АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 544/673/13-к Номер провадження 11-кп/786/2/17Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія: ч.3 ст.368 КК - Т.З.
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 листопада 2017 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого суддіОСОБА_2 ,
суддів з секретарями з участю прокурораОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
захисника обвинуваченогоОСОБА_10 , ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Полтава кримінальне провадження за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_11 та старшого прокурора відділу прокуратури Полтавської області ОСОБА_9 на вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 30 грудня 2013 року,

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком ОСОБА_11 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець та мешканець АДРЕСА_1 , громадянин України, з вищою освітою, одружений, маючий на утриманні неповнолітню дитину, непрацюючий, несудимий,

визнаний винуватим та засуджений за ч.3 ст.368 КК України (в редакції Закону, що діяв до 17 квітня 2013 року) на 6 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на строк 2 роки з конфіскацією всього майна, що є його власністю.

Згідно з вироком, обвинувачений визнаний винуватим у вчиненні злочину за таких обставин.
У період із серпня 2012 року по січень 2013 року ОСОБА_11 , обіймаючи посаду заступника начальника відокремленого структурного підрозділу Прилуцької нафтогазорозвідувальної експедиції дочірнього підприємства Національної акціонерної компанії «Надра України» «Чернігівнафтогазгеологія» (далі Прилуцької НГРЕ) та будучи уповноваженим постійно здійснювати організаційно-розпорядчі та адміністративно-господарські функції на вказаному підприємстві, тобто службовою особою, за попередньою змовою з начальником автотранспортної дільниці Прилуцької НГРЕ ОСОБА_12 , щодо якого вироком Пирятинського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2013 року затверджена угода про визнання винуватості у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (в редакції Закону, що діяв до 17 квітня 2013 року), став вимагати від представника приватного підприємства «Інтерресурс» ОСОБА_13 хабар у розмірі 18250 грн. за дозвіл на порізку, завантаження та транспортування брухту чорних металів з території Пирятинської філії Прилуцької НГРЕ (м. Пирятин Полтавської області, вул. Абаканська, 102) та Прилуцької НГРЕ, розташованої в м. Прилуки Чернігівської області, вул. Пирятинська, 131.

Так, ОСОБА_13 19 листопада 2012 року близько 17 год., попередньо домовившись по телефону з ОСОБА_11 , передав ОСОБА_14 , який діяв за вказівкою ОСОБА_11 та ОСОБА_12 і не був обізнаний про злочинні наміри останніх, у кафе «Сатурн» в м. Пирятин 4000 грн., як частину хабара за дозвіл на порізку, завантаження та транспортування брухту чорних металів з Пирятинської філії та Прилуцької НГРЕ. Ці кошти ОСОБА_14 в подальшому передав обвинуваченим.

Після отримання вказаних грошей обвинувачений постійно телефонував ОСОБА_13 та вимагав залишок хабара у сумі 14250 грн.

27 грудня 2012 року близько 16 години на залізничному вокзалі в м. Пирятин ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , умисно, з корисливою метою отримав від представника ПП «Інтерресурс» ОСОБА_15 7000 грн., як частину хабара за дозвіл на порізку, завантаження та транспортування брухту чорних металів з території Пирятинської філії та Прилуцької НГРЕ.

22 січня 2013 року близько 18 год. 30 хв. у приміщені Прилуцької НГРЕ за адресою АДРЕСА_2 , ОСОБА_12 , діючи за попередньою змовою з ОСОБА_11 , умисно, з корисливою метою, одержав від ОСОБА_13 решту хабара в сумі 7250 грн. за вказаний дозвіл, після чого ОСОБА_12 затримали працівники міліції.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_11 просить вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити за недоведеністю в його діях складу злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України. При цьому зазначає, що суд надав неправильну оцінку наявним доказам, а деякі взагалі не оцінив. Вказує, що місцевим судом в обґрунтування вироку покладено припущення та докази, в тому числі отримані за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій, допустимість та законність отримання яких судом не перевірено. Стверджує, що залишились недослідженими обставини, які мають істотне значення для ухвалення законного та обґрунтованого рішення. Зокрема, наголошує про відсутність у нього повноважень щодо надання дозволів на вивезення, завантаження чи транспортування металобрухту.

