Виноградівський районний суд Закарпатської області
_____________________________________________________________________
Справа № 299/469/18
Номер рядка звіту 55
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
17.04.2018 м.Виноградів
Виноградівський районний суд Закарпатської області
в особі головуючого - судді ОСОБА_1 ,
секретар судового засідання ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого ОСОБА_4 ,
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Коростень Житомирської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 Кримінального кодексу України (далі - КК України),
до суду поступив вказаний вище обвинувальний з угодою про визнання винуватості.
ОСОБА_4 обвинувачується в тому, що він, будучи військовослужбовцем військової служби за контрактом військової частини польової пошти НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ), в порушення вимог ст.ст. 17, 65 Конституції України, ст. 17 Закону України "Про оборону України", ч. 1 ст. 1 Закону України "Про військовий обов"язок і військову службу", ст.ст. 9, 11, 12, 16, 49, 129, 130, 199 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, з метою тимчасово ухилитись від несення обов`язків військової служби та з мотивів небажання переносити труднощі військової служби, через особисту недисциплінованість та несумлінне ставлення до виконання своїх службових обов`язків 28.04.2017 року самовільно залишив місце несення служби - місце дислокації 1 гаубичного артилерійського взводу 2 гаубичної артилерійської батареї гаубичного артилерійського дивізіону ( АДРЕСА_2 ), та був відсутній на військовій службі по 13.02.2018 року, без поважних причин, перебуваючи весь вказаний період поза розташуванням військової частини, проводячи час на власний розсуд, чим вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 407 КК України, а саме, самовільне залишення військової частини військовослужбовцем (крім строкової служби) без поважних причин, тривалістю понад один місяць, вчинене в умовах особливого періоду, крім воєнного стану.
В угоді про визнання винуватості викладено загальні положення, де наведено положення Кримінального процесуального кодексу України щодо порядку кримінального провадження на підставі угод, та зазначено про те, що підозрюваний ОСОБА_4 повідомив, що ознайомлений з угодою, вину визнає в повному обсязі, згоден на призначення покарання, вказано про беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, істотні для кримінального провадження обставини, узгоджене сторонами покарання за ч. 4 ст. 307 КК України у виді трьох років позбавлення волі із звільненням на підставі ст. 75 КК України від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком один рік та покладенням обов`язків, передбачених у ч. 1 ст. 76 КК України, а також наслідки укладення та затвердження угоди та наслідки невиконання угоди.
Прокурор у підготовчому судовому засіданні висловився про затвердження угоди про визнання винуватості.
Обвинувачений повністю визнав свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, запевнив суд, що розуміє право на судовий розгляд та права в ході судового розгляду, наслідки укладення та затвердження угоди, характер обвинувачення, вид та міру узгодженого покарання.
Захисник підтримав укладену між прокурором та підзахисним угоду про визнання винуватості, просить затвердити.
Заслухавши думку сторін угоди щодо можливості її затвердження, думку захисника, перевіривши угоду на відповідність вимогам Кримінального процесуального кодексу України і закону України про кримінальну відповідальність, з`ясувавши обставини, суд прийшов до таких висновків.
У відповідності до положень ч. 7 ст. 474 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) суд відмовляє в затвердженні угоди, якщо :
1) умови угоди суперечать вимогам цього Кодексу та/або закону, в тому числі допущена неправильна правова кваліфікація кримінального правопорушення, яке є більш тяжким ніж те, щодо якого передбачена можливість укладення угоди;
2) умови угоди не відповідають інтересам суспільства;
3) умови угоди порушують права, свободи чи інтереси сторін або інших осіб;
4) існують обґрунтовані підстави вважати, що укладення угоди не було добровільним, або сторони не примирилися;
5) очевидна неможливість виконання обвинуваченим взятих на себе за угодою зобов`язань;
6) відсутні фактичні підстави для визнання винуватості.
При перевірці угоди на відповідність вимогам закону встановлено наступне.
