Апеляційний суд Рівненської області
________________________________________________копія:_____
У Х В А Л А
Іменем України
22 березня 2018 року м. Рівне

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

судді-доповідача - ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ;

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження №0000153 відносно ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с.Трубіївка, Ружинського р-ну, Житомирської обл.; зареєстрований та проживає по АДРЕСА_1 ; обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України;

За участі:
секретаря с/з ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ;

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_7 на вирок Корецького районного суду Рівненської області від 01 грудня 2017 року;

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 просить вирок Корецького районного суду Рівненської області від 01 грудня 2017 року відносно нього змінити, а саме у частині призначеного йому покарання та пом`якшити його, застосувавши ст.69 КК України зі звільненням, на підставі ст.75 КК України від його відбування, та одночасно скасувати прийняте судом першої інстанції рішення про призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік.

Потерпілий ОСОБА_7 в апеляційній скарзі також просить вирок змінити та порушує питання про призначення більш м`якого покарання обвинуваченому ОСОБА_4 судом апеляційної інстанції, ніж передбачено у санкції ч.2 ст.286 КК України зі звільненням від відбування такого покарання, згідно вимог ст.75 КК України та зменшенням тривалості іспитового строку, одночасно без позбавлення права обвинуваченого керування транспортними засобами.

Згідно оскаржуваного вироку ОСОБА_4 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, та призначено йому покарання у виді позбавлення волі на строк 3 (три) роки з позбавлення права керувати транспортними засобами на строк 1 (один) рік. На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_4 звільнено

від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлено іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки з покладенням обов`язків, передбачених ст.76 КК України, а саме: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи та періодично з`являтися для реєстрації у цю інспекцію. Стягнуто із ОСОБА_4 на користь держави 2027 (дві тисячі двадцять сім) грн. 96 (дев`яносто шість) коп. документально підтверджених процесуальних витрат.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_4 порушує питання про зміну вироку через застосування до нього судом першої інстанції додаткового покарання, встановленого ч.2 ст.286 КК України у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік, так як, на його думку, рішення суду про призначення такого покарання є необгрунтованим. Зокрема обвинувачений вважає, що існує наявність підстав для пом`якшення, на підставі ст.69 КК України, йому призначеного судом основного покарання, з урахування усіх пом`якшуючих це покарання обставин. Доводить, що із урахуванням того, що він раніше не судимий, ніяких претензій у потерпілої сторони до нього не має, він повністю визнав свою вину та щиро розкаявся, зокрема, й активно сприяв розкриттю злочину, суд міг застосувати положення ст.69 КК України при призначенні йому основного покарання, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. В обгрунтування незаконності рішення суду про позбавлення його права керування транспортними засобами вказує, що він є батьком п`ятьох дітей, ніхто із учасників кримінального провадження не порушував питання про призначення йому додаткового покарання, а до апеляційної скарги додатково долучив клопотання керівництва Житомирського обласного об`єднання церков Євангелійських християн-баптистів, що підтверджує факт постійної його потреби у керуванні особистим транспортним засобом для ведення служіння у різних місцях Житомирської області, а суд, чомусь, керувався ст.77 КК України призначаючи таке покарання, в порушення вимог закону, а тому просить рішення суду в цій частині скасувати.

В обгрунтування доводів апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_7 , який є сином обвинуваченого, стверджує, що він - як потерпіла сторона, не просив у ході розгляду кримінального провадження судом першої інстанції призначати обвинуваченому додаткове покарання, а матеріали кримінального провадження повністю суперечать такому, прийнятому судом рішенню. Вказує, що усі матеріали кримінального провадження свідчать про те, що його батьку можливо призначити найм`якше покарання за вчинений злочин, із урахуванням його думки - як потерпілого, так і з урахуванням усіх інших, пом`якшуючих покарання обвинуваченому обставин.