Вважає, що визнання його судом службовою особою суперечить приписам примітки 1 ст.364 КК України з огляду на те, що Прилуцька нафтогазорозвідувальна експедиція ДП «Чернігівнафтогазгеологія» НАК «Надра України» є юридичною особою приватного права, а тому він не може бути суб`єктом злочину, передбаченого ст.368 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким засудити ОСОБА_11 за ч.3 ст.368 КК України на 7 років позбавлення волі з позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій на 3 роки з конфіскацією всього належного йому майна.

Крім того, прохає стягнути з ОСОБА_11 солідарно з ОСОБА_12 витрати, пов`язані із залученням експерта в розмірі 392 грн., та вирішити питання про речові докази.

Також прокурор наголошує, що суд безпідставно виключив кваліфікуючу ознаку інкримінованого ОСОБА_11 злочину «вимагання», з огляду на вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2013 року, яким затверджено угоду про визнання винуватості та засуджено ОСОБА_12 за одержання за попередньою змовою з ОСОБА_11 хабара, поєднаного з вимаганням.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_11 стверджує про її необґрунтованість.

Інші учасники судового провадження вирок не оскаржили.

Відповідно до ст.417 КПК України суд апеляційної інстанції, встановивши обставини, передбачені ст.284 цього Кодексу, скасовує обвинувальний вирок і закриває кримінальне провадження.
Згідно з п.3 ч.1 ст.284 КПК України кримінальне провадження закривається в разі, якщо не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати.
Диспозицією статті 368 КК України (в редакції, що діяла до 17 квітня 2013 року), передбачена відповідальність за одержання службовою особою у будь-якому вигляді хабара за виконання чи невиконання в інтересах того, хто дає хабара, чи в інтересах третьої особи будь-якої дії з використанням наданої їй влади чи службового становища.

Відповідно до роз`яснень Пленуму Верховного Суду України, викладених у п.2 постанови №5 від 26 квітня 2002 року «Про судову практику у справах про хабарництво», відповідальність за одержання хабара настає за умови, що службова особа одержала його за виконання чи невиконання таких дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням наданої їй влади, покладених на неї організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських обов`язків, або таких, які вона не уповноважена була вчинювати, але до вчинення яких іншими службовими особами могла вжити заходів завдяки своєму службовому становищу.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_11 визнаний винуватим у отриманні за попередньою змовою з ОСОБА_12 хабара за дозвіл на порізку, завантаження та транспортування брухту чорних металів.

Як на докази підтвердження вини обвинуваченого, суд послався на показання свідка ОСОБА_13 , який передавав грошові кошти в якості хабара; слідчих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які проводили досудове розслідування цього кримінального провадження; протоколи огляду грошових купюр, освідування ОСОБА_12 на наявність слідів спеціальної речовини, огляду місця події - службового кабінету головного геолога Прилуцької НГРЕ, висновки судових експертиз, а також даними, отриманими в ході проведення негласних слідчих (розшукових) дій.

Повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження, дослідивши докази, надані сторонами провадження, колегія суддів вважає, що вони не можуть бути визнані достатніми для підтвердження винуватості ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого злочину.

Обвинувачений ОСОБА_11 заперечував свою винуватість під час досудового розслідування, в суді першої та апеляційної інстанцій.

Оцінюючи показання свідка ОСОБА_13 з точки зору належності, допустимості, достовірності, колегія суддів приходить до такого.
В судовому засіданні свідок ОСОБА_13 показав, що він від імені ПП Інтерресурс домовлявся про купівлю-продаж металобрухту по ціні 2 грн. за 1 кг. з ОСОБА_11 та ОСОБА_18 начальником Прилуцької НГРЕ.

