Постанова
іменем України
22 лютого 2018 року

м. Київ
Справа №454/687/15-к
Провадження № 51-401км17
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2017 року у кримінальному провадженні №0001332 про обвинувачення
ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Червонограді, проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
Рух справи, зміст судових рішень і встановлені судами
першої та апеляційної інстанцій обставини
За вироком Сокальського районного суду Львівської області від 11 листопада 2015 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК.
07 грудня 2014 року, о 02 год., на автодорозі сполученням Сокаль-Червоноград у напрямку м. Червонограда Львівської області, при проїзді її ділянки в лісовому масиві поблизу с. Бендюга Сокальського району Львівської області, ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, керуючи автомобілем марки ВАЗ-21099, державний номерний знак НОМЕР_1 , порушив вимоги пунктів 1.5, 1.10; пунктів 2.3 «б» та 2.3 «д», 2.9 «а»; пунктів 12.2, 12.3; пунктів 13.1 та 13.3 Правил дорожнього руху, які виразилися в тому, що він проявив неуважність до дорожньої обстановки та її змін в умовах недостатньої видимості: рухаючись із швидкістю 90 км/год., (яка була перевищенням допустимої по видимості елементів дороги у напрямку руху 50 км/год.), з моменту виникнення перешкоди для руху у вигляді автомобіля марки КАМАЗ 5320, державний номерний знак НОМЕР_2 , який стояв на правому по ходу руху узбіччі дороги та частково лівим бортом на проїзній частині дороги з увімкненими габаритними вогнями, і який ОСОБА_6 мав можливість завчасно виявити, не вжив своєчасних заходів до зменшення швидкості руху керованого ним транспортного засобу або безпечного для інших учасників руху об`їзду цієї перешкоди з дотриманням безпечного бокового інтервалу до неї, внаслідок чого такими своїми діями створив аварійну обстановку, що призвела до зіткнення автомобіля марки ВАЗ 21099, державний номерний знак НОМЕР_1 , із задньою лівою частиною автомобіля марки КАМАЗ 5320, державний номерний знак НОМЕР_2 .
В результаті порушення правил безпеки дорожнього руху водієм ОСОБА_6 пасажир автомобіля ВАЗ 21099, державний номерний знак НОМЕР_1 , потерпілий ОСОБА_7 , отримав тілесні ушкодження несумісні з життям, які були небезпечними для життя в момент заподіяння у вигляді закритої черепно-мозкової травми, тупої травми грудей, тупої травми живота, внаслідок чого призвели до настання смерті останнього.
У зв`язку з цим суд першої інстанції визнав ОСОБА_6 винним і засудив за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК, засудженого ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців і покладено обов`язки, передбачені пунктами 2, 3 ч.1 ст. 76 КК.
За ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2017 року вирок Сокальського районного суду Львівської області від 11 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 скасовано і призначено новий розгляд у суді першої інстанції.
При цьому суд зазначив, що в разі, якщо при новому розгляді кримінального провадження суд дійде висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, інкримінованого йому органом досудового розслідування, за обставин, указаних в обвинувальному акті, то призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 75 КК слід вважати м`яким.
Згідно з вироком Сокальського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК і призначено йому покарання у вигляді 3 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України засудженого ОСОБА_6 звільнено від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 3 роки й покладено на нього обов`язок, передбачений п. 4. ч.1 ст. 76 КК.
Провадження за цивільним позовом ОСОБА_8 до ОСОБА_6 про відшкодування моральної шкоди, заподіяної злочином, закрито у зв`язку з укладенням мирової угоди сторонами, визнаної судом.
Суд визнав мирову угоду між потерпілим ОСОБА_8 та обвинуваченим ОСОБА_6 від 26 жовтня 2016 року, згідно з якою ОСОБА_6 сплачує на користь ОСОБА_8 135 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди завданої злочином частинами, відповідно до погодженого сторонами графіку.
Питання про долю речових доказів вирішено у відповідності з вимогами ст. 100 КПК України.
Ухвалою Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2017 року вирок Сокальського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Вимоги касаційної скарги та доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі, не погодившись із указаним судовим рішенням у частині призначення покарання, прокурор просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого внаслідок м`якості.
В обґрунтування наведеного зазначає, що суд першої інстанції незважаючи на те, що ОСОБА_6 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння вчинив тяжкий злочин, що є обставиною, яка обтяжує покарання, та те, що в результаті його дій настали тяжкі наслідки у вигляді смерті однієї особи, призначив покарання із застосуванням вимог ст. 75 КК.
Прокурор указує, що твердження суду апеляційної інстанції про те, що засуджений ОСОБА_6 уперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має постійне місце проживання, свою вину визнав повністю, шкоду потерпілим відшкодував, необхідно враховувати як пом`якшуючі обставини при призначенні покарання ОСОБА_6 у межах санкції ст. 286 КК без застосування ст. 75 КК цього Кодексу. Вважає, що апеляційний суд не врахував поведінку засудженого ОСОБА_6 безпосередньо після вчинення злочину, а саме того, що він не вжив жодних заходів для виклику медичної допомоги, хоча його пасажир ОСОБА_7 перебував у важкому стані і потребував невідкладної медичної допомоги.
Крім того, прокурор вважає, що усупереч вимогам ч. 2 ст. 419 КПК, при залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції не були зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.
