Справа №212/6842/17
В И Р О К

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

24 січня 2018 року м. Кривий Ріг

Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ;

за участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні в міста Кривому Розі кримінальне провадження від 19 липня 2017 року за № 0002020 по обвинуваченню:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Кривого Рогу Дніпропетровської області, громадянина України, українця, з вищою освітою, не працюючого, не одруженого, раніше не судимого, має на утриманні одну неповнолітню дитину ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , зареєстрованого та мешкаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України,

за участі прокурора Криворізької місцевої прокуратури № 2 ОСОБА_5 , потерпілої ОСОБА_6 ,захисника обвинуваченого ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_3 , -

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Жовтневого районного суду міста Кривого Рогу Дніпропетровської області № 2-1320/14 від 23 квітня 2014 року ухвалено стягувати з обвинуваченого ОСОБА_3 аліменти в розмірі 1/4 частини з усіх видів його заробітку, на утримання неповнолітнього сина ОСОБА_4 ІНФОРМАЦІЯ_2 , на користь ОСОБА_6 , до досягнення дитиною повноліття, але не менше ніж 30 % від прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи стягнення з 12 лютого 2014 року.

Постановою державного виконавця Покровського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області від 05 червня 2014 року було відкрите виконавче провадження № АСВП 43596946.

Однак ОСОБА_3 , будучи обізнаний з про те, що згідно вказаного рішення суду він зобов`язаний до виплати аліментів на утримання дитини, а також про кримінальну відповідальність за ст. 164 КК України, умисно, в період часу з 12 лютого 2014 року по 01 жовтня 2017 року злісно ухилявся від сплати аліментів.

На виклики державного виконавця від 29 січня 2015 року, 19 квітня 2016 року, 25 липня 2016 року, 26 жовтня 2016 року, не реагував. Згідно ст. 150 Сімейного кодексу України, на батьків покладено обов`язок щодо виховання та розвитку дитини, що включає і матеріальне забезпечення. Однак, ОСОБА_3 , будучи працездатним та достеменно знаючи про свій обов`язок щодо виплати аліментів на утримання дитини заходів до працевлаштування не приймає, до центру зайнятості з питань працевлаштування не звертався, добровільної матеріальної допомоги на утримання сина не надає. Відповідно до ч. 4 ст. 155 Сімейного кодексу України, ухилення батьків від виконання батьківських обов`язків є підставою для покладення на них відповідальності, встановленої законом.

Згідно довідки - розрахунку, наданої державним виконавцем Покровського відділу державної виконавчої служби міста Кривий Ріг Головного територіального управління юстиції в Дніпропетровській області, за виконавчим листом № 2-1320/14 від 23 квітня 2014 року була нарахована виплата коштів на користь ОСОБА_6 за лютий 2014 року 593,18 гривень; за березень 2014 року 977, 07 гривень; з квітня 2014 року по жовтень 2015 року - 1038,14 гривень за кожний місяць; з грудня 2015 року по травень 2016 року - 1218,02 гривень за кожний місяць, з червня 2017 року по квітень 2017 року - 1352,94 гривень за кожний місяць; з травня по серпень 2017 -1417,47 гривень за кожний місяць та за вересень 2017 - 1852,85 гривень, тобто станом на 01 жовтня 2017 року всього заборгованість становить 51949 гривень 53 копійки.

ОСОБА_3 не хворий, не є інвалідом, працездатний, навмисно від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дитини ухиляється, добровільної матеріальної допомоги на утримання дитини не надає, хоча працює неофіційно та отримує дохід, але допомоги по догляду за дитиною: кошти, їжу, одяг, житло, необхідний догляд у випадку хвороби не надає, участь у вихованні дитини не приймає.

В результаті злісного ухилення від сплати аліментів, встановлених вищевказаним рішенням суду, у ОСОБА_3 в період з 12 лютого 2014 року по 01 жовтня 2017 року утворилась заборгованість в сумі 51949 гривень 53 копійки, що сукупно складає суму виплат більше ніж за три місяця відповідних платежів.

Допитаний в судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 , свою вину у вчиненні інкримінованого йому органом досудового розслідування кримінального правопорушення визнав повністю, погодившись з кваліфікацією вчиненого ним діяння, щиро розкаявся та пояснив, що дійсно йому відомо про те, що згідно рішення суду він зобов`язаний до сплати аліментів на утримання дитини, а також про кримінальну відповідальність за ст. 164 КК України, однак умисно, в період часу з 12 лютого 2014 року по 01 жовтня 2017 року не сплачував аліменти. Цивільний позов не визнав, просив в задоволенні цивільного позову відмовити.

