Ухвала
іменем україни

10 жовтня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні в межах кримінального провадження № 0000083 касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

За вироком Енергодарського міського суду Запорізької області від 22 квітня 2015 року

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 1 ст. 258-5 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк п`ять років із позбавленням права обіймати посади, пов`язані з виконанням адміністративних функцій, на строк три роки, без конфіскації майна.
На підставі ст. 75 КК ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю два роки і покладено на нього обов`язки, передбачені пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 зазначеного Кодексу.

Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він незважаючи на відповідну заборону та відповідальність, установлену статтями 23, 25 Закону України «Про боротьбу з тероризмом», у період із травня по червень 2014 року в м. Енергодарі Запорізької області з метою фінансової підтримки протиправної діяльності терористичної групи під керуванням ОСОБА_7 , що входить до збройних формувань самопроголошеного державного утворення «Луганська народна республіка» (далі ЛНР), здійснив фінансування тероризму шляхом надання фінансової підтримки у виді грошей з наміром їх наступного використатання для вчинення терористичних актів, а також злочинів терористичної спрямованості на території Луганської області.

Так, на початку червня 2014 року у м. Енергодарі ОСОБА_6 за допомогою мобільного телефонного зв`язку, будучи достеменно обізнаним щодо терористичної діяльності на території Луганської області колишніх мешканців м. Енергодара ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , щодо яких проводиться досудове розслідування в окремому кримінальному провадженні № 0000014 за ч. 1 ст. 258-3 КК, зв`язався з останнім із власної ініціативи та запропонував повідомити йому про канали зв`язку для надання фінансової допомоги з метою забезпечення терористичної групи для подальшого здійснення протиправної діяльності стосовно органів державної влади та окремих громадян України.

Отримавши від указаних терористів ЛНР інформацію про реквізити банківської платіжної картки Aкціонерного товарситва «Сбербанк Росії» з картковим рахунком № НОМЕР_1 , відкритим на ім`я іншого члена ЛНР ОСОБА_9 , щодо якого проводиться досудове розслідування в окремому кримінальному провадженні № 0000150 за ч. 2 ст. 260 КК і який перебуває в міждержавному розшуку, ОСОБА_6 , усвідомлюючи, що виділені ним гроші будуть використані окремими терористами в інтересах терористичної групи під керуванням ОСОБА_7 , звернувся до необізнаної про його злочинні наміри знайомої ОСОБА_10 , зобов`язавши останню в рахунок повернення йому поизичених 3350 грн, переказати їх шляхом на рахунок ОСОБА_9 , що 02 червня 2014 року ОСОБА_10 і зробила.

Апеляційний суд змінив вирок місцевого суду, зменшив строк додатковго покарання увиді позбавлення права обіймати посади або займатися діяльністю, пов`язані зі здійсненням фінансових операцій, з трьох до двох років. У решті вирок залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду через ісотні порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного засудженому покарання, про що наводить відповідні доводи. Зокрема, скаржник зазначає, що апеляційний суд всупереч вимогам ст. 419 КПК залишив поза увагою обставини, вказані в апеляційній скарзі прокурора, про безпідставність звільнення ОСОБА_6 від покарання з випробуванням та проігнорував вказівки касаційного суду, який 23 лютого 2016 року скасував ухвалу апеляційного суду від 01 вересня 2015 року у цьому провадженні і призначив новий розгляд в суді апеляційної інстанції у зв`язку з неправильним звільненням засудженого від покарання на підставі ст. 75 КК.

В запереченнях захисник і засуджений просять залишити ухвалу апеляційного суду без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, обговоривши викладені у ній доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_6 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 1 ст. 258-5 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора про м`якість покарання, призначеного ОСОБА_6 та незаконність звільнення від його відбування на підставі ст. 75 КК, то, на думку колегії суддів, вони є безпідставними, оскільки призначене покарання відповідає вимогам статей 50, 65 КК, вчиненому й особі засудженого, воно є справедливим, необхідним та достатнім для його виправлення й попередження вчинення нових злочинів.

Мотивуючи своє прохання про скасування ухвали апеляційного суду, скаржник зазначає, що це судове рішення ухвалено з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки не було враховано висновки касаційного суду, який у своїй ухвалі від 23 лютого 2016 року дійшов висновку про те, що звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, не відповідає тяжкості злочину та особі засудженого.

Між тим, як убачається зі змісту судового рішення суду касаційної інстанції, скасовуючи 23 лютого 2016 року попередню ухвалу апеляційного суду від 01 вересня 2015 року у цьому провадженні та призначаючи новий розгляд в суді апеляційної інстанції, він виключив можливість застосувати положення ст. 75 КК до засудженого, якщо при новому апеляційному розгляді суд погодиться з висновком суду першої інстанції про доведеність винуватості особи в інкримінованому йому злочині та за тих же даних про його особу.

Як випливає зі змісту ухвали апеляційного суду, він погодився з доведеністю винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 258-5 КК та встановив, крім зазначених у вироку місцевого суду, нові дані про його особу, зокрема, що він працює та пілся вчинення злочину веде законослухняний спосіб життя (жодних правоворушень не вчиняв).

Таким чином, апеляційний суд дотримався вимог ч. 2 ст. 439 КПК про те, що вказівки суду, який розглянув справу в касаційному порядку, є обов`язковими для суду апеляційної інстанції при новому розгляді.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що апеляційний суд навів достатньо переконливі аргументи, чому не погодився з доводами про незаконність звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК, а тому його ухвала відповідає вимогам ст. 419 КПК.

При перевірці цього судового рішення колегія суддів враховує також й те, що ОСОБА_6 виконав усі покладенні на нього вироком місцевого суду обов`язки та ухвалою Енергодарського міського суду Запорізької області від 15 червня 2017 року був звільнений від відбування покарання у зв`язку з закінченням іспитового строку.

За таких обставин касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Керуючись п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 07 червня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2