудженого у Харківському слідчому ізоляторі було пов`язано з незавершеністю процедур кримінального провадження, які на час вирішення цих питань, передбачали процедуру встановлення виду установи виконання покарань виключно судом, що й було вирішено постановлениям ухвали від 23.04.2001 року.
З огляду на наведене, колегія суддів вважає, що строк перебування ОСОБА_7 в установі попереднього ув`язнення, яким є Харківський слідчий ізолятор, у період з 30.05.2000 р. по 23.04.2001 року також, як й строк з 15.05.1997 р. по 30.05.2000р., вже зарахований судом, підпадає під визначення, застосоване у Законі України «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26 листопада 2015 року № 838-УІІІ, як тримання особи під вартою під час судового розгляду кримінального провадження, а тому підлягає зарахування у строк відбутого покарання у виді довічного позбавлення волі за правилами, встановленими зазначеним законом, у співвідношенні 1 день перебування в СІЗО за 2 дні позбавлення волі.
На зазначені обставини суд першої інстанції достатньої уваги не звернув, що потягло ухвалення помилкового рішення про часткове задоволення клопотання засудженого.
З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне апеляційну скаргу задовольнити, ухвалу суду першої інстанції змінити, зарахувавши у строк відбуття покарання засудженому ОСОБА_7 строк перебування в Харківському СІЗО м № 27 з 31.05.2000 р. по 23.04.2001 року з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі..
Керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів,-
п о с т а н о в и л а:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 задовольнити.
Ухвалу Богунського районного суду м. Житомира від 20 грудня 2017 року змінити.
В порядку ч.5 ст. 72 КК України в редакції ЗУ «Про внесення змін до Кримінального кодексу України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» зарахувати засудженому ОСОБА_7 у строк відбуття покарання строк його перебування в Харківському СІЗО № 27 в період з 31.05.2000 року по 23.04.2001 року з розрахунку: один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Ухвала апеляційного суду набирає чинності негайно після оголошення, оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: