АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/406/18 Справа № 199/7049/17 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 березня 2018 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

законного представника ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

особи, щодо якої застосовано примусові заходи медичного характеру,- ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000506 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровськ, громадянин України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

якою застосовано примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом,

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі прокурор просить ухвалу суду змінити у зв`язку з неправильним застосуванням судом першої інстанції закону України про кримінальну відповідальність, виключивши посилання на спрямованість умислу, мети і мотиву дій при вчиненні ОСОБА_9 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч. 2 ст. 259 КК України, в іншій частині ухвалу залишити без змін.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд не врахував, що відповідно до дослідженого висновку стаціонарної судово-психіатричної експертизи № 192 від 28 вересня 2017 року, ОСОБА_9 в період вчинення інкримінованого йому діяння, страждав та страждає психічним захворюванням та вказане хронічне психічне захворювання позбавило можливості ОСОБА_9 віддавати собі звіт у свої діях (бездіяльності) і керувати ними в період часу, до якого відноситься інкриміноване йому діяння, а тому за своїм психічним станом в теперішній час ОСОБА_9 також не може віддавати собі звіт у своїх діях (бездіяльності) і керувати ними.

Вважає, що висновки суду першої інстанції про таке психічне ставлення неосудної особи до вчиненого суспільно небезпечного діяння не ґрунтуються на правильному тлумаченні закону про кримінальну відповідальність, яке б відповідало його точному змісту, а відтак є свідченням неправильного застосування такого закону.

Ухвалою Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року задоволено клопотання слідчого АНД ВП ДВП ГУНП у Дніпропетровській області старшого лейтенанта поліції ОСОБА_11 про застосування примусових заходів медичного характеру щодо ОСОБА_9 та на підставі ч. 2 ст. 19, п. 1 ст. 93, п. 3 ч. 1 ст. 94 КК України застосовано до ОСОБА_9 примусові заходи медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом.

За обставин, викладених в ухвалі, ОСОБА_9 09 березня 2017 року приблизно о 15 годині 50 хвилин, знаходячись в парку «Воронцова», неподалік від місця свого мешкання квартири АДРЕСА_2 , маючи умисел на завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, вчинене повторно, на території «Дніпропетровської установи виконання покарань № 4» по вул. Надії Олексієнко,80 в м.Дніпрі, з метою порушення нормального ритму роботи та функціонування вищевказаного закладу та внесення елементу дезорганізації у функціонування зазначено закладу, шляхом здійснення телефонного дзвінка з власного мобільного телефону марки «Samsung», imei НОМЕР_1 , з сім-карткою мобільного оператору «МТС» з номером НОМЕР_2 , діючи умисно, повідомив оператора «102» на спеціальну лінію «102» неправдиву інформацію, яка не відповідає дійсності про нібито існуючу підготовку вибуху на території «Дніпропетровської установи виконання покарань № 4», при цьому ОСОБА_9 достовірно знав, що вказане повідомлення не відповідає дійсності та є неправдивим.

В результаті умисного завідомо неправдивого повідомлення, вчиненого повторно ОСОБА_9 , про підготовку вибуху на території «Дніпропетровської установи виконання покарань №4», для відвернення можливої загрози вибуху та евакуації утримуючих осіб та персоналу вказаної установи було залучено особовий склад Чечелівського відділення поліції Дніпровського відділу поліції Головного Управління Національної Поліції в Дніпропетровській області та вибухово-технічного відділу Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області, чим ОСОБА_9 повторно створив умови, які потягли за собою тяжкі наслідки, а саме: створення обстановки загального страху, порушення спокою утримуючих осіб та персоналу установи, в наслідок чого було паралізовано нормальну роботу «Дніпропетровської установи виконання покарань № 4».

