ДАРНИЦЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД М.КИЄВА
провадження № 1-кп/753/99/17
У Х В А Л А
підготовчого судового засідання
"19" грудня 2017 р. Дарницький районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисників ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 ,

провівши в залі суду в м. Києві підготовче судове засідання кримінального провадження №0001418 від 14.02.2015 року відносно ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України,

В С Т А Н О В И В :
До Дарницького районного суду м. Києва надійшло кримінальне провадження відносно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358, ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК України.

Прокурор, думку якого підтримали захисники ОСОБА_4 , ОСОБА_5 та обвинувачена ОСОБА_6 , в підготовчому судовому засіданні просила призначити судовий розгляд кримінального провадження.

Заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши обвинувальний акт з додатками, суд приходить до висновку, що обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з наступних підстав.

Так, відповідно до ч. 4 ст. 110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним документом, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування. Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, які є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті КК України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення. При цьому обвинувальний акт не може містити положень, що суперечать одне одному.

Крім того, відповідно до положень ч. 1 ст. 337 КПК України судовий розгляд проводиться в межах висунутого особі обвинувачення відповідно до обвинувального акту, який фактично є основою для захисту обвинуваченого в суді. При цьому, у разі визнання особи винуватою, мотивувальна частина вироку має містити відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, зокрема, формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним, із зазначенням, зокрема, способу вчинення кримінального правопорушення.

Однією із гарантій права на справедливий суд, відповідно до п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, є негайна і детальна проінформованість обвинуваченого про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Суд має схилятись до вибору на користь «змістовного», а не «формального» поняття звинувачення в тексті ст. 6 п. 1 Конвенції. Суд покликаний бачити, що приховано за зовнішньою стороною справи і досліджувати реалії процедури, що розглядається (справа Девеер проти Бельгії).

Хоча ступінь «детальності» інформування обвинуваченого залежить від обставин конкретної справи, однак у будь-якому випадку відомості, надані обвинуваченому, повинні бути достатніми для повного розуміння останнім суті висунутого проти нього обвинувачення, що є необхідним для підготовки адекватного захисту (справа Маттоціа проти Італії).

Надання повної та детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду та має розглядатись у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого п. «b» ч. 3 ст. 6 Конвенції ( рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», а також «Даллас проти Угорщини»)

Також, Європейський суд з прав людини у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п. «а» ч. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (рішення від 19.12.1989 р. у справі «Камасінскі проти Австрії»).

Проте, всупереч вимог КПК України та практики Європейського суду з прав людини в обвинувальному акті встановлені фактичні обставини справи та формулювання обвинувачення є неконкретними та містять істотні суперечності в тому числі і при правовій кваліфікації дій обвинуваченої за ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України.

Так, ОСОБА_6 обвинувачується у вчиненні підроблення документа, що видається та посвідчується підприємством, установою, організацією, яка має право видавати чи посвідчувати такі документи, і який надає права або звільняє від обов`язків, з метою використання його самим підроблювачем, вчиненого за попередньою змовою групою осіб у невстановлений час в 2008 році, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 358 КК України, а також у використанні завідомо підробленого документу в грудні 2014 року та 13 лютого 2015 року, тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України.

Разом з тим, чинна редакції ч. 2 та ч. 3 ст. 358 КК України містить зовсім іншу диспозицію. При цьому редакція ст. 358 КК України, що інкримінується обвинуваченій, неодноразово змінювалася, а саме: згідно із законом № 1508-VI від 11.06.2009 року, який втратив чинність на підставі Закону № 2808-VI від 21.12.2010 року; в редакції Закону № 3207-VI від 07.04.2011 року, із змінами, внесеними згідно з Законом № 1666-VIII від 06.10.2016 року, що відповідно відобразилось як щодо диспозиції частин статті, так і щодо санкцій.

Проте прокурором наведені обставини залишені поза увагою та в обвинувальному акті не вказано у вчиненні злочину в якій саме редакції статті обвинувачується ОСОБА_6 .

Крім того згідно висунутого обвинувачення ОСОБА_6 надала невстановленій досудовим розслідуванням особі фотокартку для того, щоб остання підробила паспорт. Таким чином ОСОБА_6 фактично обвинувачується у пособництві, тобто наданні засобів в підробленні відповідного документа. Проте її дії кваліфіковано за ознакою підроблення документу за попередньою змовою групою осіб. Також, в обвинуваченні не конкретизовано ким саме видається або посвідчується підроблений документ та чи надає він права, чи звільняє від обов`язків, що свідчить про неконкретне зазначення в обвинувальному акті предмета злочину, що свідчить про недотримання вимог кримінального процесуального кодексу, які висуваються до формулювання обвинувачення.
З урахуванням вимог ст. ст. 4, 5 КК України фактична відсутність посилання на редакцію кримінального Закону (відсутня чітка вказівка на редакцію ст. 358 КК України) за яким обвинувачується ОСОБА_6 , порушує її право на захист в частині, що стосується права обвинуваченої знати у вчиненні якого злочину вона обвинувачується, на що звернуто увагу в п. 10 Постанови Пленум Верховного Суду України № 8 від 24 жовтня 2003 року «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві».

