Апеляційний суд міста Києва

У Х В А Л А
Іменем України

30 січня 2018 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,
сторін кримінального провадження:
прокурора ОСОБА_6 ,
захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_9 , ОСОБА_10
та обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,
ОСОБА_13 , ОСОБА_14 ,
ОСОБА_15 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 120 141 000 500 099 79 за апеляційними скаргами прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_16 , обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_9 на вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, щодо

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, громадянина України, раніше неодноразово судимого, останній раз 26.01.2009 року Дзержинським районним судом м. Кривий Ріг за ч. 4 ст. 187, ч. ч. 2, 4 ст. 189, ч. 3 ст.190, ч. 2 ст. 262, ч. 3 ст. 289, ст. 353, ч. 1 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ст. 395 КК України, із застосуванням ст. 70 КК України, на 9 років позбавлення волі з конфіскацією майна, звільненого від відбування покарання поставною Жовтневого районного суду м. Луганська від 15.10.2011 року на підставі ст. 84 КК України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України КК України,
ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с. Роздільне, Приморського краю, Російської Федерації, громадянина України, не маючого судимості в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України,

ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, громадянина України, не маючого судимості в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України,

ОСОБА_14 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Кривий Ріг, Дніпропетровської області, громадянина України, не маючого судимості в силу ст. 89 КК України, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 ,
який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 4 с. 358, ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 353 КК України, та

ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженця м. Тернопіль, громадянина України, раніше не судимого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_5 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України, -

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року ОСОБА_11 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України та засуджено до покарання:
- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 4 років позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 189 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла;
- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_11 визначено остаточне покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд зарахував ОСОБА_11 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 13 листопада 2014 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_12 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345 КК України та засуджено до покарання:
- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 4 років позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 189 КК України у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла;
- за ч. 1 ст. 345 КК України у виді 2 років позбавлення волі;
- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 4 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_12 визначено остаточне покарання у виді 8 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд зарахував ОСОБА_12 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 13 листопада 2014 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_13 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263 КК України та засуджено до покарання:
- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 4 років позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 189 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла;
- за ч. 1 ст. 263 КК України у виді 3 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_13 визначено остаточне покарання у виді 5 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд зарахував ОСОБА_13 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 13 листопада 2014 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
ОСОБА_14 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 2 ст. 353 КК України та засуджено до покарання:
- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 4 років позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 189 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла;
- за ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358 КК України у виді 4 місяців арешту;
- за ч. 2 ст. 353 КК України у виді 2 років позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_14 визначено остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд зарахував ОСОБА_14 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 13 листопада 2014 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Крім цього, суд виключив із обвинувачення ОСОБА_14 кваліфікацію його дій за ч. 4 ст. 358 КК України.
ОСОБА_15 визнано винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146, ч. 4 ст. 189 КК України та засуджено до покарання:
- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 4 років позбавлення волі;
- за ч. 4 ст. 189 КК України у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, ОСОБА_15 визначено остаточне покарання у виді 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла.
На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд зарахував ОСОБА_15 в строк відбування покарання термін його попереднього ув`язнення, а саме з 13 листопада 2014 року по день набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Цим же вироком суд частково задовольнив цивільний позов ОСОБА_17 та стягнув з обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , в солідарному порядку, на користь потерпілого ОСОБА_17 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1 276 149 (один мільйон двісті сімдесят шість тисяч сто сорок дев`ять) гривень, що в еквівалентні до офіційного курсу НБ України станом на 25.02.2016 становить 46 900 (сорок шість тисяч дев`ятсот) доларів США, а також, в такому ж порядку, 100 000 (сто тисяч) гривень в рахунок відшкодування моральної шкоди.
Також судом прийняті рішення щодо речових доказів та відшкодування процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду, інкриміновані обвинуваченим кримінальні правопорушення були вчинені за наступних обставин.
ОСОБА_11 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці, вирішив вчинити за попередньою змовою групою осіб вимагання та отримання грошових коштів від потерпілого ОСОБА_17 шляхом позбавлення останнього волі.
Реалізуючи свій умисел, ОСОБА_11 вирішив залучити до вчинення злочинів осіб з числа своїх знайомих. Так, ОСОБА_11 , у невстановлений досудовим розслідуванням час та місці зустрівся з ОСОБА_13 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, та розповів про розроблений ним план вчинення злочинів на який останні погодилися.
Так, реалізуючи спільний умисел, ОСОБА_14 разом з ОСОБА_15 , ОСОБА_12 та невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи за попередньо розподіленими ролями, 10.11.2014, близько 20 год., на автомобілі марки «Шкода Супер Б», д.н.з. НОМЕР_1 , під`їхали до буд. 18 по вул. М. Тимошенко в м. Києві де стали чекали на потерпілого.
Того ж дня, близько 20 год. 30 хв. ОСОБА_14 разом з ОСОБА_15 , помітивши ОСОБА_17 , підійшли до останнього та повідомили потерпілому про ніби то його затримання працівниками міліції.
Зокрема ОСОБА_14 , реалізуючи умисел, спрямований на самовільне присвоєння владних повноважень, та приховуючи свій справжній статус, діючи з метою позбавлення можливого спротиву потерпілого ОСОБА_17 , відрекомендувався працівником міліції, використавши при цьому підроблене службове посвідчення працівника правоохоронного органу, а саме майора міліції, старшого оперуповноваженого в ОВС УБОЗ ГУ МВС України м. Києві серії УКМ№ 137912 на ім`я ОСОБА_18 , тим самим самовільно присвоївши собі владні повноваження, використавши це в подальшому для незаконного позбавлення волі ОСОБА_17 , з метою вимагання викупу за звільнення останнього.
У цей час ОСОБА_12 підійшов до ОСОБА_17 та, з метою попередження можливості фізичного опору, наніс йому удар рукою в живіт. Після чого до них під`їхав автомобіль марки «Шкода Супер Б», д.н.з. НОМЕР_1 , за кермом якого була невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали відносно якої виділено в окреме провадження, та ОСОБА_14 разом з ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , примусово, проти волі потерпілого, порушуючи його право на свободу та особисту недоторканість, посадили ОСОБА_17 до вище вказаного автомобіля.
Перебуваючи в салоні автомобіля ОСОБА_12 , з метою придушення волі потерпілого до самооборони та можливості чинити опір, дістав пістолет та притис його до живота потерпілого, погрожуючи застосувати насильство, яке потерпілий сприйняв, як небезпечне для життя та здоров`я. У подальшому, для унеможливлення зорової орієнтації в просторі, потерпілому одягнули на голову шапку, закривши йому обличчя.
Того ж дня, перебуваючи у невстановленій досудовим розслідуванням квартирі в м. Києві, куди було доставлено незаконно позбавленого волі ОСОБА_17 , ОСОБА_11 реалізуючи спільний з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та невстановленої досудовим розслідуванням особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, умисел, спрямований на вчинення вимагання в особливо великих розмірах, висунув потерпілому вимогу про передачу їм грошових коштів в сумі 1 мільйону доларів США за його звільнення.
