У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 листопада 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі судового засідання за участю прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0004465 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, на вирок Броварського районного суду Київської області від 06 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Броварського районного суду Київської області від 06 травня 2016 року
ОСОБА_6 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
громадянина України, не судимого,
визнано невинуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, та виправдано за недоведеністю, що в його діянні наявний склад даного злочину.
Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачувався у тому, що він за обставин, викладених у вироку, 12 листопада 2014 року, реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на одержання неправомірної вигоди для себе, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, передбачаючи настання у зв`язку з цим суспільно-небезпечних наслідків у вигляді заподіяння майнової шкоди ОСОБА_7 в розмірі 80 000 доларів США, подав до Броварського районного суду Київської області апеляційну скаргу в цивільній справі, до якої умисно додав довідку № 1006 від 13.10.2014 року, яка містила завідомо неправдиву інформацію, що він у період часу з 08.00 до 13.47 год. 27 липня 2013 року перебував на робочому місці і була отримана ним шляхом введення в оману старшого інспектора відділу кадрів «Консультативно-діагностичного центру № 2 Дарницького району м. Києва», де ОСОБА_7 працював.
У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_6 з призначенням нового розгляду в суді першої інстанції. Вважає, що суд першої інстанції, порушивши принцип верховенства права, змагальності та диспозитивності, поставив сторону обвинувачення у нерівні умови стосовно подання до суду доказів та доведення перед ним їх переконливості. Зазначене, зокрема, полягало у безпідставній відмові у задоволенні клопотань прокурора про зміну обвинувачення, долучення до матеріалів провадження певних доказів, привід свідків обвинувачення, що разом із неправильним тлумаченням закону, яке суперечить його точному змісту, призвело до безпідставного виправдання ОСОБА_6 . Апеляційний суд не надав належної оцінки доводам апеляційної скарги прокурора щодо допущених судом першої інстанції порушень і не врахував їх. Ухвала апеляційного суду є не обґрунтованою.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає частковому задоволеннюна таких підставах.
Згідно з п. 15 ст. 7, ст. 22 КПК України однією з засад кримінального провадження є змагальність сторін та свобода в поданні суду своїх доказів і у доведенні перед ним їх переконливості. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
Між тим, місцевий суд належно не дотримався цих вимог кримінального процесуального закону під час судового розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_6 .
Так, з матеріалів кримінального провадження вбачається, що під час його розгляду судом першої інстанції було проведено допит свідків сторони захисту, а свідки сторони обвинувачення ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 були належним чином повідомлені про час, дату та місце судового розгляду, однак в судове засідання неодноразово не з`являлись, про причини неявки суд та прокурора не повідомляли, у зв`язку з чим розгляд справи неодноразово відкладався, а тому прокурор звернувся до суду з клопотанням про привід цих свідків. Крім цього, прокурор порушував питання про допит в режимі відеоконференції свідка ОСОБА_11 . Місцевий суд у задоволенні цих клопотань відмовив і в своєму вироку зазначив, що вичерпав всі можливості виклику до суду зазначених свідків обвинувачення, а прокурором не забезпечено їх явку.
Апеляційний суд, в свою чергу, визнав правильною відмову у задоволенні зазначених клопотань прокурора, пославшись на положення ч. 3 ст. 23 КПК України.
Разом із цим, судами першої та апеляційної інстанцій не було враховано положень ч. 2 ст. 140 КПК України, відповідно до яких рішення про здійснення приводу під час судового провадження приймається судом за клопотанням сторони кримінального провадження, потерпілого, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, або з власної ініціативи.
Згідно з п. 19 ч. 1 ст. 3 КПК України сторонами кримінального провадження з боку обвинувачення є: слідчий, керівник органу досудового розслідування, прокурор, а також потерпілий, його представник та законний представник у випадках, установлених цим Кодексом; з боку захисту: підозрюваний, обвинувачений (підсудний), засуджений, виправданий, особа, стосовно якої передбачається застосування примусових заходів медичного чи виховного характеру або вирішувалося питання про їх застосування, їхні захисники та законні представники.
Таким чином, відмовивши у задоволенні клопотань прокурора про привід та допит в режимі відеоконференції свідків обвинувачення (показання яких було покладено в основу обвинувального висновку і могли мати істотне значення для встановлення обставин провадження), пославшись на те, що прокурор не забезпечив явку свідків сторони обвинувачення, суд поставив сторони у нерівні умови стосовно подання до суду доказів та доведення перед ним їх переконливості.