Крім того, при обвинуваченні ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 309 КК України (по епізоду 10.02.2015 р.-13.02.2015 р.) вказано про те, що остання вчинила один із злочинів, передбачених, зокрема, ст. ст. 308, 310, 317 КК України, проте будь-які дані з приводу вчинення нею вказаних злочинів в обвинувальному акті відсутні.

При обвинуваченні ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК України (по епізоду 13.02.2015 р.) вказано про те, що остання вчинила один із злочинів, передбачених, зокрема, ст. ст. 308, 310, 312, 314, 315, 317 КК України, проте будь-які дані на підтвердження вчинення нею вказаних злочинів в обвинувальному акті не містяться.

Також, всупереч вимогам п. 1 ч. 2 ст. 109 КПК України, в реєстрі матеріалів досудового розслідування, не зазначені усі процесуальні дії, проведені під час досудового розслідування та не відображені усі процесуальні рішення, прийняті під час досудового розслідування.

При цьому, суд приймає до уваги вимоги положень ст. 22 КПК України, відповідно до яких на суд покладається функція розгляду справи, недопустимим є покладення на нього функцій, які властиві органам досудового розслідування та державного обвинувачення.

Недотримання вказаних вимог закону при складанні обвинувального акту порушує засади кримінального провадження, зокрема принципу верховенства права та законності, які застосовуються з урахуванням практики Європейського суду з прав людини; порушує права обвинуваченого на захист.

Наведені суперечності виключають можливість визначення судом меж пред`явленого обвинувачення та позбавляють суд можливості роз`яснити обвинуваченому суть обвинувачення на підставі ч. 1 ст. 348 КПК України.

Також відповідно до ст. 338 КПК України прокурор з метою зміни правової кваліфікації та / або обсягу обвинувачення має право змінити обвинувачення, якщо під час судового розгляду встановлені нові фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується особа, проте вказана зміна обвинувачення не допустима в разі допущення неточностей та описок.

Крім того, відповідно до ст. 337 КПК України, суд не вправі, за результатами судового розгляду, змінити обвинувачення на таке, що істотно відрізняється від пред`явленого, а також, не вправі за власною ініціативою в будь-якій спосіб поставити питання про таку зміну обвинувачення. Недодержання судом зазначених вимог кримінально-процесуального закону, є порушенням права на захист.

Також, кримінально-процесуальний закон не містить положення про обов`язок суду чекати, коли прокурор скористується своїм правом на зміну обвинувачення в суді, а також і права суду пропонувати або примушувати прокурора змінити обвинувачення, оскільки функцією суду є лише розгляд справи, під час чого він лише створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання обов`язків.

Крім того суд вважає, що питання дотримання слідчим та прокурором вимог ст. 291 КПК України щодо форми та змісту обвинувального акта досліджується судом саме у підготовчому судовому засіданні.

З огляду на викладене суд вважає, що допущене порушення вимог КПК України при складанні обвинувального акту перешкоджає призначенню судового розгляду з можливістю ухвалення в подальшому законного вироку будь-якого виду.

Вирішуючи питання щодо продовження строку дії запобіжного заходу застосованого до обвинуваченої судом враховується наступне.

Так, ухвалою слідчого судді від 22.10.2015 року до ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, строк дії якого спливає 25 грудня 2017 року.

З огляду на ступінь тяжкості та підвищену суспільну небезпечність інкримінованих злочинів, вид і розмір покарання, яке може загрожувати ОСОБА_6 в разі визнання її винуватою, в сукупності з даними, що характеризують особу останньої, а саме - вік та стан здоров`я, те, що вона не працює, не заміжня, без реєстрації та постійного місця проживання на території України, перебуває в міжнародному розшуку, суд приходить до висновку про те, що наведені обставини збільшують ризик втечі настільки, що його неможливо відвернути, не продовживши тримання обвинуваченої під вартою.

Доводи захисників ОСОБА_4 та ОСОБА_5 з приводу того, що їх підзахисна тривалий час перебуває під вартою і ризики, наведені прокурором втратили свою актуальність не є переконливими для суду, та не можуть бути безумовними підставами для зміни обраного запобіжного заходу, оскільки самі по собі не свідчать про відсутність наведених ризиків.

Відомостей, які би свідчили про неможливість тримання обвинуваченої під вартою, зокрема за станом здоров`я, в матеріалах провадження також немає.

З урахуванням викладеного суд вважає, що тримання під вартою в даному випадку не виходить за межі розумного строку та не суперечить вимогам ст. 5 Конвенції про захист прав та основоположних свобод, оскільки кореспондується з характером суспільного інтересу, який, не зважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до особистої свободи.
Керуючись ст. ст. 314-316 КПК України суд,

У Х В А Л И В:
Обвинувальний акт у кримінальному провадженні за №0001418 від 14.02.2015 року відносно ОСОБА_6 , обвинуваченої у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309, ч. 2 ст. 358, ч. 3 ст. 358 КК України - повернути прокурору.
Продовжити ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в ДУ «Київський слідчий ізолятор», до 16 лютого 2018 року включно.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду м. Києва протягом семи днів з дня її оголошення.

Суддя