09 березня 2017 року з 16 години 15 хвилин по 17 години 00 хвилин при виїзді вибухово-технічного відділу Головного Управління Національної поліції в Дніпропетровській області вибухових пристроїв, саморобних вибухових пристроїв на території «Дніпропетровської установи виконання покарань № 4», виявлено не було.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги, законного представника, захисника та особу, щодо якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру, які просили застосувати примусові заходи медичного характеру у виді надання амбулаторної психіатричної допомоги в примусовому порядку, перевіривши надані матеріали та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню з таких підстав.
Доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність не заслуговують на увагу.
Відповідно до ч.1 ст.513 КПК України під час постановлення ухвали про застосування примусових заходів медичного характеру суд з`ясовує такі питання: 1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення; 2) чи вчинено це суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення особою; 3) чи вчинила ця особа суспільно небезпечне діяння, кримінальне правопорушення у стані неосудності; 4) чи не захворіла ця особа після вчинення кримінального правопорушення на психічну хворобу, яка виключає застосування покарання; 5) чи слід застосовувати до цієї особи примусові заходи медичного характеру і якщо слід, то які.

З постановленої ухвали суду першої інстанції слідує, що суд, викладаючи фактичні обставини суспільно-небезпечного діяння, відповідно до клопотання про застосування примусових заходів медичного характеру від 29.09.2017 року, надав кримінально-правову оцінку суспільно-небезпечному діянню, вчиненому ОСОБА_9 , за ознаками ч.2 ст.259 КК України, які включають в себе завідомо неправдиве повідомлення про підготовку вибуху, що загрожувало загибелі людей чи настання інших тяжких наслідків, вчинено повторно, виконавши тим самим вимоги п.1 ч.1 ст.513 КПК України.

Без встановлення всіх ознак суспільно-небезпечного діяння суд позбавлений можливості встановити, чи мало місце таке діяння.
Відповідно до ч.1 ст.18 КК України осудність є обов`язковою ознакою суб`єкта.
Із частини 1 ст.19 КК випливає, що осудною є особа, яка «під час вчинення злочину могла усвідомлювати свої дії (бездіяльність) і керувати ними», а тому і може нести кримінальну відповідальність.
Здатність особи під час вчинення злочину усвідомлювати свої дії (бездіяльність) означає правильне розуміння фактичних об`єктивних ознак злочину (об`єкта, суспільно небезпечного діяння, обстановки, часу і місця, способу його вчинення, його суспільно небезпечних наслідків тощо).
Відповідно до прямої вказівки закону особа, визнана неосудною, не підлягає кримінальній відповідальності, незалежно від тяжкості вчиненого нею суспільно небезпечного діяння. З іншого боку, такий висновок базується на тому, що в цих діях людини відсутній склад злочину, оскільки відсутній сам суб`єкт злочину.
До такої особи на підставі ч.3 ст.19 КК України можуть бути застосовані примусові заходи медичного характеру, передбачені ст.94 КК України.
Отже, судом першої інстанції правильно встановлені ознаки суспільно-небезпечного діяння та відсутність лише суб`єкта злочину.
За вказаних обставин підстави для скасування або зміни судового рішення, передбачені ст.409 КПК України, не встановлені.
Заперечення особи, щодо якої ставиться питання про застосування примусових заходів медичного характеру, ОСОБА_9 щодо того, що вчинив він такі дії на вимогу інших осіб, не заслуговують на увагу, оскільки така позиція сторони захисту перевірялась судом першої інстанції, не знайшла свого підтвердження, а тому не спростовує висновків суду.

Застосовний судом примусовий захід медичного характеру у вигляді госпіталізації до психіатричного закладу із звичайним наглядом відповідає висновку судово-психіатричного експерта №192 щодо ОСОБА_9 , а тому підстав для застосування іншого примусового заходу медичного характеру не встановлено.

Керуючись ст.ст.404,405,418,419 КПК України, колегія суддів
ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Дніпропетровської області ОСОБА_10 на ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року залишити без задоволення.
Ухвалу Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 листопада 2017 року щодо ОСОБА_9 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Касаційного кримінального суду Верховного Суду протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.
Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:

___________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4