Крім того, місцевий суд відмовив стороні обвинувачення у задоволенні клопотання про долучення в якості доказу (який, на думку прокурора, доводить використання засудженим довідки № 1006 від 13.10.2014 року, яка в обвинувальному висновку визначалась завідомо підробленим документом) аудіо запис судового засідання у цивільній справі, під час якого ОСОБА_6 заявляв клопотання про приєднання її до матеріалів справи, чим порушив не тільки засади змагальності, а й позбавив прокурора його права, передбаченого статтями 91, 92 КПК України, довести подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у його вчиненні, форму вини, його мотив та мету.
За змістом п. 15 ч. 2 ст. 36, ч. 2 ст. 337, ч. 1 ст. 338 КПК України змінити обвинувачення в суді є правом прокурора. У зв`язку з цим суд не може заборонити або перешкодити прокурору реалізувати це право.
Проте місцевий суд указане право порушив, що залишилося поза увагою апеляційного суду.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що 02 лютого 2016 року прокурор у судовому засіданні до закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами, заявив клопотання про відкладення розгляду провадження для уточнення обвинувачення в суді, і йому в цьому було безпідставно відмовлено.
У цьому випадку поза увагою суду залишилось і те, що згідно з ч. 1 ст. 341 КПК України прокурор може змінити обвинувачення в суді, лише погодивши це з прокурором вищого рівня (на час розгляду провадження з керівником органу прокуратури, в якому він працює). Суд для цього має відкласти судове засідання і надати прокурору час не тільки для складання, а й для погодження відповідного процесуального документа.
Місцевий суд належно не дотримався цих положень процесуального закону.
Істотні порушення вимог кримінального процесуального закону вплинули на правильне застосування судами закону про кримінальну відповідальність та законність й обгрунованість виправдувального вироку.
Так, під час вказаного розгляду кримінального провадження судом не враховано правову позицію Верховного Суду України щодо ознак предмета службового підроблення (справи № 5-10кс13, № 5-50кс15), яка зводиться до того, що нормативне визначення службового підроблення визнає офіційними документами ті з них, що складаються і видаються службовими особами від імені органів державної влади, органів місцевого самоврядування, об`єднань громадян, підприємств, установ та організацій, незалежно від форми власності, які посвідчують певні факти і події, що мають правове значення. Ці документи мають бути належним чином складені за формою та містити необхідні реквізити. Підроблення офіційних документів може полягати у повній фальсифікації або в частковій зміні змісту справжнього документа; способи підроблення документів можуть бути різні.
Закон України від 02.10.1992 № 2657-ХІІ «Про інформацію» визначає документ як матеріальний носій, що містить інформацію, основними функціями якого є її збереження та передавання у часі та просторі, а інформацію - як будь-які відомості та/або дані, які можуть бути збережені на матеріальних носіях або відображені в електронному вигляді (стаття 1 цього Закону). Цивільний процесуальний кодекс України 2004 року до фактів, що мають юридичне значення, відносить ті з них, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб (стаття 256 Кодексу). Примітка до ст. 358 КК України, яка законодавчо визначила ознаки предмета злочинів, передбачених ст.ст. 357, 358, 366 КК України, під офіційним документом розуміє документи, що містять зафіксовану на будь-яких матеріальних носіях інформацію, яка підтверджує чи посвідчує певні події, явища або факти, які спричинили чи здатні спричинити наслідки правового характеру, чи може бути використана як документи-докази у правозастосовній діяльності, що складаються, видаються чи посвідчуються повноважними (компетентними) особами органів державної влади, місцевого самоврядування, об`єднань громадян, юридичних осіб незалежно від форми власності та організаційно-правової форми, а також окремими громадянами, у тому числі самозайнятими особами, яким законом надано право у зв`язку з їх професійною чи службовою діяльністю складати, видавати чи посвідчувати певні види документів, що складені з дотриманням визначених законом форм і містять передбачені законом реквізити.
За таких обставин суд дійшов передчасного висновку про те, що довідка № 1006 від 13.10.2014 року не є завідомо підробленим документом.
Враховуючи викладене, вирок місцевого суду та ухвала апеляційного суду щодо ОСОБА_6 підлягають скасуванню на підставі пунктів 1, 2 ч. 1 ст. 438 КПК України, а кримінальне провадження - призначенню на новий розгляд у суді першої інстанції, під час якого суду належить урахувати вказівки касаційного суду, ретельно дослідити надані сторонами докази, перевірити висунуті доводи й ухвалити законне та обґрунтоване рішення з дотриманням процесуальних прав сторін.
Керуючись статтями 433, 434, 436438 КПК України, п. 6 Розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, задовольнити частково.
Вирок Броварського районного суду Київської області від 06 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області від 12 липня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

__________________ __________________ ______________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3