У цей час ОСОБА_17 , розуміючи реальну небезпеку для свого життя та здоров`я та реально сприймаючи загрозу нанесення йому тілесних ушкоджень, підкорився вимогам ОСОБА_11 , однак повідомив, що не має такої суми грошових коштів.
11.11.2014, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, порушуючи право потерпілого на свободу та особисту недоторканість, привезли ОСОБА_17 до будинку за адресою: АДРЕСА_6 .
Перебуваючи за вказаною адресою ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_17 , що сума викупу зменшилась до 250 000 доларів США. В подальшому ОСОБА_17 , здійснив ряд телефонних дзвінків в яких домовився зі своїми близькими та знайомими про передачу вказаної суми коштів за його звільнення.
Через деякий час ОСОБА_11 повідомив ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та невстановленій досудовим розслідуванням особі, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, що вони їдуть забирати гроші та про подальший розроблений ним план, який полягав в тому, що ОСОБА_17 залишається у вказаному будинку разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, а решта співучасників, за раніше розробленим планом, який унеможливлює їх затримання та викриття мають отримати грошові кошти в сумі 250 000 доларів США за звільнення ОСОБА_17 .
Продовжуючи реалізовувати спільний умисел, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 та невстановлена досудовим розслідуванням особа, за допомогою мобільного зв`язку повідомили ОСОБА_19 (особа, що була попередньо визначена для передачі коштів) час та орієнтовне місце передачі грошових коштів за звільнення ОСОБА_17 .
У свою чергу, ОСОБА_19 , виконуючи отримані вказівки, в ніч з 12 на 13.11.2014 приїхав у м. Кіровоград до місця, яке за всіма ознаками підпадало під орієнтири зазначені в телефонній розмові та почав очікувати зустріч з метою передачі грошових коштів у якості викупу за звільнення ОСОБА_17 .
Через деякий час, тієї ж ночі, до ОСОБА_19 підійшла раніше невідома останньому особа, якій він і передав грошові кошти у сумі 250 000 доларів США (згідно з курсом НБ України на час вчинення злочину становить 3 890 000 грн. та, згідно Примітки № 4 до ст. 185 КК України, є особливо великим розміром) у якості викупу за звільнення ОСОБА_17 .
Після отримання грошових коштів ОСОБА_11 , разом з ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_20 , ОСОБА_15 та невстановленою досудовим розслідуванням особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, направились до готелю «Дружба», який розташовано по вул. Телевізійній, 12 в м. Кривий Ріг Дніпропетровської області, де в подальшому розділили між собою незаконно отримані грошові кошти.
13.11.2014, за вищевказаною адресою, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 були затримані працівниками міліції.
Також, у невстановлені досудовим слідством час та місці ОСОБА_11 , не маючи передбаченого законом дозволу на придбання і носіння вогнепальної зброї та боєприпасів, придбав вогнепальну зброю: пістолет з маркуванням « НОМЕР_2 » та пістолет з маркуванням «МАКЕТ НОМЕР_3 », а також боєприпаси: 36 патронів.
13.11.2014, близько 11 год., на території готельного комплексу «Дружба», що за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Телевізійна, 12, під час затримання у ОСОБА_11 було виявлено та вилучено вогнепальну зброю: пістолет з маркуванням « НОМЕР_2 », пістолет з маркуванням «МАКЕТ НОМЕР_3 » та боєприпаси: 36 патронів, які, не маючи передбаченого законом дозволу на придбання і носіння вогнепальної зброї та боєприпасів, останній придбав та носив при собі.
Також, ОСОБА_12 у невстановлені досудовим розслідувань час та місці, не маючи передбаченого законом дозволу на придбання і носіння вогнепальної зброї та боєприпасів, придбав вогнепальну зброю: пістолет системи Стєчкіна (АПС) № НОМЕР_4 , та боєприпаси: 19 патронів.
13.11.2014, близько 11 год., на території готельного комплексу «Дружба», що за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Телевізійна, 12, під час затримання у ОСОБА_12 було вилучено вогнепальну зброю: пістолет системи Стєчкіна (АПС) № НОМЕР_4 , та боєприпаси: 19 патронів, які, не маючи передбаченого законом дозволу на придбання і носіння вогнепальної зброї та боєприпасів, останній придбав та носив при собі.
Також, у результаті проведення слідчих (розшукових) дій у межах даного кримінального провадження, спрямованих на встановлення та затримання осіб, причетних до вимагання грошових коштів у ОСОБА_17 за звільнення останнього, 13.11.2014, близько 11 год., на території готельного комплексу «Дружба», що за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Телевізійна, 12, співробітники спеціального батальйону міліції ГУ МВС України у Дніпропетровській області, діючи на підставі постанови про вчинення процесуальних дій на іншій території, виконували свої службові обов`язки та проводили операцію по затриманню ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .
У той час, коли співробітники спеціального батальйону міліції ГУ МВС України у Дніпропетровській області, зайшли до готельного комплексу «Дружба» та піднялися на поверх, де знаходився № 308, з метою затримання ОСОБА_12 , останній, після візуального контакту з працівниками міліції, одягненими у формений одяг, та почувши законну вимогу підкоритись працівникам міліції та залишатися на місті, діючи з метою уникнення затримання, усвідомлюючи, що працівники міліції виконують свої службові обов`язки, відмовився виконати їх законні вимоги. Так, ОСОБА_12 , з метою уникнення законного затримання за вчинення ним злочинів, здійснив погрозу вбивством працівнику правоохоронного органу: взяв гранату «Ф1» та, демонструючи її працівникам міліції, діставши з неї чеку, повідомив, що у разі, якщо співробітники міліції продовжать виконання своїх обов`язків, спрямованих на його затримання, він застосує відносно них гранату «Ф1», здійснивши вибух.
Також, ОСОБА_13 , у невстановлені досудовим розслідуванням час та місці, не маючи передбаченого законом дозволу на придбання і носіння вогнепальної зброї та боєприпасів, придбав вогнепальну зброю: самозарядний пістолет «ПМ», д/н НОМЕР_5 та боєприпаси: 27 патронів, які в подальшому носив при собі.
13.11.2014, близько 11 год., на території готельного комплексу «Дружба», що за адресою: Дніпропетровська обл., м. Кривий Ріг, вул. Телевізійна, 12, під час затримання у ОСОБА_13 , було вилучено вогнепальну зброю: пістолет «ПМ» та боєприпаси: патрони у кількості 27 шт., які, не маючи передбаченого законом дозволу на придбання і носіння вогнепальної зброї та боєприпасів, останній придбав та носив при собі.
Також, ОСОБА_14 , у невстановлені досудовим розслідуванням час і місті, реалізовуючи свій умисел на пособництво у підробленні офіційного документа, а саме службового посвідчення старшого оперуповноваженого в ОВС УБОЗ ГУ МВС України в м. Києві, яке видається установою і надає права, з метою його подальшого використання, надав невстановленій досудовим розслідуванням особі свою фотокартку, яка у подальшому була використана для виготовлення посвідчення серії НОМЕР_6 старшого оперуповноваженого в ОВС УБОЗ ГУ МВС України в м. Києві на ім`я ОСОБА_18 . У вказаному посвідченні вказувалась інформація, що не відповідала дійсності: що чоловік на фотокартці - ОСОБА_14 , є ОСОБА_18 , старшим оперуповноваженим в ОВС УБОЗ ГУ МВС України в м. Києві.
Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні прокурор Київської місцевої прокуратури № 5 ОСОБА_16 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасувати в частині призначеного ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 покарання, у зв`язку з невідповідністю покарання ступеню тяжкості кримінальних правопорушень та особі кожного із обвинувачених, а також неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність; ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 4 ст. 189 КК України та призначити покарання:
за ч. 2 ст. 146 КК України, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у виді позбавлення волі строком на 5 років кожному;
за ч. 4 ст. 189 КК України, ОСОБА_11 , ОСОБА_12 у виді позбавлення волі строком на 12 років кожному з конфіскацією всього майна, що належить кожному із них на праві приватної власності, окрім житла; ОСОБА_14 у виді позбавлення волі строком на 11 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла; ОСОБА_13 , ОСОБА_15 у виді позбавлення волі строком на 10 років кожному з конфіскацією майна, що належить кожному із них на праві приватної власності, окрім житла.
ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , визнати винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки кожному.
ОСОБА_12 визнати винними у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
ОСОБА_14 визнати винними у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 та ч. 2 ст. 353 КК України та призначити покарання:
- за ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 КК України у виді обмеження волі строком на 1 рік і 6 місяців;
- за ч. 2 ст. 353КК України у виді позбавлення волі строком на 3 роки.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити покарання:
ОСОБА_11 у виді позбавлення волі строком на 12 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла;
ОСОБА_12 у виді позбавлення волі строком на 11 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла;
ОСОБА_13 у виді позбавлення волі строком на 10 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла;
ОСОБА_14 у виді позбавлення волі строком на 11 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла;
ОСОБА_15 у виді позбавлення волі строком на 10 років, з конфіскацією всього майна, що належить йому на праві приватної власності, окрім житла.
В обґрунтування поданої скарги, прокурор у кримінальному провадженні, погоджуючись з кваліфікацією злочинних дій обвинувачених, посилається на те, що судом при призначенні покарання, не в повному обсязі враховано ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, характеристику кожного із обвинувачених та ступінь тієї шкоди, яка була спричинена самому потерпілому.
Крім цього, як вважає прокурор у кримінальному провадженні, при винесенні оскаржуваного рішення, суд допустив неправильне застосування закону Україні про кримінальну відповідальність, в результаті чого призначив обвинуваченим покарання, яке явно не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особам обвинувачених.
Зокрема, як зазначається в апеляційній скарзі прокурора, покарання, яке суд призначив обвинуваченим, не достатнє для їх виправлення, оскільки більшість із них неодноразово притягувалися до кримінальної відповідальності, однак висновків з попередніх судимостей для себе не зробили та знову стали на шлях вчинення злочинних дій.
Викрадення потерпілого з метою отримання винагороди за викуп останнього супроводжувалося ретельною підготовкою з боку обвинувачених шляхом підбирання співучасників, організації місць утримання та перевезення потерпілого. Ретельність підготовки до вчинення основного злочину також підтверджується наявністю великої кількості вогнепальної зброї у обвинувачених, яка була придатною для ураження живої цілі та могла бути в будь - який момент застосована як до самого потерпілого, так і до працівників правоохоронних органів, які здійснювали затримання останніх.
Також прокурор звертає увагу на те, що мотиви призначення покарання, наведені у вироку є недостатніми та суперечливими.
Так, ОСОБА_15 та ОСОБА_14 за вчинення кримінального правопорушення,передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України суд призначив покарання у виді 7 років позбавлення волі, з конфіскацією всього майна, окрім житла, тобто в межах мінімального розміру санкції статті, незважаючи на те, що останні своєї вини не визнали, перед потерпілим не вибачилися та в них не має жодної обставини, яка б пом`якшувала їх покарання.
Призначене за цією статтею ОСОБА_11 та ОСОБА_12 покарання не в максимальному розмірі прокурор також вважає безпідставним, оскільки вони відігравали головну роль у викраденні потерпілого, фактично являлися організаторами злочинів, свою вину не визнали та в них немає жодної обставини, яка б пом`якшувала їх покарання.
Окрім цього, у скарзі прокурора зазначається про те, що призначаючи ОСОБА_13 покарання за ч. 4 ст. 189 КК України, із застосуванням положень ст. 69 КК України, суд першої інстанції допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, з огляду на те, що застосування положень ст. 69 цього Кодексу можливе лише при наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та зменшують ступінь тяжкості вчиненого злочину.
Враховуючи ці та інші, наведені у скарзі обставини, прокурор вважає, що покарання, призначене судом обвинуваченим, не являється достатнім для їх виправлення та попередження вчинення ними нових злочинів, а тому просить призначити їм більш суворе покарання, в порівнянні з тим, що призначив суд першої інстанції, оскільки цього вимагають загальні принципи призначення покарання, передбачені ст. 65 КК України.
В апеляційних скаргах, поданих стороною захисту, обвинувачені ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , з урахуванням уточнень, внесених під час їх розгляду, та захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_7 просять вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року скасувати, а провадження у справі щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_12 закрити у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення їх винуватості у вчиненні інкримінованих кримінальних правопорушень.
У свою чергу захисник обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_9 у своїй апеляційній скарзі, з урахуванням уточнень, внесених під час її розгляду, просить скасувати вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року в частині засудження ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за ч. 4 ст. 189 КК України, із закриттям провадження у справі у зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення їх винуватості у вчиненні цього злочину, а в іншій частині, зокрема в частині засудження ОСОБА_15 та ОСОБА_14 за ч. 2 ст. 146 КК України, а останнього, крім того, ще й за ч. 2 ст. 353 та ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 358 КК України, цей вирок змінити та, з урахуванням вимог ч. 5 ст. 72 КК України, звільнити їх з під варти, як осіб, що відбули призначене судом покарання.
В обґрунтування поданих апеляційних скарг обвинувачені та їх захисники посилаються на наступні обставини.
Обвинувачений ОСОБА_11 посилається на те, що оскаржуваний вирок суду є незаконним та не відповідає фактичним обставинам справи.
Зокрема, пославшись на обставини, за яких він, ОСОБА_11 , разом з ОСОБА_12 та своїм партнером (товаришем) ОСОБА_17 11 листопада 2014 року поїхали до м. Кіровограда щоб відпочити у сауні, обвинувачений вказує на те, що наведені ним обставини вказують на наявну неповноту судового розгляду, оскільки судом першої інстанції були відхилені клопотання учасників судового провадження про допит певних осіб, а саме жінок, які були разом з ними у сауні та продавців магазину, до якого ОСОБА_17 ходив за спиртними напоями, які б могли підтвердити, що ознак примусового утримання ОСОБА_17 в сауні не було і що будь-хто в будь-який час мав змогу самовільно залишити приміщення сауни.
З огляду на ці та інші наведені у скарзі обставини обвинувачений ОСОБА_11 вказує на відсутність будь-яких фактів, які б могли вказувати на те, що потерпілий ОСОБА_17 утримувався у м. Кіровограді проти його волі, а тому висновок суду про те, що відносно потерпілого було вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 146 КК України, є недопустимим.
Як зазначає далі ОСОБА_11 , після відпочинку в сауні, вранці 13 листопаду 2014 року, він разом з ОСОБА_12 поїхали в м. Кривій Ріг до готелю «Дружба», оскільки в нього там були особисті справи та завчасно домовився з водієм ОСОБА_13 , щоб той під`їхав до готелю та привіз його особисті речі, а ОСОБА_17 в цей час залишився у сауні в м. Кіровограді.
Особисті речі йому, ОСОБА_11 , були потрібні для того, щоб поїхати до Германії на лікування, кошти на яке, в сумі 150 тисяч доларів США, він раніше взяв у позику в ОСОБА_21 , що останній підтвердив у суді під час допиту, і вони були при ньому під час перебування в готелі «Дружба». Коли до готелю в узгоджений час приїхав водій ОСОБА_13 , він разом з ним був затриманий працівниками міліції, які відібрали все,що у них було, в тому числі кошти на лікування.
Незважаючи на вищенаведене, суд з якихось невідомих підстав, не взяв до уваги показання свідка ОСОБА_21 , як доказ, хоча вони мали істотне значення для відповідності висновків суду фактичним обставинам справи.
Вказуючи на сумнівність та недопустимість як доказів показань свідка ОСОБА_19 , протоколу за результатами проведених негласних слідчих дій від 14.11.2014 року та постанови прокурора про контроль за вчиненням злочину, яку було долучено до справи лише під час судового розгляду і яка не відкривалась стороні захисту в порядку ст. 291 КПК України, обвинувачений ОСОБА_11 вказує на те, що його обвинувачення у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 189 та ч. 1 ст. 263 КК України, є безпідставним, оскільки інкриміновані йому дії повинні охоплюватися поняттям злочину та бути підтверджені законними доказами, яких в суді надано не було.
Крім цього, у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_11 звертає увагу на те, що при призначенні йому покарання суд першої інстанції не врахував, що він страждає на ряд важких захворювань, які зазначені у скарзі, а тому його подальше перебування під вартою несе пряму загрозу його життю.
Згідно вимог законодавства, при винесенні вироку суд повинен врахувати не тільки обставини кримінальної справи, а й стан здоров`я обвинуваченого, в даному випадку ОСОБА_11 , у якого наявні захворювання, які входять до переліку захворювань, які є підставою для звільнення від подальшого відбування покарання, а тому суд, як вважає обвинувачений, повинен був, на підставі ст. 84 КК України, звільнити його від покарання за хворобою.
Обвинувачений ОСОБА_13 посилається на те, що вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року в частині визнання його винним за ч. 2 ст. 146 КК України не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки 10 листопада 2014 року він, ОСОБА_13 , знаходився в м. Кривий Ріг, де займався перевезенням пасажирів на орендованому автомобілі, що можуть підтвердити свідки. Крім того, про те, що його не було в м. Києві вказують у своїх показаннях інші обвинувачені по справі, а також сам потерпілий ОСОБА_17 .
Згідно показанням свідка ОСОБА_22 , за адресою по АДРЕСА_6 , де знаходилась сауна, його, ОСОБА_13 також не було, що підтверджують інші обвинуваченні по справі.
Що стосується його обвинувачення за ч. 4 ст. 189 КК України, то він, ОСОБА_13 , будь-яких грошових коштів у потерпілого ОСОБА_17 не вимагав, та пістолет йому не належить. При його затриманні у нього не було вилучено будь-яких грошових коштів, які б належали потерпілому ОСОБА_17 , а вилучений у нього пістолет йому не належав, оскільки його відбитків пальців на ньому не було.
При цьому, як зазначає ОСОБА_13 , 13 листопада 2014 року об 11 год. 30 хв. він приїхав на орендованому автомобілі до готелю «Дружба» за адресою вул. Телевізійна, 12 в м. Кривий Ріг, за викликом клієнта ОСОБА_11 , де і був затриманий працівниками міліції.
Захисник обвинуваченого ОСОБА_12 адвокат ОСОБА_7 , вказуючи на незаконність та необґрунтованість оскаржуваного вироку щодо її підзахисного ОСОБА_12 , посилається на відсутність достатніх доказів для доведення винуватості останнього у вчиненні інкримінованих йому злочинів, з огляду на таке.
Проаналізувавши показання потерпілого ОСОБА_17 , його дружини та знайомих, а також викладені у вироку обставини з приводу обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, захисник зазначає про те, що вони не відповідають показанням самого потерпілого, а у вироку не зазначається, що саме розуміється під примусовим затриманням і які були причини неможливості залишення потерпілим квартири за невстановленою адресою у м. Києві.
Крім того, як зазначає захисник у скарзі, можливість покинути приміщення у потерпілого була під час його перебування у будинку, який розташований за адресою: АДРЕСА_6 , що, до речі, не оспорювалось самим потерпілим та було підтверджено показаннями в суді власника будинку - свідка ОСОБА_22 .
Висновок суду про те, що потерпілий не міг без загрози для життя та здоров`я залишити вказане приміщення, був зроблений на підставі власних домислів суддів, а тому є сумнівним той факт, що потерпілий утримувався проти його волі, оскільки можливість покинути місце свого перебування у нього була, але він з якихось причин нею не скористався, у зв`язку з чим висновки про те, що відносно потерпілого було вчинено злочин, передбачений ч. 2 ст. 146 КК України, є хибними.
Що стосується злочину, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, то захисник взагалі не погоджується з кваліфікацією та доведеністю даного складу належними та допустимими доказами, оскільки для застосування даної норми необхідно, щоб потерпілий зазнав реальні збитки. Грошові кошти в розмірі 203 100 доларів США потерпілому були повернуті. Доказів того, що передавалася більша сума не має, а показання свідка ОСОБА_19 у вироку викладені неправильно, оскільки в судовому засіданні, відповідаючи на запитання захисника, вказаний свідок відповів, що він не відкривав сумки і йому не відомо чи були там гроші у сумі 250 тисяч доларів США.
В реєстрі досудового розслідування міститься протокол за результатами проведення негласних слідчих дій від 14.11.2014 р., але згідно ч. 4 ст. 246 КПК України до нього повинна бути постанова прокурора про контроль за вчиненням злочину. Дану постанову прокурора від 12.11.2014 року було долучено до справи лише під час судового розгляду, в порядку ст.ст. 290, 291 КПК України вона стороні захисту не відкривалась, а тому цей доказ є недопустимим, однак суд першої інстанції безпідставно визнав його належність та послався на нього у своєму вироку.
Неналежними доказами, на думку захисника, є протокол пред`явлення особи до впізнання за фотознімками від 15.11.2014 року, оскільки його неможливо прочитати і отримати будь-яку інформацію, а протокол допиту потерпілого, в якому було б зафіксовано за якими ознаками він може впізнати підозрюваного не складався, а також протокол огляду місця події від 13.11.2014 року, оскільки огляд та складання протоколу здійснювалися не уповноваженою на це особою, а огляд приміщення, а саме готельного номеру, в якому перебував ОСОБА_12 взагалі було проведено з порушенням ст.ст. 233, 237 КПК України, оскільки по факту було проведено обшук, дозвіл на проведення якого повинен надавати слідчий суддя.
З приводу знайдених та вилучених пістолета Стєчкіна (АПС № АП 102) калібру 9 мм та 19 предметів схожих на патрони калібру 9 мм в номері, де знаходився ОСОБА_12 однозначно стверджувати, що це його пістолет та боєприпаси неможливо, оскільки безпосередньо у ОСОБА_12 вони не вилучалися, відбитків пальців, які б належали останньому, виявлено не було.
Враховуючи вищевикладене, захисник вважає, що в матеріалах справи відсутні належні та допустимі докази, які б свідчили про доведеність вини ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України.
Щодо обвинувачення ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України, захисник посилається на те, що воно ґрунтується виключно на показаннях працівників правоохоронних органів, які являються зацікавленими особами, а тому їх показання необхідно брати під сумнів. Будь-яких інших допустимих доказів, у тому числі незацікавлених свідків, у справі не має, а переглянуте в судовому засіданні відео про затримання начебто ОСОБА_12 в готелі «Дружба», сторона захисту не вбачає допустимим доказом, оскільки воно не розкривалося в порядку ст. 290 КПК України.
Таким чином, за наслідками розгляду апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_12 - адвокат ОСОБА_7 пропонує вирок суду скасувати, а провадження у справі щодо її підзахисного - закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.
Захисник обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_9 , вважаючи вирок суду незаконним та необґрунтованим, ухваленим з порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому таким, що підлягає скасуванню, посилається на наступне.
Зокрема, як вважає захисник ОСОБА_23 , оскаржуваний вирок не відповідає вимогам ст. 370 КПК України, оскільки надаючи оцінку результатам проведення контролю за вчиненням злочину, суд дійшов висновку, який не ґрунтується на вимогах закону, про те, що протокол огляду грошових коштів та особи, яка проводить передачу грошових коштів від 12.11.2014 р. (т. 2, а.с. 6-7), а також протокол за результатами проведення контролю за вчиненням злочину від 14.11.2014 року (т. 2, а.с. 8-9), є допустимими доказами тому, що вказані слідчі дії були проведені за постановою прокурора про проведення контролю за вчиненням злочину від 12.11.2014 р. (аркуш вироку 12), оскільки вказана постанова не відкривалась стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, а тому не може бути визнана допустимим доказом.
Крім того, що постанова прокурора не відкривалась стороні захисту, вона й за своїм змістом не відповідає вимогам процесуального закону, оскільки відповідно до ст. 246 КПК України, постанова прокурора про проведення негласної слідчої (розшукової) дії повинна містити, серед усього, відомості про особу (осіб), яка буде проводити негласну слідчу (розшукову) дію, однак цього зроблено не було. Зазначаючи в постанові про те, що контроль за вчиненням злочину у формі спеціального слідчого експерименту провести за участю ОСОБА_24 , прокурор, не вказав та не надав жодного статусу особі, яка фактично передала невідомим особам грошові кошти у сумі 250 тисяч доларів США, а саме ОСОБА_25 .
Що стосується змісту самого протоколу огляду грошових коштів та особи яка проводить передачу грошових коштів від 12.11.2014 року, то захисник звертає увагу перш за все на те, що КПК взагалі не передбачає такої окремої дії як «огляд та вручення грошових коштів для проведення контролю за вчиненням злочину». При цьому захисник звертає увагу на те, що в протоколі відсутні дані про справжність коштів, які були предметом злочину, оскільки під час даної слідчої дії був відсутній спеціаліст, а сам огляд особи та коштів проводився без участі понятих.
Таким чином, як вважає захисник, вказаний протокол є недопустимим доказом як за формою, так і за змістом, оскільки процесуальну дію, яка в ньому зазначена, неможливо провести у часовий проміжок, з огляду на кількість оглянутих та відкопійованих купюр 2500 шт.
Це стосується і протоколу за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій контроль за вчиненням кримінального правопорушення від 14.11.2014 року, оскільки спеціальний слідчий експеримент був проведений з грубим порушенням вимог КПК України, а сам зміст цієї слідчої дії був спотворений органом досудового розслідування, в результаті чого власне контроль за вчиненням злочину, фактично не проводився.
Відносно протоколів огляду місця події, які були складені співробітниками Довгинцівського РВ КМУ УМВС України у Дніпропетровській області, захисник звертає увагу на те, що сам огляд проводився не уповноваженими на те особами, оскільки в матеріалах кримінального провадження міститься лише постанова слідчого, якою співробітникам ГУ МВС України у Дніпропетровській області доручено тільки «встановити місцезнаходження осіб, причетних до вчинення зазначеного в постанові правопорушення та затримати останніх». При цьому проводити будь-які інші слідчі дії, якими є й огляд місця події, обшук автомобілів та готельних номерів - слідчий не доручав.
Одночасно захисник звертає увагу на те, що згідно протоколу огляду місця події від 13.11.2014 р. у ОСОБА_14 були вилучені грошові кошти в сумі 39900 доларів США, однак, в порушення вимог ч. 5 ст. 104 КПК України, в протоколі відсутній підпис самого ОСОБА_14 , як учасника слідчої дії, а також в порушення вимог відповідно Інструкції «Про порядок вилучення, обліку, зберігання та передачі речових доказів у кримінальних справах, цінностей та іншого майна органами дізнання, досудового слідства і суду», вилучені кошти не були належним чином опечатані та упаковані.
Крім цього суд, оглянувши лише 4 із 2500 купюр, зробив висновок про те, що і інші 2496 купюр, які судом взагалі не оглядалися є тими, які були оглянуті слідчим під час контролю за вчиненням злочину.
З огляду на ці та інші наведені у скарзі обставини, захисник зазначає про те, що суд обґрунтував вирок на доказах, які не були досліджені у ході судового розгляду.
Таким чином, підсумовуючи доводи, наведені в апеляційній скарзі, захисник обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 адвокат ОСОБА_9 вказує на те, що суд, під час ухвалення вироку, припустився істотних порушень кримінального процесуального закону. При цьому висновки суду, викладені у вироку, не вповідають обставинам кримінального провадження.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та заперечував проти апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників; пояснення обвинувачених та їх захисників, які, кожен окремо, підтримали апеляційні скарги подані обвинуваченими та їх захисниками та заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинувачених; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що жодна з поданих скарг, як сторони обвинувачення, так і сторони захисту, не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.
Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в незаконному позбавленні волі людини, вчиненому з корисливих мотивів за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_12 , крім того, із застосуванням зброї, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, а також у вимозі передачі чужого майна з погрозою насильства над потерпілим, обмеженні прав, свобод та законних інтересів останнього (вимаганні), за попередньою змовою групою осіб, що завдало майнової шкоди в особливо великих розмірах, а ОСОБА_11 , крім того, повторно, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України; ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_13 у незаконному придбанні та носінні вогнепальної зброї та боєприпасів, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України; ОСОБА_12 у погрозі вбивством працівнику правоохоронного органу, у зв`язку з виконанням цим працівником своїх службових обов`язків, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 345 КК України; ОСОБА_14 у пособництві в підробленні офіційного документу, який видається та посвідчується установою, яка має право видавати та посвідчувати такі документи і який надає права, а також у самовільному присвоєнні владних повноважень службової особи, поєднаному із вчиненням суспільно-небезпечного діяння незаконного позбавлення волі людини та з використанням службового посвідчення працівника правоохоронного органу, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, відповідно ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 та ч. 2 ст. 353 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.
Зокрема, незважаючи на невизнання своєї вини у вчиненні інкримінованих згідно вироку кримінальних правопорушень обвинуваченими ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 та часткове визнання своєї вини обвинуваченими ОСОБА_15 та ОСОБА_14 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, а останнього ще й у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 та ч. 2 ст. 353 КК України, їх вина у повному обсязі підтверджується дослідженими під час судового розгляду та наведеними у вироку доказами, а саме:
- показаннями потерпілого ОСОБА_17 про обставини, за яких його було позбавлено волі, з використанням службового посвідчення працівника правоохоронного органу обвинуваченим ОСОБА_14 та застосуванням зброї обвинуваченим ОСОБА_12 , а також про обставини вимагання обвинуваченими грошових коштів за його звільнення в особливо великих розмірах;
- показаннями свідка ОСОБА_24 , який повідомив суду про те, що 10.11.2014, від дружини ОСОБА_17 ОСОБА_26 , йому стало відомо про викрадення її чоловіка, після чого вони викликали працівників міліції. Наступного дня, 11.11.2014, до нього, ОСОБА_24 , зателефонував безпосередньо ОСОБА_17 та сказав щоб він зателефонував ОСОБА_27 з метою пошуку останнім грошових коштів у сумі 500 тисяч доларів США, оскільки його викрали та вимагають викуп. Згодом сума викупу зменшилась до 250 тисяч доларів США. Також свідок повідомив про те, що ОСОБА_17 та особи, які його викрали, періодично телефонували з різних номерів та повідомляли про умови передачі грошових коштів, у тому числі про те, що кошти повинен привести та передати ОСОБА_19 . Через деякий час, після того, як ОСОБА_19 поїхав відвозити кошти за звільнення ОСОБА_17 , останній йому зателефонував та повідомив, що його звільнили та повідомив місце свого знаходження. Дізнавшись про місце знаходження ОСОБА_17 , він, ОСОБА_24 , зранку 13.11.2014 забрав потерпілого та відвіз його до м. Києва;
- показаннями свідків ОСОБА_26 , ОСОБА_27 та ОСОБА_19 , які повністю узгоджуються між собою та показаннями потерпілого ОСОБА_17 та свідка ОСОБА_24 . Крім того, свідок ОСОБА_19 повідомив суду про те, що після отримання інформації про час та місце передачі коштів, він, близько 01 год. 13.11.2014, приїхавши до вказаного йому місця та прочекавши більше години, передав кошти у сумі 250 тисяч доларів США особі, якій необхідно було передати вказані кошти;
- показаннями допитаних в якості свідків співробітників міліції ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 , які повідомили суду не лише про обставини затримання обвинувачених, а й про обставини погрози вбивством за допомогою гранати «Ф1» працівнику правоохоронного органу, а саме ОСОБА_28 , у зв`язку з виконанням цим працівником своїх службових обов`язків, яку обвинувачений ОСОБА_12 тримав у руці;
- показаннями свідка ОСОБА_31 , якого було запрошено для участі в якості понятого при проведенні огляду автомобіля «Санг Йонг», власник якого назвав себе ОСОБА_11 .
Крім цього, на обґрунтування своїх висновків суд першої інстанції послався на те, що 12.11.2014, постановою про проведення контролю за вчиненням злочину, прокурором було вирішено провести негласну слідчу (розшукову) дію - контроль за вчиненням злочину за участю ОСОБА_24 .
Цього ж дня, протоколом огляду грошових коштів для проведення контролю за вчиненням злочину та особи, яка проводить передачу грошових коштів під час контролю за вчиненням злочину, оглянуті 250 тисяч доларів США - 2500 купюр номіналом 100 доларів, які вручені ОСОБА_24 для подальшої передачі та документування обвинувачених.
Протоколом за результатами проведення негласних (розшукових) дій, контроль за вчиненням кримінального правопорушення від 14.11.2014, зафіксовано, що ОСОБА_24 передав вказані кошти особі на ім`я ОСОБА_32 12.11.2014 на автомобільній дорозі між м. Умань та м. Знам`янка.
Також вина обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів підтверджується наступними, наведеними у вироку доказами, а саме:
- протоколом огляду місця події від 13.11.2014 та протоколом огляду речей від 17 листопада 2014 року, відповідно до яких у ОСОБА_12 були виявлені та вилучені грошові кошти в сумі 13200 доларів США, 132 купюри по 100 доларів;
- протоколом огляду місця події від 13.11.2014 та протоколом огляду речей від 17 листопада 2014 року, відповідно до яких під час проведення огляду автомобіля «Санг Йонг», яким користувалися ОСОБА_11 та ОСОБА_13 , були виявлені та вилучені грошові кошти в сумі 150 000 доларів США, 1 500 купюр по 100 доларів;
- протоколом огляду місця події від 13.11.2014 та протоколом огляду речей від 10 грудня 2014 року, відповідно до яких у ОСОБА_14 були виявлені та вилучені грошові кошти в сумі 39900 доларів США, 399 купюр по 100 доларів.
Під час судового розгляду, як зазначено у вироку суду, в ході огляду грошових купюр - доларів США, встановлено співпадіння серій та номерів купюр, які вручались ОСОБА_24 для проведення контролю за вчиненням злочину 12.11.2014 та тих, які вилучені у ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , ОСОБА_13 та ОСОБА_14 13.11.2014.
