Ухвала
Іменем України
13 лютого 2018 року

м. Київ
справа № 564/430/16-к

провадження № 51-1197 ск 18

Верховний Суд колегією суддів Першої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянув касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року щодо нього.
Вироком Костопільського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2017 року ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Рівного, такого, що не має судимості, засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
Позовна заява ОСОБА_5 задоволена частково. Стягнуто з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_5 176 634 грн 90 коп у відшкодування матеріального збитку, 5 000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу та 100 000 грн моральної шкоди.
ОСОБА_4 визнано винуватим в тому, що він 21 вересня 2015 року, приблизно о 16 год. 30 хв., керуючи автомобілем «Оpel Vivaro», реєстраційний номер НОМЕР_1 , по вул. Кухарчука в с. Пісків Костопільського району Рівненської області, перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, порушуючи підпункт б) пункту 2.3 та пункту 10.1 Правил дорожнього руху, проявив неуважність до дорожньої обстановки, перед зміною напрямку руху не переконався, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, допустив виїзд за межі проїзної частини ліворуч та перекидання автомобіля, внаслідок чого пасажир ОСОБА_6 загинув на місці події, а транспортний засіб отримав механічні пошкодження.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі засуджений, не оспорюючи правильності встановлення судом фактичних обставин справи, доведеності вини та юридичної оцінки його дій, просить змінити вирок і ухвалу апеляційного суду щодо нього та на підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю один рік. Твердить, що суди першої та апеляційної інстанцій не врахували належним чином дані про його особу, який раніше не судимий, позитивно характеризується за місцем роботи та проживання, одружений, має на утриманні трьох неповнолітніх дітей, вчинив злочин з необережності, після ознайомлення з матеріалами справи повністю визнав свою вину та щиро розкаявся. Крім того засуджений вказує, що перебуваючи на волі він зможе й надалі відшкодовувати потерпілій завдані збитки.
Заслухавши доповідь судді Верховного Суду, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги засудженого, колегія суддів дійшла наступного висновку.
Відповідно до п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Висновки суду першої інстанції щодо винуватості ОСОБА_4 у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило смерть потерпілого та правильність кваліфікації його злочинних дій за ч. 2 ст. 286 КК України в касаційній скарзі засудженого не оспорюються.

Касаційна скарга не містить доводів про істотне порушення судами першої та апеляційної інстанції вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення або призвели до порушення прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження.
Що стосується покарання ОСОБА_4 , яке на думку засудженого не відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки є надто суворим та несправедливим враховуючи всі наведені у касаційній скарзі обставини, які пом`якшують покарання, то з цими доводами погодитися не можна.
Згідно зі ст. 65 КК України, суд призначає покарання: 1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; 2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; 3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
Частиною 1 ст. 75 цього Кодексу передбачено, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Як убачається з доданих до касаційної скарги судових рішень, у конкретному випадку суд першої інстанції виходив із сукупності всіх обставин справи, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані, які характеризують особу засудженого, а також ті обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Зокрема, суд визнав перебування ОСОБА_4 під час вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння обставиною, яка обтяжує покарання. Крім того суд визнав обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_7 , а саме: вчинення злочину вперше, наявність у нього неповнолітніх дітей, часткове відшкодування матеріальної шкоди та його позитивну характеристику з місця роботи й обґрунтовано призначив мінімальне покарання, передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Щодо доводів засудженого про неврахування судами вчинення ним злочину з необережності, як обставини, яка пом`якшує покарання, то вони не заслуговують на увагу, оскільки передбачене санкцією ч. 2 ст. 286 КК України покарання вже визначене з урахуванням необережності, як форми вини.
Твердження ОСОБА_4 про визнання ним повністю своєї вини на стадії подання касаційної скарги, не дає підстав суду для звільнення його від відбування покарання з випробуванням. Крім того під час судового провадження в суді першої інстанції ОСОБА_4 визнавав вину частково, а під час перегляду справи в порядку апеляційної процедури разом зі своїм захисником просив закрити кримінальне провадження щодо нього за відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України.
Апеляційний суд, як убачається зі змісту ухвали від 12 жовтня 2017 року, ретельно перевірив доводи апеляційних скарг прокурора, потерпілої та захисника, дав на них мотивовану відповідь, а також встановив, що вина ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, повністю доведена зібраними по справі й перевірена судом першої інстанції доказами, яким суд дав повну, всебічну оцінку, та не знайшов підстав для зміни чи скасування вироку, у тому числі й в частині призначеного покарання. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
Оскільки з касаційної скарги засудженого, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає, колегія суддів приходить до висновку, що необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження.
Беручи до уваги наведене, керуючись ст. 428 КПК України, Суд
постановив:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Костопільського районного суду Рівненської області від 26 квітня 2017 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 12 жовтня 2017 року щодо нього.
Ухвала є остаточною і оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3