У Х В А Л А

17 жовтня 2017 року м. Київ

Суддя Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ОСОБА_2, розглянувши заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2017 року щодо нього,

в с т а н о в и в:

вироком Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2016 року ОСОБА_1 засуджено за частиною другою статті 121 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк сім років шість місяців.

Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року вказаний вирок залишено без змін.

Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 6 квітня 2017 року відмовив у задоволенні касаційних скарг засудженого та його захисника Савчука Б.Б., а судові рішення залишив без зміни.

Засуджений ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду України з заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2017 року щодо нього з підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК).

Ухвалою Верховного Суду України від 8 вересня 2017 року ОСОБА_1 поновлено строк на оскарження зазначеного судового рішення суду касаційної інстанції.

Ухвалою судді Верховного Суду України від 8 вересня 2017 року заявнику повідомлено про невідповідність його заяви вимогам статей 448 та 449 КПК і визначено строк для усунення недоліків до 2 жовтня 2017 року.

Заявника письмово було поінформовано про те, що його заява не містить належного обґрунтування неоднакового застосування судом касаційної інстанції норми права, що міститься у статті 291 КПК, з відповідним аналізом та порівнянням змісту оспореного і порівнюваного судових рішень.

Водночас вказувалося на те, що деталізація неоднаково застосованої норми права, передбаченої КПК, має здійснюватися з урахуванням положень про особливості структури кримінальної процесуальної норми, оскільки юридична техніка КПК допускає розміщення гіпотези, диспозиції та санкції в межах різних його статей.

Отже, крім посилання на норму процесуального права, яка неоднаково застосована, заява мала містити також обґрунтування неоднакового застосування тих норм КПК, що регламентують юридичні наслідки такого застосування.

Крім того, засудженому роз'яснювалось, що в разі невиконання в установлений строк вимог цієї ухвали заяву буде йому повернуто.

У межах наданого строку, засуджений ОСОБА_1 подав нову (уточнену) заяву, проте як убачається з її змісту всіх указаних в ухвалі судді недоліків ним усунуто не було.

Зокрема, у заяві не зазначено належного порівняння висновків суду касаційної інстанції щодо застосування норми права, яка міститься в статті 291 КПК, наведеними у рішенні, про перегляд якого порушено питання в заяві з рішеннями, наданими заявником для порівняння.

Посилання заявника на норму права, яка, на його думку, неоднаково застосована судом касаційної інстанції, викладено без урахування положень про особливості структури кримінальної процесуальної норми.

До того ж, засуджений у заяві повторно послався на ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня та 12 листопада 2015 року, хоча в ухвалі судді Верховного Суду України від 8 вересня 2017 року вказувалось, що ці судові рішення не можна вважати належним прикладом для порівняння висновків касаційного суду про застосування норми права, передбаченої статтею 291 КПК.

У якості усунення недоліків засуджений посилається на ухвалу Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 23 грудня 2015 року. Зазначеним судовим рішенням було скасовано ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 11 серпня 2015 року щодо ОСОБА_8, ОСОБА_9, ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 і призначено новий розгляд у суді апеляційної інстанції. Однак, як вбачається зі змісту зазначеної ухвали, підставою для скасування рішення апеляційного суду стала невідповідність призначеного ОСОБА_9 покарання тяжкості вчинених ним злочинів та особі засудженого внаслідок м'якості, а щодо ОСОБА_10, ОСОБА_11, ОСОБА_12, ОСОБА_13, ОСОБА_14, ОСОБА_15, ОСОБА_16, ОСОБА_17 - неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Висновку про застосування норми права, передбаченої статтею 291 КПК зазначене рішення суду касаційної інстанції не містить.

Додана засудженим до заяви копія ухвали Верховного Суду України від 19 липня 2017 року є судовим рішенням про відкриття провадження і не містить висновку про застосування норми права, яка на думку заявника, неоднаково застосована судом касаційної інстанції.

Згідно копії постанови Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року (провадження № 5˗328кс16), доданої засудженим до заяви, як підстави для перегляду Верховним Судом України рішення суду касаційної інстанції, відмовлено в задоволенні заяви заступника Генерального прокурора України. Зокрема, у ній зазначено, що Верховний Суд України вважає правильним висновок касаційного суду про те, що відсутність вказівки в обвинувальному акті щодо ОСОБА_4 на його обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, яке перешкодило судам нижчих інстанцій ухвалити законні та обґрунтовані рішення, й таким, що є підставою для їх скасування. Крім того, у зазначеній постанові міститься висновок про те, що усталена практика Верховного Суду України свідчить, що положення пункту 2 частини першої статті 445 КПК не гарантує права на відновлення кримінального провадження та, зазвичай, не є застосовною до заяв щодо такого відновлення в порядку глави 33 КПК у завершених судових справах, якщо тільки природа, специфічні риси та обсяги провадження щодо певної скарги у чинній (чотириланковій) правовій системі не є такими, що охоплюються сферою застосування пункту 2 частини першої статті 445 КПК та гарантіями справедливого суду, якими він наділяє сторони провадження.

При цьому засуджений не навів обґрунтування того, яким чином висновки суду касаційної інстанції у провадженні щодо нього суперечать наведеним вище висновкам, що містяться у постанові Верховного Суду України від 24 листопада 2016 року.

Отже, протягом установленого строку засуджений ОСОБА_1 не усунув усі зазначені в ухвалі судді недоліки, а тому заява підлягає поверненню заявнику на підставі пункту 1 частини четвертої статті 450 КПК.

Повернення заяви з підстав, передбачених частиною четвертою статті 450 КПК, не перешкоджає повторному зверненню у разі належного оформлення заяви або з інших підстав, ніж ті, які були предметом розгляду.

На підставі викладеного, керуючись пунктом 1 частини четвертої статті 450 Кримінального процесуального кодексу України,

у х в а л и в:

заяву засудженого ОСОБА_1 про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 6 квітня 2017 року, ухвали Апеляційного суду Рівненської області від 30 червня 2016 року та вироку Рокитнівського районного суду Рівненської області від 11 лютого 2016 року щодо нього повернути заявнику.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суддя

Верховного Суду України ОСОБА_2