Справа № 130/2981/14-к
Провадження №11-кп/772/9/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Доповідач : ОСОБА_2
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 жовтня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
Головуючого ОСОБА_2 ,

Суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

зі секретарем: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Вінниці апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 та його законного представника ОСОБА_7 на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.11.2015 року за клопотанням про застосування примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні , внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000410 від 01.06.2014 року відносно неповнолітнього
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , українця, громадянина України, уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , учня Жмеринської ЗНВК №6, раніше не судимого,

за ознаками суспільно небезпечного діяння, що містить ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України ,-
за участю сторін кримінального провадження :

прокурора : ОСОБА_9

захисників : ОСОБА_10 , ОСОБА_11

законного представника потерпілого: ОСОБА_7

потерпілого : ОСОБА_6

законного представника обвинуваченого : ОСОБА_12

обвинуваченого: ОСОБА_8

В с т а н о в и в :
Потерпілий ОСОБА_6 та його законний представник ОСОБА_7 подали апеляційну скаргу на ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.11.2015 року, просили ухвалу Жмеринського міськрайонного суду від 04.11.2015 року, щодо застосування до ОСОБА_8 примусового заходу виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд батькам, а саме : батькові ОСОБА_13 та матері ОСОБА_12 строком на 1 (один) рік та обмеження дозвілля і встановлення особливих вимог до поведінки шляхом обмеження перебування поза місцем проживання, заборонивши вихід з квартири АДРЕСА_2 щоденно з 21 год. до 7 год. ранку строком на 1 ( один) рік, скасувати та призначити новий розгляд у суді першої інстанції .
Ухвалою Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04.11.2015 року задоволено клопотання про застосування примусових заходів виховного характеру у кримінальному провадженні внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань №0000410 від 01.06.2014 року відносно неповнолітнього ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , українця, громадянина України, уродженця і мешканця АДРЕСА_1 , учня Жмеринської ЗНВК №6, за ознаками суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст.125 КК України .
Застосовано до неповнолітнього ОСОБА_8 примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд батькам, а саме: батькові ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та матері ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , строком на 1 (один) рік.
Обмежено дозвілля і встановлено особливі вимоги до поведінки неповнолітнього ОСОБА_8 , шляхом обмеження перебування поза місцем проживання, заборонивши вихід з квартири АДРЕСА_2 , щоденно з 21 год. до 7 год. ранку, строком на 1 (один) рік.
Як убачається з ухвали суду першої інстанції, 29.05.2014 року, в період часу з 09 по 10 год., перебуваючи в приміщенні класу Жмеринської ЗНВК № 6, наприкінці першого уроку, за відсутності вчителя, з метою умисного нанесення тілесних ушкоджень, на ґрунті раптово виниклого конфлікту, неповнолітній ОСОБА_14 , умисно наніс тілесні ушкодження своєму однокласнику неповнолітньому ОСОБА_6 у вигляді одного удару правою рукою в область лівого ока та одного удару коліном ноги в область тулуба. Внаслідок протиправних дій неповнолітнього ОСОБА_8 у неповнолітнього потерпілого ОСОБА_6 виявлено тілесні ушкодження у виді синця навколо лівого ока та в області переднього правого плеча у верхній клітині, які могли виникнути внаслідок дії тупого твердого предмету та згідно судово-медичних експертиз № 69 від 13.06.2014 року та №102 від 11.09.2014 року, а також комісійної судово-медичної експертизи №19-к від 27.01.2015 року за ступенем тяжкості відносяться до легких тілесних ушкоджень.
Вимоги апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_6 , законного представника потерпілого ОСОБА_7 мотивовано тим, що судове слідство проведено неповно, вони не згодні з кваліфікацією кримінального правопорушення та застосуванням до обвинуваченого ОСОБА_8 примусового заходу виховного характеру, оскільки судом не досліджено в повному обсязі всі обставини, не враховані заперечення потерпілого, щодо судово-медичних експертиз, відмовлено у викликові фахівців, в призначенні судово-психіатричної експертизи, повторної комплексної експертизи, не надано оцінки показам потерпілого щодо побиття його ОСОБА_8 разом з ОСОБА_15 , не допитано свідка ОСОБА_16 , не витребувано матеріали перевірки щодо побиття ОСОБА_6 .

Прокурор, який приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції ОСОБА_17 , подала заперечення на апеляційну скаргу, просила відмовити в задоволенні апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_6 та його законного представника ОСОБА_7 .

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_9 , яка заперечувала проти задоволення апеляційної скарги, оскільки підстави, викладені у апеляційній скарзі для призначення нового розгляду не відносяться до переліку, визначеного ст. 415 КПК України, вважає рішення суду законним, захисника ОСОБА_11 , потерпілого ОСОБА_6 , представника потерпілого ОСОБА_7 , які просили задоволити апеляційну скаргу, захисника ОСОБА_10 , обвинуваченого ОСОБА_8 , представника обвинуваченого ОСОБА_12 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Відповідно ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Згідно із ст.370 КПК України судове рішення має бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Якщо під час судового розгляду доведено вчинення неповнолітнім, зазначеним у ст. 498 КПК України суспільно небезпечного діяння, суд виносить ухвалу відповідно до вимог ст. 501 КПК України про застосування до неповнолітнього примусового заходу виховного характеру.

При цьому статтею 501 КПК України визначено перелік питань, які суд з`ясовує під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру.

Приймаючи рішення щодо застосування примусових заходів виховного характеру відносно ОСОБА_12 суд першої інстанції в дотримання вимог ст. 94 КПК України перевірив та оцінив кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку дійшов обґрунтованого висновку щодо наявності в діях ОСОБА_8 суспільно небезпечного діяння, передбаченого ч.1 ст. 125 КК України та застосував примусовий захід виховного характеру, який входить до переліку, визначеного ч.2 ст. 105 КК України.

Доводи апеляційної скарги потерпілого, законного представника потерпілого щодо неповноти судового розгляду, необґрунтованості та незаконності судового рішення є безпідставними.

Так, під час судового розгляду судом першої інстанції допитані ОСОБА_8 , потерпілий ОСОБА_6 , законні представники обвинуваченого та потерпілого, свідки ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які пояснювали про обставини заподіяння тілесних ушкоджень ОСОБА_6 , експерти ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , досліджені та перевірені інші докази, які були оцінені в сукупності.

Твердження потерпілого ОСОБА_6 та законного представника ОСОБА_7 , про те, що судом не підтверджено та не спростовано покази потерпілого ОСОБА_6 щодо побиття його ОСОБА_8 та ОСОБА_15 , який судом не був допитаний, через що судом не надано належної юридичної оцінки спростовуються показами свідків ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , обвинуваченого ОСОБА_8 , які пояснювали, що тілесні ушкодження у виді синця навколо лівого ока та в області переднього правого плеча у верхній клітині ОСОБА_6 були заподіяні ОСОБА_8 ..

Сам ОСОБА_8 визнав те, що наніс один удар правою рукою в область лівого ока ОСОБА_6 та один удар коліном в область тулуба, що знайшло підтвердження у висновках експертів щодо механізму заподіяння тілесних ушкоджень потерпілому .

Посилання в апеляційній скарзі на те, що висновки судово-медичних експертиз не охоплюють в повному обсязі діагнози, наявні у потерпілого ОСОБА_6 , а також містять висновок, який не відображає факт нанесення тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, який на думку потерпілого та законного представника потерпілого має місце, не знайшли підтвердження під час апеляційного розгляду.

В матеріалах кримінального провадження наявні: судово-медичні експертизи №69 від 04.06.2014 року -13.06.14року , №102 від 21.08.2014 року 11.09.2014 року , №19-к від 04.12.2014 року - 27.01.2015 року, № 240-к від 09.12.2016 року, згідно яких у ОСОБА_6 мали місце тілесні ушкодження у вигляді синців в ділянці лівого ока та на передній поверхні правого плеча у верхній клітині, які належать до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень ( т.1 а.с.21-22).
Допитані судом першої інстанції експерти ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 підтвердили висновки, пояснювали, що на підставі вивчення матеріалів кримінального провадження, медичних документів на ОСОБА_6 , а також обстеження ОСОБА_6 експертами в присутності батька проводилась комісійно судово медична експертиза № 19-к від 27.01.2015 року . У висновку комісійної судово-медичної експертизи №19-к від 27.01.2015 року зазначено, що згідно «Висновку експерта» №69 від 04.06-13.06.14р. на ім`я ОСОБА_6 , при судово-медичному обстеженні 4.06.14 р. були виявлені синці в ділянці лівого ока та по передній поверхні правого плеча, які належать до ЛЕГКИХ тілесних ушкоджень, виникли від дії тупого твердого предмету (предметів), по давності могли бути спричинені в строк, вказаний у «Постанові» про призначення судово-медичної експертизи 29.05.2014 р. Названі тілесні ушкодження не викликали розладу здоров`я понад 6 днів, і не потребували спеціального лікування. Діагноз «ЗЧМТ. Забій головного мозку», що виставлений 17.06.14р. при консультативному огляді ОСОБА_6 нейрохірургом ВОДКЛ, не може бути оцінений як тілесне ушкодження, оскільки не підтверджувався відповідною об`єктивною неврологічною симптоматикою (згідно п.4.6 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», 1995р.) у записах медичних документів ознак уражень центральної нервової системи не зафіксовано, при теперішньому обстеженні (15.01.15р.) у ОСОБА_6 патології з боку центральної нервової системи не виявлено. Як свідчать записи в «Медичній картці стаціонарного хворого» №6388, ОСОБА_6 з 13.06 по 16.07.14р. знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом: «Посттравматичний стресовий розлад». За необхідності, судово-медична оцінка даного діагнозу можлива після проведення окремої судово-психіатричної експертизи, до компетенції якої належить визначення наявності, причини та давності виникнення захворювань чи станів, які належать до психіатричної номенклатури. Тривале (загалом понад 21 добу) перебування ОСОБА_6 на стаціонарному і амбулаторному лікуваннях не може бути прийняте до уваги при судово-медичній оцінці ступеню тяжкості тілесних ушкоджень, оскільки воно обумовлено не характером тілесних ушкоджень, зазначених п.1, а діагностичною тактикою лікаря та наявністю захворювань нетравматичного походження «ВСД (вегето-судинна дистонія) по кардіальному типу», «вторинна кардіопатія» (з застосуванням вимог п.4.6, п.4.7 «Правил судово-медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», 1995р.). Дані «підсумки» підтверджують «підсумки» до «Висновку експерта» №69 від 04.06-13.06.14р. Барського райвідділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи та «Висновку експерта» №102 від 21.08-11.09.14р. Жмеринського відділення Вінницького обласного бюро судово-медичної експертизи в частині визначення характеру, механізму утворення, давності та ступеню тяжкості тілесних ушкоджень (т.1 а.с.157-161).
Під час апеляційного розгляду відповідно до вимог ст. 332 КПК України було проведено судово-психіатричну експертизу №294, згідно якої експертна комісія дійшла висновку, що ОСОБА_30 не страждав раніше та не страждає в теперішній час на хронічне душевне захворювання. Після перенесеної стресової ситуації, пов`язаної з його побиттям однолітком ( 29.05.2014 року) , у ОСОБА_6 розвинувся тимчасовий розлад психічної діяльності у формі посттравматичного стресового розладу, який супроводжувався симптомами невротичного регістру у вигляді лабільності емоцій, тривожності, нестійкості уваги, схильності психічних процесів до виснажуваності, що слугувало причиною для його госпіталізацій в лікарню. В ході лікування ОСОБА_6 із зазначеного стану повністю вийшов. В досліджуваний слідством період часу до моменту вчинення відносно нього правопорушення потерпілий ОСОБА_6 на будь- яке психічне захворювання не страждав, перебував поза будь-яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. В теперішній час потерпілий ОСОБА_6 на хронічне душевне захворювання не страждає, перебуває поза будь- яким тимчасовим хворобливим розладом психічної діяльності. В ході лікування ОСОБА_6 від посттравматичного стресового розладу повністю одужав. Рівень розумового розвитку потерпілого ОСОБА_6 відповідає показникам його вікової норми. Ознак підвищеної навіюваності та патологічного фантазування у ОСОБА_6 не виявлено. Потерпілий ОСОБА_6 , з урахуванням його індивідуально- психологічних та вікових особливостей, рівня розумового розвитку, емоційного стану, міг протидіяти та чинити опір насильнику на час скоєння проти нього правопорушення. ( т.4 а.с. 105-110).

Згідно висновку додаткової комісійної судово-медичної експертизи №240-к від 16.12.206 р. - 06.02.2017 р. вбачається, що у ОСОБА_6 при судово медичному обстеженні 04.06.2014 року були виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців у ділянці лівого ока та на передній поверхні правого плеча , які належать до легких тілесних ушкоджень.

Діагноз «ЗЧМТ. Забій головного мозку», що виставлений 17.06.2014 року при консультативному огляді ОСОБА_6 нейрохірургом ВОКЛ, не мав підтвердження відповідною об`єктивною неврологічною симптоматикою, тому не може бути оцінений як тілесне ушкодження ( п.4.6» Правил судово медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень», 1995 року.) Як при обстежені судово- медичною експертизою комісією 15.01.2015 року, так і у записах в наданих медичних документах, у ОСОБА_6 не виявлено ознак органічних патологічних змін з боку центральної нервової системи.

Як свідчать записи в « Медичній картці стаціонарного хворого» № 6598 Жмеринської ЦРЛ, ОСОБА_6 з 07.09 по 14.09.2010 року знаходився на стаціонарному лікуванні з діагнозом : « Вегето - судинна дистонія, вторинна кардопатія, артралгія». З приводу « вегето - судинної дистонії» він з чотирьохрічного віку обстежувався та лікувався у ВОДКЛ та Жмеринській ЦРЛ; знаходиться на диспансерному обліку у педіатра та окуліста .

Зазначена у ОСОБА_6 « вегето - судинної дистонії» підтверджується наявними у нього явищами асенізації ( головні болі, порушення, зниження працездатності, швидка втомленість, погіршення пам`яті, лабільність артеріального тиску тощо). Такі ж скарги надавав ОСОБА_6 під час стаціонарного лікування з 13.06 по 16.07.2014 року у Вінницькій обласній психоневрологічній лікарні.

Згідно « Епікризу» з « Медичної карти стаціонарного хворого» ВОПНЛ ім.. Ющенка, під час лікування з 13.06 по 16.07.2014 року у ОСОБА_6 був діагностований « посттравматичний стресовий розлад»

Згідно «Висновку судово психіатричної експертизи « № 294 від 10.10.2016 року , ОСОБА_6 « на будь- яке хронічне психічне захворювання не страждає, перебуває поза будь- яким тимчасовим хоробливим розладом психічної діяльності»; після проведеного лікування у ВОПЛ « від посттравматичного стресового розладу повністю одужав».

Зазначений в « Медичній карті стаціонарного хворого» ВОПНЛ ім.. Ющенка та у « Висновку судового психіатричної експертизи» № 294 від 10.10.2016 року стан « посттравматичний стресовий розлад» у ОСОБА_6 не може бути прийнятий до уваги судово медичною експертною комісією, оскільки не кваліфікований судово психіатричною комісією як « Душевна хвороба» або « Реактивний стан ( психоз, невроз)», виключно які підлягають розгляду при судово- медичній оцінці тілесних ушкоджень, згідно п.2.1.5 « Правил судово медичного визначення ступеню тяжкості тілесних ушкоджень» , 1995 року .

Висновки судово-медичної експертизи №240-к підтвердили судово-медичні експерти ОСОБА_28 та ОСОБА_29 , які також пояснили, що висновки експертизи ґрунтуються на медичній документації відносно потерпілого ОСОБА_6 та матеріалах кримінального провадження . При цьому прийняті до уваги зазначені лікарями діагнози.

Крім того, експерт ОСОБА_28 звернула увагу на те, що при проведенні даної експертизи експертами було вивчено 14 медичних документів , 3 експертизи. Абсолютно у всіх медичних документах даних про ЧМТ не зазначено. Забій головного мозку не підтверджується ні єдиним консультаційним висновком протягом 2014 року та 2016 року. Експерти судово психіатричної експертизи виключили психічне захворювання у ОСОБА_6 і батьки мають бути раді даному висновку.

Травма, яку зазначає представник потерпілого ОСОБА_6 не відноситься до ЧМТ, це є травма лицьового черепа на обличчі.

На підставі судової психіатричної експертизи , вони виключили психічне захворювання у ОСОБА_6 та оцінювали лише синець в області ока.

Експерт ОСОБА_29 також вказав на те, що поскільки нейрохірургом не було відображено об`єктивну неврологічну симптоматику діагнозу зазначеного ним « ЗЧМТ» при проведені судово медичної експертизи цей діагноз не міг бути оцінений як тілесне ушкодження.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції вважає сумніви законного представника ОСОБА_7 щодо висновків експертиз безпідставними.

