Справа № 461/2241/18
Провадження № 1-кп/461/320/18
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11.04.2018 року м.Львів
Колегія суддів Галицького районного суду м. Львова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,

Секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
обвинуваченого ОСОБА_6
захисника ОСОБА_7 ,
В підготовчому судовому засіданні прокурор заявив клопотання про направлення справи для визначення територіальної підсудності до Апеляційного суду Львівської області для подальшого скерування до Верховного Суду, оскільки злочин, інкримінований обвинуваченому вчинений на території Луганської області та продовження строку запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Обвинувачений та його захисник проти клопотання прокурора не заперечили.
Заслухавши пояснення учасників судового засідання, дослідивши матеріали справи, колегія суддів приходить до наступного висновку.
Згідно ч.1 ст.32 КПК України, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено кримінальне правопорушення. У разі якщо було вчинено кілька кримінальних правопорушень, кримінальне провадження здійснює суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено більш тяжке правопорушення, а якщо вони були однаковими за тяжкістю, - суд, у межах територіальної юрисдикції якого вчинено останнє за часом кримінальне правопорушення. Якщо місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, кримінальне провадження здійснюється судом, у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
Даний обвинувальний акт скерований до суду у межах територіальної юрисдикції якого закінчено досудове розслідування.
Колегія суддів вважає, що відсутні підстави для застосування положень ч.1 ст.32 КК України, в частині того, що місце вчинення кримінального правопорушення встановити неможливо, оскільки з обвинувального акта чітко вбачається, що місцем вчинення інкримінованого ОСОБА_6 кримінального правопорушення є територія Луганської області.
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 34 цього ж Кодексу, кримінальне провадження передається на розгляд іншого суду, якщо до початку судового розгляду виявилось, що кримінальне провадження надійшло до суду з порушенням правил територіальної підсудності.
Відповідно до ч. 3 цієї ж статті, питання про направлення кримінального провадження з одного суду до іншого в межах юрисдикції різних апеляційних судів, а також про направлення провадження з одного суду апеляційної інстанції до іншого вирішується колегією суддів Верховного Суду за поданням суду апеляційної інстанції або за клопотанням сторін чи потерпілого не пізніше п`яти днів з дня внесення такого подання чи клопотання, про що постановляється вмотивована ухвала.
Згідно статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 4 листопада 1950 року (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 12 жовтня 1978 року у справі «Zand v. Austria» вказав, що словосполучення «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Поняття «суд, встановлений законом» у частині першій статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». З огляду на це не вважається «судом, встановленим законом» орган, котрий, не маючи юрисдикції, судить осіб на підставі практики, яка не передбачена законом.
Враховуючи практику Європейського суду з прав людини, колегія суддів приходить до переконання, що суд буде вважатися встановленим законом лише за умови, що він утворений безпосередньо на підставі закону, діє в межах своєї предметної, функціональної та територіальної юрисдикції й у законному складі суду станом на момент вчинення певних процесуальних дій.
Приймаючи до уваги наведене, зокрема те, що ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні злочину вчиненого поза межами територіальної юрисдикції Галицького районного суду м. Львова, а в обвинувальному акті зазначено місце інкримінованої обвинуваченому злочинної діяльності, колегія суддів приходить до висновку про необхідність направлення обвинувального акту до Апеляційного суду Львівської області для вирішення питання про підсудність вищевказаної справи в порядку встановленому ч. 3 ст. 34 КПК України, тобто для скерування обвинувального акта до Верховного Суду.
Також відповідно до ч. ч. 2, 3 ст. 331 КПК України вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу. Незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців. До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
Тому, враховуючи особу обвинуваченого, який може переховуватись від органу досудового розслідування та суду та перешкоджати кримінальному провадженню, колегія суддів вважає, що такому слід продовжити дію запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
Керуючись ст. 32, 34, 177, 315, 331, 334, 369 КПК України, суд
Продовжити обвинуваченому ОСОБА_6 строк тримання під вартою до 11.06.2018 року.
Ухвала оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя ОСОБА_1

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3