Ці кошти ПП Інтерресурс мало перерахувати на рахунок продавця, а решту - 50 коп. за 1 кг., що становило 18250 грн., ОСОБА_13 повинен був передати готівкою службовим особам Прилуцької НГРЕ.

З матеріалів провадження вбачається, що між директором ПП Інтерресурс ОСОБА_19 (покупець) та начальником Прилуцької нафтогазорозвідувальної експедиції ДП НАК Надра України Чернігівнафтогазгеологія ОСОБА_18 (продавець) у вересні 2012 року укладено п`ять договорів купівлі-продажу металобрухту по 14 тонн за кожним договором вартістю 2 грн. за 1 кг.

Відповідно до умов цих договорів, продавець повідомляє покупця про готовність партії металобрухту до продажу, а покупець здійснює попередню оплату кожної партії товару шляхом перерахування коштів на рахунок продавця у розмірі 100% вартості товару. Порізка, завантаження і транспортування проводиться покупцем або за його рахунок (т.1 а.с.78-81).

На виконання умов договорів 09 та 22 жовтня 2012 року ПП Інтерресурс двома платіжними дорученнями перерахувало на рахунок ДП НАК Надра України 56000 грн. за брухт чорних металів, що згідно з умовами договорів відповідає вартості 28 тонн металобрухту (т.1 а.с.29-30).

Після чого, 22 та 23 жовтня 2012 року ОСОБА_13 , як представник ПП Інтерресурс, отримав, відповідно, 18 тонн та 13,5 тонн металобрухту (т.5 а.с.114-115), а 26 жовтня цього ж року були видані накладні та акти приймання-передачі вказаного товару (т.2 а.с.107-116).

Таким чином, сторони виконали умови двох із укладених письмових договорів у повному обсязі. Жодних даних про наявність перешкод для вивозу ОСОБА_13 металобрухту судом не встановлено і стороною обвинувачення не надано.

Більше того, необхідність надання окремих дозволів на порізку, завантаження та транспортування металобрухту нічим не передбачена, оскільки договір, укладений між Прилуцькою НГРЕ та ПП Інтерресурс, і є підставою для виконання зазначених дій з металобрухтом. Відповідно до цього договору, саме Прилуцька НГРЕ взяла на себе зобов`язання передати покупцеві металобрухт після оплати його вартості.

Майже через місяць після того як металобрухт був ОСОБА_13 безперешкодно вивезений з території Пирятинської дільниці Прилуцької НГРЕ, а саме 12 листопада 2012 року він звернувся із заявою до правоохоронних органів про вимагання грошей за дозвіл на порізку, завантаження та транспортування брухту чорних металів.

Як встановив апеляційний суд, свідок ОСОБА_13 на час звернення до правоохоронних органів із заявою про вимагання грошей був засуджений вироком Полтавського районного суду Полтавської області від 18 квітня 2012 року за ч.3 ст.358, ч.3 ст.190, ч.1 ст.70, ст.75 КК України на 4 роки позбавлення волі із звільненням від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки.

Також, як вбачається з досліджених апеляційним судом відеозаписів проведення негласних слідчих (розшукових) дій та ніким із учасників провадження не оспорюється, що вони зроблені за допомогою спеціального обладнання, наданого працівниками правоохоронних органів свідку ОСОБА_13 , хоча передбачені законом дозволи на проведення таких негласних слідчих (розшукових) дій щодо нього не надавалися (т.4 а.с.126-127).
Крім того, як показав допитаний судом апеляційної інстанції свідок ОСОБА_19 керівник ПП Інтерресурс, ОСОБА_13 на цьому підприємстві не працював, заробітної плати не отримував і договорів щодо купівлі-продажу металобрухту не укладав та не підписував.

За таких обставин, з огляду на практику Європейського суду з прав людини, сформульовану в рішеннях у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» (п.38), «Раманаускас проти Литви» (п.55), колегія суддів вважає, що в даному випадку мало місце підбурювання з боку поліції, оскільки відповідні працівники правоохоронних органів або особи, які діють за їхніми вказівками, не обмежилися пасивним розслідуванням, а з метою встановлення злочину, тобто отримання доказів і порушення кримінальної справи, впливали на суб`єкта, схиляючи його до вчинення злочину, який в іншому випадку не був би вчинений.

Як встановив апеляційний суд, в службові обов`язки обвинуваченого ОСОБА_11 , згідно з посадовою інструкцією, не входить надання дозволів на порізку, завантаження та транспортування брухту чорних металів (т.2 а.с.20-23).

Крім того, в період з 15 по 27 жовтня 2012 року ОСОБА_11 перебував у відпустці, а тому не мав повноважень надавати будь-які дозволи, пов`язані з діяльністю Прилуцької НГРЕ (т.1 а.с.153-154).

Також ОСОБА_11 не був наділений повноваженнями укладати договори від імені Прилуцької НГРЕ та не підписував їх.

Виконання обвинуваченим робіт, пов`язаних із збереженням, обробкою, продажем (відпуском), перевезенням чи застосуванням в процесі виробництва довірених цінностей його посадовою інструкцією не передбачено. У зв`язку з цим обвинувачений не являється матеріально відповідальною особою та не наділений правом безпосередньо видавати покупцеві продане майно. Договір про повну матеріальну відповідальність з ним не укладався (т.1 а.с.149).

Доказів про те, що ОСОБА_11 завдяки своєму службовому становищу вживав заходи для вчинення іншими службовими особами дій з метою отримання хабара, які він не уповноважений був вчинювати, стороною обвинувачення не надано.

Відсутні в матеріалах провадження і будь-які докази про передачу коштів в якості хабара безпосередньо ОСОБА_11 .

Твердження прокурора про те, що доказом вини ОСОБА_11 є вирок суду відносно ОСОБА_12 , суперечить вимогам кримінального процесуального закону, оскільки цей вирок не має наперед встановленої сили для вирішення питання про винуватість ОСОБА_11 у вчиненні інкримінованого злочину.

Більше того, вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 25 грудня 2013 року щодо ОСОБА_12 був ухвалений на підставі угоди про визнання винуватості, докази щодо фактичних обставин справи судом першої інстанції при затвердженні угоди не перевірялись, а показання ОСОБА_12 надавав, виконуючи умови укладеної ним угоди.

Висновки суду про те, що показання слідчих ОСОБА_16 та ОСОБА_17 підтверджують обставини вчинення злочину обвинуваченим, не узгоджуються з вимогами кримінального процесуального закону (ст.97КПК України), оскільки слідчі мають у провадженні процесуальний інтерес на стороні обвинувачення, а тому їх показання не можуть визнаватися доказами, так як отримані із неналежного процесуального джерела.
Слушними є і доводи обвинуваченого та його захисника про недопустимість доказів, отриманих в результаті проведення негласних слідчих (розшукових) дій.
Як вбачається з матеріалів провадження, стороною обвинувачення після закінчення досудового розслідування стороні захисту були відкриті, зокрема, протоколи за результатами проведення негласних слідчих (розшукових) дій (т.3 а.с.2, 3-4, 5-6, 7-8, 9-77, 78-152, 153-230, 231-274, 275-315; т.4 а.с.1-145, 146-251, 252-329).
При цьому відеозаписи, які знаходяться на CD-R та DVD-R дисках і флеш- картах, а також матеріали, які є правовою підставою проведення таких дій, що мало забезпечити можливість перевірки стороною захисту та судом допустимості результатів таких дій як доказів, не відкривалися під час досудового розслідування.
Процесуальних документів щодо наявності правових підстав для проведення негласних слідчих (розшукових) дій суд першої інстанції взагалі не досліджував.