За вироком суду, ОСОБА_4 , 14 липня 2017 року, близько 17-ї год. 40 хв., керуючи автомобілем Volkswagen GolF 1.6 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по автомобільній дорозі Київ-Чоп, зі сторони міста Рівне у напрямку міста Житомир, зі швидкістю приблизно 90-130 км/год., допустив порушення вимог пунктів 2.3б) та 12.1 Правил дорожнього руху України, проявив неуважність до дорожньої обстановки, не вибрав в установлених межах безпечної швидкості руху, щоб мати змогу постійно контролювати рух транспортного засобу та безпечно керувати ним та на 273 км. вказаної дороги, у межах Корецького району Рівненської області, не впоравшись із керуванням, допустив виїзд транспортного засобу за межі
проїздної частини на праве узбіччя, де відбулось його перекидання. У результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажир, яка перебувала у вказаному автомобілі - ОСОБА_8 , від отриманих тілесних ушкоджень загинула на місці події.
Заслухавши суддю-доповідача, доповідь секретаря судового засідання з приводу неявки обвинуваченого ОСОБА_4 , потерпілого ОСОБА_7 та захисника у судове засідання суду апеляційної інстанції, ухваливши на місці рішення про апеляційний розгляд кримінального провадження за відсутності осіб, які подали апеляційні скарги, оскільки вони належним чином про час і місце розгляду кримінального провадження повідомлені і від них не надійшло клопотання про відкладення розгляду провадження, пояснення прокурора про відмову у задоволенні апеляційних скарг та залишення вироку суду першої інстанції без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого, колегія суддів прийшла до таких висновків.

Відповідно до ст.370 КПК України, судове рішення повинне бути законним, тобто ухваленим компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених КПК України; обгрунтованим, тобто ухваленим судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 КПК України, та вмотивованим, тобто таким, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Висновки суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_4 у вчиненні протиправних діянь щодо порушення правил безпеки дорожнього руху, які виразились у ігноруванні ним пунктів 2.3б) та 12.1 Правил дорожнього руху України під час керування особистим транспортним засобом Volkswagen GolF 1.6 TDI, реєстраційний номер НОМЕР_1 , що спричинили смерть потерпілої ОСОБА_8 , та про кваліфікацію таких дій обвинуваченого за ч.2 ст.286 КК України за обставин, викладених у вироку - є обґрунтованими.

Фактичні обставини справи та доведеність вини у вчиненні даного злочину, ні обвинувачений ОСОБА_4 , ні потерпілий ОСОБА_7 не оспорюють і вирок суду першої інстанції з даного приводу не оскаржується, а тому вирок суду у цій частині не переглядатиметься судом апеляційної інстанції, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України.

Що ж стосується виду та розміру призначеного ОСОБА_4 судом першої інстанції основного покарання за ч.2 ст.286 КК України, яке оспорюється обвинуваченим та потерпілим, то колегія суддів враховує наступне.

Санкція ч.2 ст.286 КК України передбачає безальтернативний вид покарання, а саме у виді позбавлення волі та призначається даний вид покарання на строк від 3 (трьох) до 8 (восьми) років з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк до 3 (трьох) років або без такого.

Із вироку суду слідує, що призначаючи покарання обвинуваченому, суд першої інстанції враховував, що злочин передбачений ч.2 ст.286 КК України, відноситься до категорії тяжких злочинів, враховував вимоги ст.65 КК України щодо загальних засад призначення покарання, межі санкції ч.2 ст.286 КК України, особу винного,

який по місцю проживання характеризується позитивно, раніше не судимий.
Визначаючи міру покарання обвинуваченому, суд також у якості обставин, які пом`якшують покарання, враховував повне визнання обвинуваченим своєї вини, щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення, відсутність обставин, передбачених ст.67 КК України, які обтяжують покарання обвинуваченого та з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, суд прийшов до висновку про необхідність призначення ОСОБА_4 покарання у виді позбавлення волі на певний строк.
Згідно ч.1 ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, крім випадків засудження за корупційний злочин, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в Загальній частині цього Кодексу.

Під час розгляду матеріалів кримінального провадження відносно ОСОБА_4 , суд першої інстанції, з урахуванням особи обвинуваченого, достатніх підстав для застосування положень ст.69 КК України відносно нього, не встановив.

Всупереч доводам апеляційних скарг обвинуваченого та потерпілого щодо призначення ОСОБА_4 покарання за ч.2 ст.286 КК України судом апеляційної інстанції згідно вимог ч.1 ст.69 КК України, тобто нижчого від найнижчої межі, встановленого санкцією ч.2 ст.286 Особливої частини КК, підстав для застосування положень даної норми закону України про кримінальну відповідальність колегія суддів суду апеляційної інстанції не знаходить, одночасно враховуючи, що згідно оскаржуваного вироку судом першої інстанції було прийнято рішення про звільнення ОСОБА_4 від відбування призначеного покарання з випробуванням та встановлено йому іспитовий строк тривалістю 2 (два) роки, згідно ст.75 КК України.