Згідно ч. 1 ст. 472 КПК України в угоді про визнання винуватості зазначаються її сторони, формулювання підозри чи обвинувачення та його правова кваліфікація з зазначенням статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, істотні для відповідного кримінального провадження обставини, беззастережне визнання підозрюваним чи обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, обов`язки підозрюваного чи обвинуваченого щодо співпраці у викритті кримінального правопорушення, вчиненого іншою особою (якщо відповідні домовленості мали місце), умови часткового звільнення підозрюваного, обвинуваченого від цивільної відповідальності у вигляді відшкодування державі збитків внаслідок вчинення ним кримінального правопорушення, узгоджене покарання та згода підозрюваного, обвинуваченого на його призначення або на призначення покарання та звільнення від його відбування з випробуванням, наслідки укладення та затвердження угоди, передбачені статтею 473 цього Кодексу, наслідки невиконання угоди.
В угоді, яку було укладено сторонами під час досудового розслідування, відсутній виклад формулювання підозри, який є самостійною складовою угоди. Натомість угода містить пункт 2 "Беззастережне визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні кримінального правопорушення", де вказано про визнання підозрюваним винуватості у вчиненні кримінального правопорушення та обставини повідомленої підозри. У пункті 3 угоди, який стосується істотних для кримінального провадження обставин, наведено фактичні обставини кримінального правопорушення, що суперечить суті відповідної вимоги до змісту угоди.
Таким чином, угода про визнання винуватості не відповідає положенням ч. 1 ст. 472 КПК України.
Крім того, кваліфікуючою ознакою кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, у вчиненні якого обвинувачується ОСОБА_4 , є самовільне залишення військової частини, вчинене в умовах особливого періоду. При цьому дана ознака зазначена лише в правовій кваліфікації діяння, вказівка на неї у формулюванні обвинувачення відсутня.
Згідно викладених в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення у відповідності до Указу Президента України від 17.03.2014 року "Про часткову мобілізацію", затвердженого Законом України "Про затвердження Указу Президента України "Про часткову мобілізацію" № 303/2014 від 17.03.2014 року", в Україні оголошено часткову мобілізацію та з 17.03.2014 року по теперішній час діють умови особливого періоду. 15.03.2017 року ОСОБА_4 уклав контракт на проходження військової служби у Збройних Силах України терміном на 3 роки. Згідно наказу командира військової частини пп НОМЕР_1 ( НОМЕР_2 ) № 90 від 20.04.2017 року ОСОБА_4 зараховано до списків особового складу частини.
Відповідно до абз. 11 ст. 1 Закону України "Про оборону України" особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.
У абз. 4 ст. 1 Закону України "Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію" визначено, що мобілізація - це комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Крім зазначеного вище рішення мобілізація також оголошувалася Указами Президента України від 06.05.2014 № 454/2014 "Про часткову мобілізацію", від 21.07.2014 № 607/2014 "Про часткову мобілізацію", від 14.01.2015 № 15/2015 "Про часткову мобілізацію". Кожна мобілізація тривала протягом періодів, коли місцевими військовими комісаріатами здійснювався призов військовозобов`язаних та техніки для доукомплектування військових частин Збройних Сил України та інших військових формувань до штатів воєнного часу. Остання із оголошених мобілізацій закінчилася 17.08.2015 року.
Із врахуванням викладеного вище, того, що особливий період охоплює час мобілізації, станом на час вчинення суспільно небезпечного діяння, інкримінованого ОСОБА_4 , - із 28.04.2017 року по 13.02.2018 року, особливий період не діяв. Тому відсутні фактичні підстави для визнання обвинуваченим винуватості у вчиненні кримінального правопорушення в частині даної кваліфікуючої ознаки, що є підставою для відмови в затвердженні угоди.
З наведених мотивів суд прийшов до висновку, що угода затвердженню не підлягає.
Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право прийняти таке рішення: затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468-475 цього Кодексу.
У зв`язку з тим, що угоду про визнання винуватості було укладено між прокурором та обвинуваченим під час досудового розслідування, кримінальне провадження слід повернути прокурору для продовження досудового розслідування.
Керуючись ст.ст. 314, 372, 472, 474 КПК України, суд
у затвердженні угоди про визнання винуватості, укладеної 14 лютого 2018 року між прокурором військової прокуратури Ужгородського гарнізону Західного регіону України та ОСОБА_4 , обвинуваченим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, відмовити, кримінальне провадження повернути прокурору для продовження досудового розслідування.
Ухвала оскарженню не підлягає, набирає законної сили з моменту її оголошення.

Суддя ОСОБА_1