Лише при перегляді провадження апеляційним судом прокурор відкрив стороні захисту докази про наявність підстав для проведення таких дій.
Водночас, дані протоколів, в яких зафіксовано результати проведення відповідних негласних слідчих (розшукових) дій, покладено в основу обвинувального вироку щодо ОСОБА_11 .

Оскаржуючи вирок, обвинувачений та його захисник ставили під сумнів допустимість даних протоколів та відеозаписів з огляду на відсутність інформації про отримання відповідних дозволів на їх проведення.

Для спростування цього в судовому засіданні апеляційної інстанції прокурор надав довідку від 26 вересня 2016 року за підписом голови апеляційного суду щодо наявності ухвал слідчих суддів про дозвіл на проведення відповідних негласних слідчих (розшукових) дій.
Частина дванадцята ст.290 КПК України фактично передбачає кримінальну процесуальну санкцію стосовно сторін кримінального провадження, яка реалізується в разі невиконання сторонами обов`язку щодо відкриття матеріалів. Вона полягає в тому, що в майбутньому суд не має права допустити відомості як докази у невідкритих матеріалах. Так, невідкриття сторонами кримінального провадження одна одній матеріалів суттєво зменшує їхню доказову базу, що, в свою чергу, може негативно вплинути на законність та обґрунтованість прийнятого судом рішення.

Відповідно до частини третьої ст.404 КПК України за клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції неповністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляли клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Судом першої інстанції не досліджувалися документи, які були надані прокурором в суді апеляційної інстанції, хоча вони фактично були у розпорядженні сторони обвинувачення на момент звернення до суду з обвинувальним актом і не були відкриті стороні захисту.

Згідно з правовою позицією Верховного Суду України, викладеною у постанові від 12 жовтня 2017 року №5-237 кс (15)17, недослідження судом першої інстанції процесуальних документів, які стали правовою підставою проведення негласних слідчих (розшукових) дій, впливає на справедливість судового розгляду в цілому, оскільки відсутність дослідження цих матеріалів викликає сумніви щодо можливості здійснення судом належної оцінки законності проведення таких дій, а також достовірності та допустимості їх результатів як доказів.
У такому разі недослідження зазначених матеріалів призводить до оперування судом доказами, допустимість яких є імовірною, що в контексті презумпції невинуватості є неприпустимим для обґрунтування рішення про винуватість особи та свідчить про порушення права особи на справедливий суд.
Система справедливого судочинства має інтегруючий характер стосовно інших конвенційних прав і гарантій та слугує своєрідним підґрунтям для існування ще принаймні кількох принципів презумпції невинуватості, змагальності та принципу процесуальної рівності сторін. Їх доказовий аспект з питань якості доказів, насамперед, стосується питання про те, чи була особа засуджена «відповідно до закону», з огляду на що у практиці Європейського суду сформульовані окремі положення щодо допустимості доказів у судовому провадженні.

Так, на необхідності надання доступу стороні захисту до матеріалів, які стосуються негласних слідчих (розшукових) дій, як гарантії справедливого судового розгляду, йдеться у рішенні Європейського суду з прав людини «Едвардс і Льюіс проти Сполученого Королівства» від 27 жовтня 2004 року, в якому зазначено, що, відповідно до вимоги справедливості, передбаченої статтею 6 Конвенції, прокуратура мала ознайомити захист з усіма доказами у справі як на користь, так і проти обвинуваченого, і те, що у вказаній справі цього не було зроблено, призвело до недоліків судового розгляду.

Також, відповідно до принципу рівності сторін, сторона обвинувачення не вправі приховувати, не надавати обвинуваченому матеріали, що перебувають у неї або доступні їй, які можуть допомогти обвинуваченому звільнитися від кримінальної відповідальності чи отримати менш суворий вирок. Це право (і, відповідно, обов`язок держави) було підтверджено у справі «Джасперс проти Сполученого Королівства» від 16 лютого 2000 року. Таке правило стосується й матеріалів, які можуть викликати сумнів щодо доказів, наданих обвинувачем.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що протоколи, в яких зафіксовано результати проведення відповідних негласних слідчих (розшукових) дій, є недопустимими доказами.

Відповідно до ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом. Підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Інших доказів винуватості суду першої та апеляційної інстанції не надавалося.

Враховуючи наведене, колегія суддів приходить до висновку, що не встановлені достатні докази для доведення в суді винуватості ОСОБА_11 в отриманні за попередньою змовою з ОСОБА_12 хабара, і вичерпані можливості їх отримати.
За таких обставин доводи прокурора про необхідність посилення покарання та щодо безпідставного виключення судом кваліфікуючої ознаки злочину «вимагання» є необґрунтованими.
Відповідно, відсутні підстави для стягнення з ОСОБА_11 витрат на залучення експерта, оскільки такі витрати у відповідності до приписів ст.124 КПК України стягуються з обвинуваченого на користь держави у разі ухвалення обвинувального вироку.
Питання про стягнення процесуальних витрат з ОСОБА_12 знаходиться поза межами повноважень апеляційного суду, оскільки вирок відносно нього не переглядався.

Також апеляційний суд в даному випадку позбавлений права вирішувати питання про долю речових доказів, в тому числі і щодо грошових коштів, які були предметом хабара, оскільки це питання судом першої інстанції не вирішувалось. А згідно з вимогами ст.100 та ст.537 КПК України воно віднесене до юрисдикції суду, який постановив вирок.

Водночас, доводи апеляційної скарги обвинуваченого про те, що він не може бути суб`єктом інкримінованого злочину, не ґрунтуються на вимогах закону.
Відповідно до примітки 1 ст.364 КК України (в редакції Закону, що діяв до 17 квітня 2013 року) службовими особами у статтях 364, 365, 368, 368-2, 369 цього Кодексу є особи, які постійно, тимчасово чи за спеціальним повноваженням здійснюють функції представників влади чи місцевого самоврядування, а також обіймають постійно чи тимчасово в органах державної влади, органах місцевого самоврядування, на державних чи комунальних підприємствах, в установах чи організаціях посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих чи адміністративно-господарських функцій, або виконують такі функції за спеціальним повноваженням, яким особа наділяється повноважним органом державної влади, органом місцевого самоврядування, центральним органом державного управління із спеціальним статусом, повноважним органом чи повноважною особою підприємства, установи, організації, судом або законом.
Для цілей статей 364, 365, 368, 368-2, 369 цього Кодексу до
державних та комунальних підприємств прирівнюються юридичні особи,
у статутному фонді яких відповідно державна чи комунальна частка
перевищує 50 відсотків або становить величину, що забезпечує
державі чи територіальній громаді право вирішального впливу на
господарську діяльність такого підприємства.
Як вбачається з матеріалів провадження, юридична особа, у відокремленому структурному підрозділі якої працював ОСОБА_11 , прирівнюється до державного підприємства, оскільки в її статутному фонді державна частка становить 100 відсотків.
Отже, оскаржуваний вирок суду підлягає скасуванню, а кримінальне провадження, - закриттю на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення в суді винуватості ОСОБА_11 у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (в редакції Закону, що діяв до 17 квітня 2013 року), і вичерпанням можливості їх отримати.
В зв`язку з цим апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а апеляційну скаргу обвинуваченого необхідно задовольнити.
Керуючись ст.404, ст.405, ст.417, ст.418 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Вирок Пирятинського районного суду Полтавської області від 30 грудня 2013 року відносно ОСОБА_11 скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п.3 ч.1 ст.284 КПК України в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його винуватості в суді у вчинені злочину, передбаченого ч.3 ст.368 КК України (в редакції Закону, що діяв до 17 квітня 2013 року), і вичерпанням можливості їх отримати.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення і може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

СУДДІ:
ОСОБА_20 ОСОБА_3 ОСОБА_21 ОСОБА_22