Потерпілий ОСОБА_7 , вимоги апеляційної скарги, у яких він ставить питання про зменшення тривалості іспитового строку обвинуваченому ОСОБА_4 при звільненні його від відбування призначеного покарання з випробуванням, на думку колегії суддів, не обгрунтував та підстав доцільності зменшення цього строку в апеляції не навів.

У розумінні ч.1 ст.69 КК України, суд першої інстанції призначив ОСОБА_4 за ч.2 ст.286 КК України мінімальний розмір покарання у виді позбавлення волі, а саме на строк 3 (три) роки, і таке покарання колегія суддів визнає призначеним ОСОБА_4 з дотриманням вимог ст.65 КК України, та за своїм видом воно буде справедливим і таким, що відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів у майбутньому.

Вимог п.2 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судом першої інстанції при призначенні основного покарання обвинуваченому ОСОБА_4 дотримано у повному обсязі.

У п.21 роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України №14 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» закріплено, що у кожному випадку призначення покарання за ч.2 ст. 286 КК, судам необхідно обговорювати питання про доцільність застосування до винного додаткового покарання - позбавлення права керувати транспортними засобами. Додаткове покарання, передбачене як обов`язкове ч.3 ст.286 КК, суд може відповідно до ст.69 КК не призначати лише за наявності декількох обставин, які пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, і з урахуванням особи винного. Позбавлення права керувати транспортними засобами можна застосовувати як додаткове покарання незалежно від того, що особу вже було позбавлено такого права в адміністративному порядку.

Колегія суддів погоджується з висновками місцевого суду про призначення обвинуваченому ОСОБА_4 додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік за ч.2 ст.286 КК України. Висновки суду про призначення вказаного додаткового покарання ні обвинувачений, ні потерпілий ОСОБА_7 в апеляційних скаргах не спростували.

Із вироку суду слідує, що суд першої інстанції приймаючи рішення про позбавлення права ОСОБА_4 керування транспортними засобами на строк 1 (один) рік виходив з того, що порушення правил безпеки дорожнього руху з боку обвинуваченого призвели до загибелі потерпілої ОСОБА_8 ..

Доводи обвинуваченого ОСОБА_4 про те, що суд невірно керувався ст.77 КК України призначаючи додаткове покарання йому, оскільки такий вид додаткового покарання, як позбавлення права керування транспортнимим засобами нею не охоплюється, не можуть бути визнані такими, що надають підстави постановити рішення про не призначення такого обвинуваченому.

Із тверджень обвинуваченого ОСОБА_4 , наведених в апеляційній скарзі про його постійну необхіднсть у керуванні транспортним засобом, оскільки він працює пасторем Центральної церкви Євангелійських християн-баптистів, є батьком 5 (п`ятьох) дітей, які на даний час повнолітні, та раніше до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів не притягувався, не є такими, з яких, можна було би зробити висновок про реальну необхідність обвинуваченого у керуванні особистим транспортним засобом протягом наступного року.

З вищевказаних підстав, у відповідності до вимог п.1 ч.1 ст.407 КПК України, суд апеляційної інстанції вважає за необхідне залишити вирок суду першої інстанції без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_7 без задоволення.

Одночасно, оскільки судом першої інстанції у резолютивній частині вироку було покладено на ОСОБА_4 обов`язки, встановлені ч.1 ст.76 КК України, викладеної у старій редакції закону, то суд апеляційної інстанції вважає за необхідне виправити вказану неточність у вироку Корецького районного суду Рівненської області від 01 грудня 2017 року відносно ОСОБА_4 ..

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів;

УХВАЛИЛА:
Вирок Корецького районного суду Рівненської області від 01 грудня 2017 року відносно ОСОБА_4 за ч.2 ст.286 КК України залишити без змін, а апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_4 та потерпілого ОСОБА_7 без задоволення.

Згідно п.п. 1, 2 ч.1 ст.76 КК України, покласти на засудженого ОСОБА_4 на період іспитового строку такі обов`язки:

- періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації;

- повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання;

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з дня її проголошення цим судом та може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Суддя-доповідач підпис ОСОБА_1

Судді: підписи ОСОБА_2

ОСОБА_3

Згідно з оригіналом: суддя-доповідач: ОСОБА_1