490/129/18 09.01.2018
н/п 1-кс/490/57/2018
Справа № 490/129/18
У Х В А Л А
09 січня 2018 року м. Миколаїв
Слідчий суддя Центрального районного суду м. Миколаєва ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
розглянувши у відкритому судовому засіданні скаргу на незаконне позбавлення свободи, -
Учасники судового провадження:
ОСОБА_3 її захисник - адвокат ОСОБА_4
представник ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор" ОСОБА_5
05 січня 2018 року до слідчого судді Центрального районного суду м. Миколаєва в порядку ст. 206 КПК України звернулася адвокат ОСОБА_4 із скаргою на незаконне позбавлення свободи ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , затриманої 03 січня 2018 року працівниками поліції на виконання вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва від 30.10.2000, яка станом на теперішній час незаконно позбавлена свободи шляхом безпідставного утримання у Державній установі «Миколаївській слідчий ізолятор» і підлягає негайному звільненню.
Заслухавши думку ОСОБА_3 , її захисника - адвоката ОСОБА_4 які підтримали скаргу, просили її задовольнити в повному обсязі з наведених в ній мотивів, думку представника ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор", перевіривши доводи скарги, вивчивши матеріали особової справи затриманої ОСОБА_3 , слідчий суддя вважає, що скарга підлягає до задоволенню з наступних підстав.
30 жовтня 2000 року ОСОБА_3 вироком Ленінського районного суду м. Миколаєва засуджено за злочин, передбачений ч. 2 ст. 229-1 КК України 1960 року, вчинений 28 січня 1995 року, до п`яти років позбавлення волі.
Станом на час виконання вказаного вироку з моменту його винесення минуло більше п`ятнадцяти років.
Відповідно до п. 11 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» КК України 2001 року, крім інших, встановлені правила КК України 1960 року щодо давності поширюються на осіб, які вчинили злочини до набрання чинності КК України 2001 року, за винятком випадків, якщо КК України 2001 року пом`якшується кримінальна відповідальність зазначених осіб.
За змістом ч. 2 ст. 49 КК України 1960 року обвинувальний вирок не може бути виконано (незалежно від причин його невиконання), якщо від часу його винесення минуло п`ятнадцять років, і давність не була перервана вчиненням нового злочину.
У той же час, за правилами ч. 3 ст. 80 КК України 2001 року, звільнення особи від відбування покарання у зв`язку із закінчення строків давності виконання обвинувального вироку, закон пов`язує із причинами, що зумовили його невиконання, зокрема з наявністю чи відсутністю факту ухилення особи від відбування призначеного покарання.
Отже, правилами давності, що передбачені ч. 3 ст. 80 КК України 2001 року, не пом`якшується кримінальна відповідальність осіб, що вчинили злочини до набрання чинності цим Кодексом, а тому до таких осіб, відповідно до приписів п. 11 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» КК України 2001 року, слід застосовувати ч. 2 ст. 49 КК України 1960 року, а не ч. 3 ст. 80 КК України 2001 року.
Таким чином, з дня ухвалення зазначеного вище вироку Ленінського районного суду м. Миколаєва, тобто з 30 жовтня 2000 року минуло більше сімнадцяти років, і, як вбачається з вимоги про судимість ОСОБА_3 від 03.01.2018р. давність не перервана вчиненням нею нового злочину, а отже, виконання цього вироку, з огляду на зміст п. 11 розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» КК України 2001 року та ч. 2 ст. 49 КК України 1960 року, є неприпустимим.
Відповідно, затримання і позбавлення волі ОСОБА_3 шляхом її утримання у ДУ "Миколаївський слідчий ізолятор" з посиланням, як на підставу для цього, на вказаний вирок, є незаконним.
Згідно ст. 29 Конституції України, кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність.
Відповідно до ч. 1 ст. 29 Конституції України ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.
Частиною 4 ст. 29 Конституції України передбачено право кожного затриманого у будь-який час оскаржити в суді своє затримання.
За змістом п. 18 ст. 3 КПК України слідчий суддя це (крім інших) суддя суду першої інстанції, до повноважень якого належить здійснення у порядку, передбаченому цим Кодексом, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні.
Під кримінальним провадженням, виходячи зі змісту п. 10 ст. 3 КПК України, слід розуміти не лише досудове розслідування, а й судове провадження та будь-які процесуальні дії у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність.
Виконання вироку є процесуальною дією у зв`язку із вчиненням діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, а тому воно охоплюється поняттям «кримінальне провадження».
Отже, повноваження слідчого судді зі здійснення у порядку, передбаченому КПК України, судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб не завершується після направлення обвинувального акту до суду.
На це ж вказує правова позиція, висловлена Європейським Судом з прав людини у Рішення цього Суду «Чаєв проти України», що набрало статусу остаточного.
Зокрема, у п. 28 вказаного Рішення Суд зазначив:
« Суд зазначає, що за новим КПК вибір запобіжних заходів, що обираються у кримінальному провадженні, довірено двом різним судовим інстанціям: слідчому судді під час досудового розслідування та судді, який розглядає справу, під час судового розгляду (статті 176 та 197 КПК; пункт 18). Тому розподіл компетенцій між вищезазначеними особами чітко позначений моментом, коли розслідування закінчено, обвинувальний акт затверджено і кримінальну справу передано на розгляд суду. Уряд підтвердив цю позицію у своїх зауваженнях (див. пункт 23). Незважаючи на це, після передачі справи на розгляд суду слідчий суддя може перевіряти підстави позбавлення обвинуваченого свободи (статтю 206 КПК, пункт 18).»
Ця правова позиція повністю кореспондується із положеннями ч. 4 ст. 29 Конституції України щодо забезпечення права кожного затриманого у будь-який час оскаржити в суді своє затримання та з положеннями ст. 206 КПК України.
Статтею 206 КПК України кожен слідчий суддя суду, в межах територіальної юрисдикції якого знаходиться особа, яка тримається під вартою, має право постановити ухвалу, якою зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу забезпечити додержання прав такої особи. Якщо слідчий суддя отримує з будь-яких джерел відомості, які створюють обґрунтовану підозру, що в межах територіальної юрисдикції суду знаходиться особа, позбавлена свободи за відсутності судового рішення він зобов`язаний постановити ухвалу, якою має зобов`язати будь-який орган державної влади чи службову особу, під вартою яких тримається особа, негайно доставити цю особу до слідчого судді для з`ясування підстав позбавлення свободи. Слідчий суддя зобов`язаний звільнити позбавлену свободи особу, якщо орган державної влади чи службова особа, під вартою яких тримається ця особа, не надасть судове рішення, яке набрало законної сили, або не доведе наявність інших правових підстав для позбавлення особи свободи.
Крім наведеного вище, на необхідність негайного вирішення цього питання саме слідчим суддею, вказує та обставина, що на його вирішення у порядку, передбаченому ст.ст. 537-539 КПК України, у кращому випадку, знадобиться близько 17 днів (з урахуванням часу набрання ухвали суду законної сили), у той час як ОСОБА_3 перебуватиме у СІЗО, будучи незаконно позбавленою свободи.
Наявність розпорядження Ленінського районного суду м. Миколаєва від 24.04.2017 року про виконання вироку, що набрало законної сили 28.11.2000р., не є підставою для позбавлення ОСОБА_3 свободи, оскільки частина 2 ст. 49 КК України 1960 року сплив строку давності виконання вироку пов`язує з датою винесення вироку, а не з датою видачі розпорядження про його виконання. При цьому, містить пряму вказівку на неможливість виконання обвинувального вироку у разі спливу п`ятнадцяти років від дати ухвалення вироку, і відсутності переривання давності вчинення нового злочину.
На підставі викладеного, керуючись ст. 206 КПК України, -
п о с т а н о в и л а :
Скаргу захисника ОСОБА_3 - адвоката ОСОБА_4 на незаконне позбавлення свободи - задовольнити
Негайно у залі суду звільнити ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 з Державної установи «Миколаївській слідчий ізолятор».
Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1