Потерпіла ОСОБА_6 в судовому засіданні цивільний позов підтримала, просила його задовольнити, при призначенні покарання посилалась на рішення суду.

Даючи оцінку показанням обвинуваченого ОСОБА_3 , суд визнає їх правдивими і достовірними, оскільки вони послідовні, об`єктивно і досить повно відображають обставини скоєного обвинуваченим кримінального правопорушення (злочину), підстав для самообмови судом не встановлено.

Враховуючи, що обвинувачений ОСОБА_3 визнав вину в повному обсязі, зі згоди учасників судового провадження, суд на підставі ч.3 ст.349 КПК України не досліджував всі докази, оскільки є переконання в тому, що обвинувачений правильно розуміє зміст фактичних обставин, які ним не оскаржуються, усвідомлює неможливість у подальшому оскаржити ці обставини в апеляційному порядку, а тому відсутні сумніви відносно добровільності та істинності його позиції.

Дослідивши та аналізуючи вивчені в справі докази суд приходить до висновку, що обвинувачений ОСОБА_3 , винуватий у вчиненні зазначених вище дій, та кваліфікує його дії за ч.1 ст.164 КК України за ознаками злісного ухилення від виплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліменти).

Згідно з ч. 3 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів. Виходячи із принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації - покарання має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу.

У відповідності до вимог ст. 50 КК України при призначенні міри покарання обвинуваченому, суд вважає за необхідне призначити такий захід примусу, який би був відповідною мірою кари за скоєне, сприяв виправленню засудженого та запобігав вчиненню інших злочинів.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 , згідно з вимогами ст. 65-67 КК України та роз`ясненнями постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» (з наступними змінами), суд з додержанням принципів законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до злочинів невеликої тяжкості, вчиненим умисно, особу винного, який раніше не судимий, на обліку у лікаря психіатра не перебуває і не перебував, перебуває на обліку у лікаря нарколога під диспансерним наглядом з серпня 2013 року з приводу психічного поведінкового розладу внаслідок вживання алкоголю, синдром залежності, згідно характеристики за місцем проживання характеризується посередньо, обставинами що пом`якшують покарання є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, обставин, що обтяжують покарання судом не встановлено.

Суд прийшов до висновку, що обвинуваченому ОСОБА_3 , слід обрати покарання, достатнє і необхідне для його виправлення та попередження скоєння ним нових злочинів, у виді громадських робіт в межах санкції ч.1 ст.164 КК України.

Вимогами ст.23 ЦК України встановлено, що особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім"ї чи близьких родичів. Моральна шкода відшкодовується грішми, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості. Моральна шкода відшкодовується одноразово, якщо інше не встановлено договором або законом.

У відповідності до ст.1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявністю її вини.

За змістом п.5 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому.

Беручи до уваги характер та обсяг страждань потерпілої ОСОБА_6 , суд приходить до висновку, що заявлений цивільний позов потерпілої ОСОБА_6 слід задовільнити частково та стягнути з обвинуваченого ОСОБА_3 в користь потерпілої ОСОБА_6 в якості відшкодування моральної шкоди по 2000 грн.

Ручові докази відсутні. Процесуальних витрат немає.

Керуючись ст.368-371, 373-375 КПК України, суд

УХВАЛИВ:

ОСОБА_3 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч.1 ст.164 КК України і призначити йому покарання у виді громадський робіт строком на 100 (сто) годин.

Запобіжний захід ОСОБА_3 до набрання вироком законної сили залишити без змін особисте зобов`язання.

Цивільний позов задовольнити частково, стягнути з ОСОБА_3 на користь ОСОБА_6 2000 (дві тисячі) грн. у відшкодування моральної шкоди.
Вирок може бути оскаржений до апеляційного суду Дніпропетровської області через Жовтневий районний суд м. Кривого Рогу Дніпропетровської області протягом 30 днів з дня його проголошення.

Судове рішення суду першої інстанції не може бути оскаржене в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано судом недоцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Обвинуваченому та прокурору копія вироку вручається негайно після його проголошення.

Суддя ОСОБА_1