Виклик та допит лікарів, які лікували потерпілого ОСОБА_6 не можуть спростувати висновки судово-медичних експертиз, які проведені з дотриманням вимог КПК України, містять вмотивовані відповіді на поставлені питання.

Той факт, що як зазначають у апеляційній скарзі потерпілий та законний представник потерпілого судом не допитано в якості свідка ОСОБА_16 , представника Департаменту освіти , яка здійснювала перевірку конфлікту між потерпілим ОСОБА_6 та ОСОБА_8 і ОСОБА_15 ; не витребувані матеріали перевірки проведеної комісією з участю ОСОБА_16 , в яких засвідчено , що потерпілого ОСОБА_6 побили ОСОБА_8 та ОСОБА_15 не спростовує висновки суду щодо винності ОСОБА_8 .

Перевіривши судове рішення, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції на підставі належних та допустимих доказів дійшов вірного висновку, що на час вчинення суспільно небезпечного діяння неповнолітнім ОСОБА_8 , який досягнув 13 років, він не був суб`єктом кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.125 КК України, за яке кримінальна відповідальність настає згідно ч.1 ст.22 КК України з 16 років та враховуючи його особу застосував до нього примусовий захід виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд батькам а саме : батькові ОСОБА_13 та матері ОСОБА_12 терміном на один рік, а також застосував до неповнолітнього обмеження дозвілля і встановив особливі вимоги до його поведінки, шляхом обмеження перебування поза місцем проживання, заборонивши вихід з квартири з квартири АДРЕСА_2 , щоденно з 21 год. до 7 год. ранку, строком на 1 (один) рік.
Статтею 415 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок чи ухвалу суду і призначає новий розгляд у суді першої інстанції, якщо:

1) встановлено порушення, передбачені пунктами 2, 3, 4, 5, 6, 7 частини другої статті 412 цього Кодексу;
2) в ухваленні судового рішення брав участь суддя, якому було заявлено відвід на підставі обставин, які очевидно викликали сумнів у неупередженості судді, і заяву про його відвід визнано судом апеляційної інстанції обґрунтованою;
3) судове рішення ухвалено чи підписано не тим складом суду, який здійснював судовий розгляд.
Суд апеляційної інстанції не вбачає підстав для нового розгляду.

При цьому наявні підстави для зміни судового рішення.

Відповідно до ст. 106 КК України звільнення від кримінальної відповідальності та відбування покарання у зв`язку із закінченням строків давності до осіб, які вчинили злочин у віці до вісімнадцяти років, застосовується відповідно до статей 49 та 80 цього Кодексу з урахуванням положень, передбачених цією статтею.

Суспільно небезпечне діяння ОСОБА_8 , передбачене ч.1 ст.125 КК України вчинено 29.05.2014 року.

Кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст.125 КК України відповідно до ст.12 КК України відноситься до злочинів невеликої тяжкості, строк давності для яких встановлено два роки.

На час апеляційного розгляду строк давності встановлений ч.2 ст.106 КК України закінчився.

За таких обстави, наявні підстави для застосування ст. 106, 49 КК України, тобто для звільнення ОСОБА_8 від застосування примусових заходів виховного характеру.

Інших підстав для зміни чи скасування , передбачених ст.409 КПК України ухвали суду першої інстанції апеляційний суд не вбачає.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 419 КПК України, суд апеляційної інстанції, -

П о с т а н о в и в:
В задоволенні апеляційної скарги потерпілого ОСОБА_6 , законного представника потерпілого ОСОБА_7 відмовити.

Ухвалу Жмеринського міськрайонного суду Вінницької області від 04 листопада 2015 року про застосування до неповнолітнього ОСОБА_8 примусового заходу виховного характеру у вигляді передачі його під нагляд батькам змінити.

Застосувати ст. ст. 49,106 КК України.

Звільнити ОСОБА_8 від відбування примусових заходів виховного характеру у зв`язку із закінченням строків давності.

Судове рішення може бути оскаржене до касаційної інстанції протягом 3-х місяців з дня проголошення.

Відповідно ч.4 ст. 532 КПК України судове рішення апеляційної інстанції набуває законної сили з моменту проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_31 .

Згідно з оригіналом:

Суддя: