Ухвала
іменем україни

31 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні в межах кримінального провадження № 0000593 касаційну скаргу захисника на вирок Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 22 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

За указаним вироком, залишеним без змін апеляційним судом,

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 121 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років.
На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки й покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 76 КК.

За вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 05 липня 2015 року близько 23.30 год., перебуваючи поруч із будиком АДРЕСА_2 , на грунті раптово виниклих особистих неприязних стосунків умисно вдарив один раз відрізком металевої арматури по лівій задньо-боковій ділянці грудної клітини ОСОБА_7 , заподіявши останьому тяжких тілесних ушкоджень за ознакою втрати органу (селезінки).

У касаційній скарзі захисник просить змінити вирок місцевого суду та ухвалу апеляційного і перекваліфікувати дії ОСОБА_6 на ст. 128 КК, наводячи відповідні доводи про те, що засуджений заподіяв потерпілому тяжких тілесних ушкоджень з необережності, а не умисно.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Як убачається з касаційної скарги захисника, останній не заперечує факту завдання ОСОБА_6 . ОСОБА_7 одного удару металевою арматурою за обставин кримінального провадження, встановлених місцевим та апеляційним судами, але стверджує, що це відбулося з необережності або при перевищенні меж необхідної оборони.

Між тим, такі твердження були предметом перевірки з боку судів і не знайшли свого підтвердження.

Зокрема, з показань потерпілого, свідків ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , викладених у вироку, вбачається, що з будинку вибігли ОСОБА_11 з вилами в руках і ОСОБА_6 , який ударив ОСОБА_7 відрізком металевої арматури у лівий бік. Згідно з висновком судово-медичної експертизи цей удар призвів до втрати потерпілим органу селезінки, що свідчить про заподіяння йому тяжких тілесних ушкоджень.

Установлені судами обставини події свідчать про те, що ОСОБА_6 не перебував у стані оборони (оскільки потерпілий не вчиняв стосовно нього неправомірних суспільно небезпечних дій), а тому не міг її перевищити й ударив відрізком металевої арматури умисно. Про останнє свідчить цілеспрямований рух рукою з арматурою у бік лівої частини тулубу потерпілого.

Дії особи, яка завдає удару іншій, з невизначеним умислом на заподіяння тілесних ушкоджень мають кваліфікуватися за наслідками таких дій, що правильно зробив місцевий суд, з яким обґрунтовано погодився апеляційний.

Про таке правозастосування неодноразово зазначав у своїх рішеннях Верховний Суд України. Зокрема, у постанові суду від 28 травня 2015 року № 5-25кс15 указано, що цілеспрямовано наносячи удар, особа не конкретизує у своїй свідомості, яку ж саме шкоду здоров`ю (тяжкість тілесних ушкоджень) буде фактично спричинено нею потерпілому. Тобто така особа діє з невизначеним (неконкретизованим) умислом, за якого вона хоча і бажає спричинити або свідомо припускає спричинення шкоди здоров`ю потерпілого, але при цьому не конкретизує точними межами у своїй свідомості тяжкості цієї шкоди. У таких випадках винувата особа має відповідати за той результат (шкоду), якого фактично було заподіяно, умисне заподіяння тяжких ушкоджень.

Отже, кваліфікація діяння ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 121 КК є правильною.

Покарання, призначене засудженому, відповідає вимогам ст. 65 КК, вчиненому та його особі.

Апеляційний суд належно перевірив вирок місцевого за доводами, наведеними в апеляційних скаргах (доводи такої скарги захисника аналогічні касаційним) і з наведенням переконливих аргументів (підстав) залишив скарги без задоволення, а вирок без змін. Тому ухвала суду відповідає вимогам ст. 419 КПК.

З огляду на наведене касаційну скаргу не може бути задоволено.

Керуючись п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Воловецького районного суду Закарпатської області від 30 березня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Закарпатської області від 22 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2