Дата документу Справа № 335/5288/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження №11-кп/778/219/18 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний №335/5288/15-кСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
Категорія: ч.2 ст.125 КК України
Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 березня 2018 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7

представника потерпілого ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 26 червня 2017 року (з урахуванням виправленої в ньому описки відповідно до ухвали від 04.09.2017 року), яким

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Запоріжжя, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винуватим і засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч.2 ст.125 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком районного суду ОСОБА_10 визнано винуватим і засуджено за те, що він 03.01.2015 року о 18 годині 20 хвилин, перебуваючи біля під`їзду АДРЕСА_2 , діючи умисно, на ґрунті особистих неприязних відносин, підійшов до ОСОБА_11 та наніс удар кулаком правої руки в область обличчя від якого остання впала на землю, після чого, дочекавшись коли ОСОБА_11 підведеться, ОСОБА_10 продовжив наносити удари руками в область обличчя та голови останньої, але у зв`язку з тим, що потерпіла ОСОБА_11 закривала обличчя руками, то удари ОСОБА_10 потрапляли по передпліччям. Після чого продовжуючи свої умисні дії, ОСОБА_10 наніс удар в обличчя ОСОБА_11 від якого остання знову впала на землю, в цей час скориставшись, що ОСОБА_11 перебувала на землі, ОСОБА_10 почав наносити їй удари ногами по голові та тулубу чим спричинив потерпілій крововилив на обох передпліччях, на лівому плечі, на лівому стегні, лівій голені, які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження. Після чого побачивши, що з під`їзду №11 будинку АДРЕСА_3 на крики ОСОБА_11 вибіг ОСОБА_7 , ОСОБА_10 з невстановленою слідством особою підійшли до ОСОБА_7 та почали наносити удари кулаками по обличчю останнього. При цьому ОСОБА_10 , стоячи напроти ОСОБА_7 , наніс удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_7 , а саме в ніс, чим спричинив потерпілому закритий перелом кісток носу без зміщення кісткових відломків, з одностороннім незначним забрудненням носового дихання з права, садна на спинці носу, які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження, які спричинили короткочасний розлад здоров`я, а також садна на лобі зліва, і лівій вилицевій області, міжбрівній області, в проекції лівої акулової кістки, крововиливи навколо очей, рана потиличній частині по центру, які в сукупності кваліфікуються як легкі тілесні ушкодження.

Дії ОСОБА_10 кваліфіковано за ч.2 ст.125 КК, як умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я потерпілого. Йому призначено покарання у виді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 грн.

Вирішено питання про цивільні позови.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 , посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить вирок скасувати. Ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_10 за ч.2 ст.125 КК більш суворе покарання, ніж штраф. Свої вимоги потерпілий мотивує тим, що суд в достатній мірі не врахував зухвалість дій обвинуваченого, те, що побиття ним потерпілих носило тривалий характер. Не зважаючи на вимоги оточуючих зупинитися, обвинувачений продовжував вчиняти протиправні дії та ще й на очах у малолітньої дитини. Крім того, ОСОБА_10 свою провину не визнав та намагався перекласти провину на потерпілих, що свідчить про відсутність каяття з боку обвинуваченого. А тому призначене обвинуваченому найменш суворе покарання з числа передбачених санкцією ч.2 ст.125 КК, є явно несправедливим через м`якість.

В апеляційній скарзі захисник просить вирок скасувати та виправдати обвинуваченого ОСОБА_10 , а в задоволенні цивільних позовів відмовити. Свої вимоги захисник мотивує тим, що ОСОБА_10 було пред`явлено обвинувачення лише за ч.2 ст.125 КК щодо обох потерпілих. Проте відповідно до висновку судово-медичної експертизи потерпілій ОСОБА_11 були заподіяні легкі тілесні ушкодження, що не потягли за собою короткочасного розладу здоров`я, що відповідає диспозиції ч.1 ст.125 КК. Однак суд визнав обвинуваченого винуватим за ч.2 ст.125 КК щодо обох потерпілих. Крім того, суд врахував покази потерпілих та свідка ОСОБА_12 , які є непослідовними та не узгоджуються між собою, натомість критично поставився до показань свідків ОСОБА_13 та ОСОБА_14 та відмовив у допиті свідка ОСОБА_15 , що свідчить про неповноту судового розгляду. Обвинувачений не мав умислу на спричинення тілесного ушкодження, а діяв з метою захисту своєї дружини від неправомірних посягань потерпілого, який є конфліктною та агресивною людиною.

Також суд безпідставно та без дотримання вимог кримінального процесуального закону задовольнив цивільні позови потерпілих.

Заслухавши доповідь судді, обвинуваченого і його захисника, які підтримали апеляційну скаргу захисника та заперечили проти скарги потерпілого; з`ясувавши думку потерпілого та його представника, які, навпаки, вимагали задовольнити скаргу потерпілого, а скаргу захисника обвинуваченого залишити без задоволення; вивчивши позицію прокурора, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду залишити без змін.

Так, вимагаючи скасувати вирок суду, захисник обвинуваченого підставою для задоволення такої вимоги зазначив, що під час досудового слідства стороною захисту слідчому заявлялось ряд клопотань щодо дослідження тих чи інших доказів та їх витребування. Проте в задоволенні таких клопотань слідчим було відмовлено.

Судова колегія критично ставиться до такого заперечення, оскільки в порядку ст.220 КПК сторона захисту до слідчого з такими клопотаннями не зверталась, в порядку ст.303 КПК бездіяльність слідчого і відмова в задоволенні клопотань не оскаржено.

Заперечення захисника про однобічність проведеного досудового розслідування судова колегія не приймає до уваги, оскільки пунктом 15 ч.1 ст.7 та ст. 22 КПК передбачено змагальність сторін та свобода в поданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості. На переконання судової колегії стороні захисту з огляду на обставини справи нічого не перешкоджало в порядку ст.93 КПК зібрати всі необхідні докази на підтвердження своєї правової позиції у справі і спростування доказів сторони обвинувачення.

Не може судова колегія погодитись і з запереченням захисту про те, що суд не забезпечив явку в судове засідання свідка сторони захисту ОСОБА_15 , не викликавши її в судове засідання. Адже відповідно до ч.ч.11, 12 ст.290 КПК сторони кримінального провадження зобов`язані здійснювати відкриття одне одній додаткових матеріалів, отриманих до або під час судового розгляду; якщо сторона кримінального провадження не здійснить відкриття матеріалів відповідно до положень цієї статті, суд не має права допустити відомості, що містяться в них, як докази.

В порушення наведеної норми закону захист не відкривав обвинуваченню будь-яких даних щодо свідка ОСОБА_15 за результатами досудового розслідування та як додаткового матеріалу, про який стало відомо під час судового розгляду. Крім того, захист жодного разу не забезпечив явку даного свідка в судове засідання.

Захисник навів у скарзі заперечення про те, що органом досудового розслідування і судом було невірно кваліфіковано дії обвинуваченого ОСОБА_10 , оскільки потерпілі зазнали один легке тілесне ушкодження, що потягло за собою короткочасний розлад здоров`я, а інший без такого розладу.

Судова колегія критично ставиться до такого заперечення, оскільки вважає, що ОСОБА_10 вчинено один продовжуваний злочин, а не сукупність одиничних злочинів. Крім того, виділення з дій ОСОБА_10 окремого додаткового складу злочину, передбаченого ч.1 ст.125 КК, на стадії апеляційного перегляду означатиме погіршення становища обвинуваченого, чого за апеляційною скаргою захисника або судом за власної ініціативи робити не можна.

Не можна зважати підставою для скасування вироку суду і заперечення захисника про те, що органом досудового розслідування і судом так і не було встановлено ще двох осіб, які приймали участь у побитті, оскільки у вироку суду йдеться про те, що таке побиття ОСОБА_7 мало місце за участі ще однієї невстановленої особи. Проте ця обставина не впливає на кваліфікацію дій обвинуваченого. Крім того, судова колегія наголошує й на тому, що відповідно до ст.337 КПК судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуто обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акта. А тому порушень процесуального закону судова колегія в цій частині також не вбачає.

Заперечення захисника про те, що деякі покази учасників конфлікту і свідків події різняться між собою, не можуть впливати на правильність ухваленого районним судом вироку, оскільки суд робить свій висновок про доведеність винуватості особи на підставі сукупності досліджених доказів, зокрема й показань, на які посилався захисник в своїй апеляційній скарзі. В показах учасників зазначених у вироку суду подій дійсно мають місце окремі протиріччя. Проте вони не були такими критичними, щоб унеможливити ухвалення у справі законного і обґрунтованого вироку.

В апеляційній скарзі захисник наголошував на тому, що ініціатором конфлікту була саме потерпіла ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , якщо і наносив їй тілесні ушкодження, то перебував лише у стані необхідної оборони.

Проте такі заперечення захисника не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду. З такими твердженнями категорично не погодилась потерпіла ОСОБА_11 , яка зазнала тілесних ушкоджень від дій ОСОБА_10 . Натомість останній жодних тілесних ушкоджень не мав. Є алогічним твердження ОСОБА_10 , що потерпілий ОСОБА_7 , вийшовши з дому, безпричинно став бити обвинуваченого. Натомість є цілком логічними обставини побиття ОСОБА_7 , який вибіг з дому, почувши крики ОСОБА_11 про допомогу, і намагався захистити її від протиправних дій ОСОБА_10 . Будь-яких заяв до правоохоронних органів про вчинення щодо обвинуваченого протиправних дій з боку потерпілих не надходило.

Твердження обвинуваченого про те, що він та його дружина є потерпілими від нападу ОСОБА_11 і ОСОБА_7 об`єктивними доказами не підтверджені, спростовуються дослідженими та оціненими судом доказами. Інших доказів, які б вказували на непричетність обвинуваченого до інкримінованого йому кримінального правопорушення, матеріали справи не містять.

Більш того, позиція сторони захисту має істотні протиріччя. Так, ОСОБА_10 то категорично заперечував факт побиття потерпілих, то зазначав, що тілесні ушкодження їм було нанесено ним в стані необхідної оборони. На переконання суду така позиція викликана нічим іншим, як намаганням обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності.