На підтвердження вини ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, а саме у незаконному придбанні та носінні вогнепальної зброї та боєприпасів, та вини ОСОБА_14 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 та ч. 2 ст. 353 КК України, а саме у пособництві в підробленні офіційного документу, який видається та посвідчується установою, яка має право видавати та посвідчувати такі документи і який надає права, а також у самовільному присвоєнні владних повноважень службової особи, поєднаному із вчиненням суспільно-небезпечного діяння незаконного позбавлення волі людини та з використанням службового посвідчення працівника правоохоронного органу, суд першої інстанції послався у вироку не тільки на відповідні протоколи, складені 13.11.2014 під час оглядів місця події за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Телевізійна, 12, неподалік готельного комплексу «Дружба», в ході яких у ОСОБА_12 , ОСОБА_11 та ОСОБА_13 виявлені та вилучені предмети схожі на зброю та боєприпаси до неї, а у ОСОБА_14 виявлено та вилучено посвідчення працівника правоохоронного органу, а й на висновки експертів, зокрема:
- висновок експерта № 895 від 14.11.2014 про те, що вилучені 13.11.2014 під час проведення огляду місця події за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Телевізійна, 12, неподалік готельного комплексу «Дружба», у ОСОБА_11 : предмет схожий на пістолет з маркуванням « НОМЕР_2 », відноситься до короткоствольної, нарізної вогнепальної зброї (пістолет «ТТ»); предмет схожий на пістолет з маркуванням «МАКЕТ НОМЕР_3 », відноситься до короткоствольної, нарізної вогнепальної зброї; 31 предмети схожі на патрони, відносяться до боєприпасів до нарізної вогнепальної зброї, пістолетів «ТТ»; 5 предметів схожі на патрони, відносяться до боєприпасів до нарізної вогнепальної зброї, пістолетів «ТТ»;
- висновок експерта № 894 від 14.11.2014 про те, що виявлений у ОСОБА_12 предмет схожий на пістолет є самозарядним пістолетом системи Стєчкіна (АПС) № НОМЕР_4 , калібру 9 мм, виготовлений промисловим способом на Іжевському механічному заводі у 1956 році та є короткоствольною вогнепальною зброєю. 19 предметів схожі на патрони є військовими пістолетними патронами калібру 9х18 мм (ПМ) та боєприпасами до нарізної вогнепальної зброї;
- висновок експерта № 893 від 14.11.2014 про те, що з числа предметів схожих на пістолет та патрони, що були вилучені 13.11.2014 під час проведення огляду місця події за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Телевізійна, 12, неподалік готельного комплексу «Дружба», у ОСОБА_13 : предмет схожий на пістолет є короткоствольною вогнепальною зброєю - нарізним самозарядним пістолетом «ПМ» калібру 9х18 мм, № НОМЕР_5 , виготовлений промисловим способом на Іжевському механічному заводі у 1987 році; 27 предметів є боєприпасами до військової нарізної вогнепальної зброї - пістолетними патронами калібру 9х18 мм;
- висновок експерта № 58/26-33 від 15.12.2014 про те, що вилучені у присутності співробітника міліції ОСОБА_29 13.11.2014 під час проведення огляду місця події за адресою: Дніпропетровська область, м. Кривий Ріг, вул. Телевізійна, 12, в приміщенні готельного комплексу «Дружба» предмети, схожі на запал та корпус гранати «Ф1» є боєприпасами та утворюють собою ручну осколкову гранату «Ф1»;
- висновок експерта № 660/тдд від 15.12.2014, згідно якого надане на дослідження службове посвідчення працівника міліції НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_18 , яке вилучене у ОСОБА_14 не відповідає аналогічним документам, які знаходяться в офіційному обігу на території України. Зображення лицевої та зворотної сторони службового посвідчення працівника міліції НОМЕР_6 на ім`я ОСОБА_18 нанесено за допомогою копіювально - множильної техніки, струменевим способом.
За результатами проведення портретної експертизи від 12.03.2015, експерт дійшов висновку, що на посвідченні працівника міліції УКМ № 137912 на ім`я ОСОБА_18 , зафіксовано, ймовірно, одну й ту ж особу - ОСОБА_14 .
Оцінюючи наведені у вироку показання допитаних в судовому засіданні свідків ОСОБА_21 , який надавав ОСОБА_11 під розписку позику на лікування у розмірі 150 тисяч доларів США, а також ОСОБА_22 , власника сауни в м. Кіровоград, де, зі слід останнього, відпочивали ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_17 , суд першої інстанції фактично визнав їх недостовірними доказами, які спростовуються іншими, наведеними у вироку доказами.
Перевіряючи оскаржуваний вирок суду в межах поданих апеляційних скарг, перш за все сторони захисту, оскільки саме в них оспорюються фактичні обставини інкримінованих обвинуваченим кримінальних правопорушень та доведеність їх вини у вчиненні цих правопорушень належними та допустимими доказами, колегія суддів дійшла наступних висновків.
По-перше, незважаючи на доводи апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників, вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 відповідає вимогам ст. 370 КПК України, на предмет його законності, оскільки його ухвалено компетентним судом згідно з нормами матеріального права та з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених кримінальним процесуальним законом.
Підстав, передбачених ч. 2 ст. 412 КПК України, за яких судове рішення у будь-якому разі підлягає скасуванню, в тому числі через порушення таємниці наради суддів, судом апеляційної інстанції, за наслідками розгляду апеляційних скарг, не встановлено.
По-друге, оскаржуване судове рішення, колегія суддів визнає обґрунтованим, оскільки формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінальних правопорушень, форми вини та мотивів їх вчинення ґрунтується на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду, які в сукупності отримали належну правову оцінку з точки їх достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, в даному випадку для ухвалення обвинувального вироку.
При цьому, колегія суддів не погоджується з доводами апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_7 щодо не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості вказаних обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів, а також з доводами апеляційної скарги захисника обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_9 щодо не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості його підзахисних у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України, оскільки всі ці доводи не спростовують обґрунтованості тих висновків, яких дійшов суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного вироку.
Більш того, заслухавши в суді апеляційної інстанції показання обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які повністю визнали свою вину у вчиненні незаконного позбавлення волі ОСОБА_17 за попередньою змовою групою осіб, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, а ОСОБА_14 , крім того, у пособництві в підробленні офіційного документу, який видається та посвідчується установою, яка має право видавати та посвідчувати такі документи і який надає права, а також у самовільному присвоєнні владних повноважень службової особи, поєднаному із вчиненням суспільно-небезпечного діяння незаконного позбавлення волі людини та з використанням службового посвідчення працівника правоохоронного органу, тобто у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених, відповідно ч. 5 ст. 27, ч. 1 ст. 358 та ч. 2 ст. 353 КК України, колегія суддів переконалася в обґрунтованості висновків суду першої інстанції щодо належності, допустимості та достовірності показань потерпілого ОСОБА_17 в суді першої інстанції про обставини його незаконного позбавлення волі, а також вимагання передачі грошових коштів в особливо великих розмірах за його звільнення, а також інших, наведених у вироку доказів, які в сукупності, з огляду на їх послідовність, логічність, взаємозвязок та узгодженість між собою, стали достатніми підставами для встановлення доведеності винуватості кожного із обвинувачених у вчиненні інкримінованих їм злочинів.
По-третє, доводи апеляційних скарг щодо недопустимості окремих доказів, які були покладені в основу вироку, а саме протоколу огляду грошових коштів та особи для проведення контролю за вчиненням злочину від 12.11.2014 та протоколу за результатами проведення негласних (розшукових) дій, контролю за вчиненням кримінального правопорушення від 14.11.2014, які були складені на підставі постанови прокурора від 12.11.2014 про проведення контролю за вчиненням злочину за участю ОСОБА_24 , яка, за твердженнями апелянтів, не відкривалась стороні захисту в порядку ст. 290 КПК України, не можуть бути визнані такими, що не заслуговують на увагу, оскільки відповідно до вимог ст. 94 КПК України, кожен доказ повинен отримати оцінку з точки зору його належності, допустимості та достовірності, урахуванням положень, передбачених ст. 87 цього Кодексу.
Однак, незалежно від того, чи являються вказані докази, а саме не відповідна постанова прокурора, а складені на її основі протоколи відповідних процесуальних дій допустимими доказами, чи ні, це не може вплинути на остаточне рішення по справі, оскільки у вироку наведено достатньо інших доказів, які підтверджують доведеність вини обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 189 КК України.