Не спростовуються висновки районного суду про доведеність вини обвинуваченого і запереченням захисника про те, що свідок ОСОБА_16 під час судового розгляду характеризував потерпілого як досить конфлікту людину. Адже суб`єктивна оцінка характеристики потерпілого одного зі свідків не може впливати на доведеність вини ОСОБА_10 .

Судова колегія не приймає до уваги заперечення апеляційної скарги про те, що нібито у висновку експерта №4690-д від 10.11.2015 року механізм утворення всіх ушкоджень у гр. ОСОБА_7 в ході проведення слідчого експерименту не відображено.

Так, згідно з висновком експерта № 1457-д від 23.04.2015 року не виключається можливість отримання вказаних тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 при обставинах, на які вказувала свідок ОСОБА_17 , під час проведення слідчого експерименту від 23.04.2015 року за її участі.

З протоколу проведення слідчого експерименту від 19.10.2015 року, проведеного за участі потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , свідка ОСОБА_18 , вбачається, що кожен із потерпілих та свідок підтвердили яким чином були нанесені ОСОБА_11 , ОСОБА_7 , кожному із них, удари ОСОБА_10 .

Згідно з висновком експерта № 4689-д від 10.11.2015 року не виключається можливість виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_11 при обставинах, на які вона вказувала під час проведення слідчого експерименту від 19.10.2015 року за її участі.

Згідно з висновком експерта № 4690-д від 10.11.2015 року механізм виникнення тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 під час проведення слідчого експерименту від 19.10.15 року за участі потерпілої ОСОБА_11 не відображений. Не виключається можливість виникнення всіх тілесних ушкоджень у ОСОБА_7 при обставинах, на які він вказував під час проведення слідчого експерименту від 19.10.2015 р. за його участі.

Також судом усунуті протиріччя, на які зазначав захисник, а саме на висновок експерта № 883-д від 05.03.2015 року, № 4690-д від 10.11.2015 року, шляхом допиту експерта ОСОБА_19 , яка пояснила, що у висновку №883-д від 05.03.2015 року мається технічна помилка у імені та по-батькові потерпілих, та надала пояснення стосовно висновків, в т.ч. і додаткових.

Не вбачає судова колегія й порушень в діях суду при вирішенні питання щодо відшкодування потерпілим моральної шкоди, завданої протиправними діями обвинуваченого. Суд першої інстанції вірно послався на норми матеріального і процесуального права, якими врегульовано вирішення даних питань. Дійшов обґрунтованого висновку про необхідність задоволення позову в цій частині. Розмір стягнення в 3000 грн. кожному потерпілому відповідає характеру вчинених обвинуваченим дій, ступеню тяжкості моральних страждань, яких вони зазнали, та матеріальному становищу обвинуваченого. А тому заперечення апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про безпідставне відшкодування моральної шкоди на користь потерпілих є безпідставним.

Судова колегія звертає також свою увагу, що за будь-яких обставин дана скарга захисника не може бути задоволена, оскільки в передостанньому абзаці захисник чомусь зазначив, що вина обвинуваченого не доведена у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.185 КК, а не ч.2 ст.125 КК; і, крім того, захисник вимагав скасувавши обвинувальний вирок суду, ухвалити новий виправдувальний вирок, що апеляційна інстанція позбавлена права вчиняти.

Наведені обставини у своїй сукупності дають підстави для відмови в задоволенні апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 .

Не вбачає судова колегія підстав й для задоволення апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_7 , який вимагав призначити ОСОБА_10 більш суворе покарання, оскільки на його переконання призначене обвинуваченому покарання не відповідає тяжкості скоєного ним злочину та є занадто м`яким.

На переконання судової колегії суд першої інстанції визначаючи вид і розмір покарання, вірно виходив з того, що закон відносить діяння, вчинене обвинуваченим, до злочинів невеликої тяжкості. Судом взято до уваги особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який до кримінальної відповідальності не притягувався, працює, позитивно характеризується за місцем роботи. Під час судового розгляду потерпілі не наполягали на суворому покаранні обвинуваченого. Тому суд правильно вважав, що необхідним та достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів слугуватиме покарання у виді штрафу, яке є найм`якішим із видів покарань, передбачених санкцією ч.2 ст.125 КК.

Та обставина, що протиправні дії ОСОБА_10 мали триваючий характер на очах у малолітньої дитини, не зважаючи на вимоги оточуючих зупинити свої протиправні дії, відобразилась на тому, що судом призначено максимальний розмір штрафу, передбаченого ч.2 ст.125 КК.

Таким чином, переконання потерпілого про призначення ОСОБА_10 занадто м`якого покарання є безпідставним і необґрунтованим. У зв`язку з чим, апеляційна скарга ОСОБА_7 також не підлягає задоволенню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги потерпілого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_9 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_10 залишити без задоволення.

Вирок Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 26 червня 2017 року (з урахуванням виправленої в ньому описки відповідно до ухвали від 04.09.2017 року) щодо ОСОБА_10 в цій справі залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4