Більш того, навіть якщо погодитися з доводами апеляційних скарг сторони захисту і виключити із вироку посилання на вказані вище протоколи, так само як і посилання на дослідження судом першої інстанції речових доказів грошових коштів у доларах США, які були вилучені в обвинувачених під час їх затримання, з огляду на те, що суд дослідив лише чотири купюри номіналом 100 доларів кожна, а решта коштів не досліджувалась взагалі, вказані обставини, не можуть впливати на законність судового рішення в частині засудження обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за ч. 4 ст. 189 КК України, оскільки відповідно до вимог закону, цей злочин вважається закінченим, з моменту пред`явлення майнової вимоги, в даному випадку вимоги про передачу грошових коштів у сумі 250 тисяч доларів США за звільнення потерпілого ОСОБА_17 , а тому сам факт передачі обвинуваченим цих коштів або їх вилучення у них не має значення для кваліфікації скоєного ними за цією статтею.
Тим більше, що обвинувачення ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за цією статтею ґрунтується не стільки на вказаних вище письмових доказах, скільки на показаннях потерпілого ОСОБА_17 , свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_26 , ОСОБА_27 , ОСОБА_19 , які не викликають сумнівів у своїй достовірності та в сукупності з іншими доказами, в тому числі показаннями в суді апеляційної інстанції обвинувачених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , дозволяють стверджувати про те, незаконне позбавлення волі ОСОБА_17 було пов`язане саме з вимаганням грошових коштів за його звільнення, а не з будь-якими іншими мотивами.
Що ж стосується інших доводів апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників, то вони не можуть бути визнані обґрунтованими, оскільки повністю спростовуються тими доказами, на які суд першої інстанції послався у своєму вироку і які не викликають у колегії суддів будь-яких сумнівів щодо їх об`єктивності та достовірності.
Крім того, в оскаржуваному судовому рішенні наведені мотиви, з яких суд першої інстанції не взяв до уваги докази сторони захисту, зокрема показання свідків ОСОБА_21 та ОСОБА_22 , які вони надавали в суді першої інстанції.
Таким чином, виходячи з вищенаведеного, колегія суддів не вбачає законних підстав для задоволення апеляційних скарг сторони захисту та скасування або зміни оскаржуваного вироку, виходячи з наведених у них доводів.
Призначаючи покарання обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 , суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку суду, у відповідності до вимог ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчинених ними злочинів та особу кожного із них.
При цьому, обставин, які, відповідно до вимог ст. 66 КК України, пом`якшують покарання щодо всіх обвинувачених, крім ОСОБА_13 , а також обставин, які, відповідно до вимог ст. 67 КК України, обтяжують покарання, крім обвинуваченого ОСОБА_11 , судом не встановлено.
Обставинами, що пом`якшують покарання обвинуваченого ОСОБА_13 суд визнав те, що він страждає на тяжке захворювання, а також відсутність судимостей.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого ОСОБА_11 суд визнав рецидив злочинів.
Крім цього, при обранні обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 міри покарання, судом були враховані їх відношення до вчиненого, матеріали, що характеризують особу кожного із них, зокрема позитивні характеристики, наявність у ОСОБА_11 ряду тяжких захворювань, а також малолітніх дітей на утриманні, як у ОСОБА_11 , так і у ОСОБА_12 .
На підставі вищевикладеного, суд першої інстанції визнав за необхідне обрати ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 покарання у виді позбавлення волі, оскільки перевиховання та виправлення кожного із них не можливе без їх ізоляції від суспільства, однак, мета їх покарання, як вважає суд, може бути досягнута у разі відбуття ними покарання не в максимальних межах санкцій інкримінованих їм злочинів.
З урахуванням вищенаведеного, суд також визнав за необхідне обрати обвинуваченому ОСОБА_13 покарання, пов`язане з реальним позбавленням волі, проте, враховуючи наявність декількох обставин, що пом`якшують його покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, знайшов за доцільне призначити йому основне покарання за ч. 4 ст. 189 КК України, із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, тобто нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 4 ст. 189 КК України.
Наведені в оскаржуваному вироку мотиви призначення покарання кожному із обвинувачених, не суперечать загальним засадам призначення покарання, передбаченим ст. 65 КК України, в тому числі щодо того, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.
У зв`язку з цим, приймаючи до уваги ступінь тяжкості вчинених обвинуваченими злочинів; роль і дії кожного співучасника у злочинах, які вчинялись ними за попередньою змовою групою осіб; особу кожного із них та обставини , що пом`якшують та обтяжують покарання, колегія суддів вважає, що, незважаючи на доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, призначене кожному із обвинувачених покарання, як окремо за кожний інкримінований злочин, та і за сукупністю інкримінованих злочинів, відповідно до вимог ст. 70 КК України, не може бути визнане таким, що не відповідає ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, оскільки в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному провадженні не наведено переконливих доводів на підтвердження того, що призначене обвинуваченим ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 та ОСОБА_13 покарання, за своїм видом чи розміром, є явно несправедливим через м`якість.
Це стосується і доводів апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні щодо неправильного застосування судом закону України про кримінальну відповідальність при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_13 , із застосування ст. 69 КК України, оскільки висновок про це прокурора не ґрунтується на вимогах закону та матеріалах кримінального провадження.
Зокрема, враховуючи найменш активну участь обвинуваченого ОСОБА_13 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 146 та ч. 4 ст.189 КК України, колегія суддів, незважаючи на невизнання обвинуваченим своєї вини, погоджується з висновком суду першої інстанції про можливість призначення ОСОБА_13 покарання за ч. 4 ст. 189 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу, з огляду на те, що закон не забороняє суду визнавати пом`якшуючими покарання будь-які обставини встановлені під час судового розгляду, які не зазначені в ч. 1 ст. 66 КК України.
За таких обставин, за наслідками апеляційного розгляду за скаргами сторони обвинувачення та сторони захисту на вирок суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції визнав за необхідне ухвалити рішення, яким апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_16 , обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, ухвалений щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 без змін.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :

Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_16 , обвинувачених ОСОБА_11 , ОСОБА_13 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 адвоката ОСОБА_7 та захисника обвинувачених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 адвоката ОСОБА_9 залишити без задоволення, а вирок Оболонського районного суду м. Києва від 25 лютого 2016 року, ухвалений щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 без змін.
З урахуванням вимог ч. 5 ст. 72 КК України, в редакції Закону України від 26.11.2015 № 838-VІІІ, вважати ОСОБА_13 таким, що відбув призначене йому судом основне покарання у виді 5 років позбавлення волі, у зв`язку з чим запобіжний захід щодо нього у виді особистого зобов`язання, обраний до набрання вироком законної сили скасувати.
Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженими, які тримаються під вартою, в той самий строк з дня вручення їм копії судового рішення.

Судді: __________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/203/2018
Категорія: ч.2 ст. 146, ч. 4 ст. 189, ч. 1 ст. 263, ч. 1 ст. 345, ч. 2 ст. 353, ч. 5 ст. 27 ч. 1 ст. 358, ч. 4 ст. 358 КК України
Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_33
Доповідач - суддя ОСОБА_1