До початку розгляду провадження на адресу Верховного Суду від прокурора надійшли доповнення до касаційної скарги в яких він просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
При цьому вказує на те, що суд у своїй ухвалі, скасовуючи вирок Сокальського районного суду Львівської області від 11 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 і призначаючи новий розгляд у суді першої інстанції, у мотивувальній частині ухвали зазначив, що у разі, якщо при новому розгляді кримінального провадження суд дійде висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні кримінального правопорушення, інкримінованого йому органом досудового розслідування, за обставин, указаних в обвинувальному акті, то призначене судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 75 КК слід вважати м`яким. Разом із тим, при призначенні покарання засудженому згідно з вироком Сокальського районного суду Львівської області від 27 жовтня 2016 року, місцевий суд безпідставно проігноровав висновки суду апеляційної інстанції щодо призначення міри покарання ОСОБА_6 і повторно призначив покарання останньому із застосуванням ст. 75 КК, чим істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону.
В судовому засіданні прокурор підтримав касаційну скаргу й доповнення до неї та просив її задовольнити, навівши відповідні пояснення.
Позиції інших учасників судового провадження
Іншим учасникам судового провадження було належним чином повідомлено про дату, час та місце касаційного розгляду, однак у судове засідання вони не з`явилися. Від засудженого ОСОБА_6 та його захисника надійшли заяви про розгляд провадження за їх відсутності в порядку ст. 435 КПК. У запереченнях на касаційну скаргу прокурора, захисник в інтересах засудженого ОСОБА_6 просив скаргу прокурора залишити без задоволення, а судові рішення щодо ОСОБА_6 без зміни. Від потерпілого ОСОБА_8 надійшла заява про розгляд провадження без нього та відсутність претензій до засудженого ОСОБА_6 .
Мотиви Суду
Відповідно до ст. 438 КПК предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
Згідно з вимогами п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підставою для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Тобто таке, що перешкодило чи могло перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення (ч. 1 ст. 412 КПК).
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 433 КПК суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Враховуючи те, що доведеність винуватості та кваліфікація дій ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 286 КК у касаційній скарзі прокурор не оспорює, суд касаційної інстанції судові рішення у цій частині не переглядає.
Призначене судом першої інстанції ОСОБА_6 покарання, на думку Верховного Суду, відповідає вимогам статей 50, 65, 75 КК.
Загальні засади призначення покарання (ст. 65 КК ) наділяють суд правом вибору однієї з форм реалізації кримінальної відповідальності призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування. Завданням такої форми є виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Ця функція за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки потребує врахування та оцінки конкретних обставин провадження, ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного, обставин, що впливають на покарання. Реалізація цієї функції становить правозастосовну інтелектуально-вольову діяльність суду, в рамках якої і приймається рішення про можливість застосування чи незастосування ст. 75 КК, і за змістом якої суд може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням лише у випадку, якщо при призначенні покарання певного виду й розміру, суд урахувавши тяжкість злочину, особу винного та інші обставини провадження, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання. У разі обрання покарання у виді позбавлення волі це рішення має бути умотивовано у вироку.
У цьому провадженні, як видно з його матеріалів, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання ОСОБА_6 призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як на це указує прокурор у касаційній скарзі.
Суд, призначаючи покарання ОСОБА_6 , при виборі заходу примусу т порядку його відбування разом зі ступенем тяжкості вчиненого злочину врахував дані про особу засудженого та усі інші обставини, які відповідно до положень КК, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.
Так, при призначенні покарання засудженому ОСОБА_6 суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який немає судимості, характеризується позитивно за місцем проживання та навчання, працює помічником машиніста електровоза, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, враховано прохання потерпілого не позбавляти його волі. Крім того, враховано щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування заподіяної шкоди потерпілому, а також враховано те, що злочин вчинено засудженим у стані алкогольного сп`яніння. При цьому потерпілий ОСОБА_8 погодився з таким вироком.
Крім того, місцевий суд урахував те, що на час нового розгляду цього провадження обставини суттєво змінились, а саме: сторони - потерпілий ОСОБА_8 та засуджений ОСОБА_6 досягли мирової угоди, визнаної судом. Протягом розгляду провадження в суді першої та апеляційної інстанцій потерпілий ОСОБА_8 не заперечував проти звільнення засудженого ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком.
На час розгляду провадження в касаційному суді від потерпілого ОСОБА_8 надійшла заява про відсутність претензій до засудженого ОСОБА_6 .
З урахуванням наведеного, а також обстав, які пом`якшують покарання, відомостей, що характеризують особи винного ? як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, встановлених судом конкретних обставин події, оцінки поведінки засудженого після вчинення злочину, що характеризує його особу, суд призначив ОСОБА_6 покарання, не пов`язане з ізоляцією від суспільства, але в умовах здійснення контролю за поведінкою засудженого під час звільнення від відбування покарання з випробуванням на строк, достатній для того, щоб він довів своє виправлення. Це рішення у вироку мотивовано належним чином, воно не сприймається як явно несправедливе чи недостатнє для досягнення мети покарання.
З огляду на викладене, враховуючи принципи індивідуалізації та співмірності заходу примусу характеру вчинених дій, Верховний Суд вважає, що призначене місцевим судом засудженому ОСОБА_6 і залишене без зміни судом апеляційної інстанції покарання в указаному виді та розмірі є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження вчинення ним нових злочинів, відповідає вчиненому.
Зважаючи на викладене, Верховний Суд не вважає, що застосування в цьому випадку ст. 75 КК було неправильним.
Посилання прокурора у касаційній скарзі на неврахування судом усіх обтяжуючих покарання обставин, а отже, і на м`якість призначеного ОСОБА_6 покарання не ґрунтуються на матеріалах провадження та є безпідставними.
Крім того, доводи у касаційній скарзі прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення є аналогічними доводам у його апеляційній скарзі, що були предметом ретельної перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх необґрунтованими, навівши відповідні мотиви, і дійшов правильного висновку про відсутність підстав для задоволення цих доводів. З цим висновком погоджується і суд касаційної інстанції.
Зміст ухвали суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Порушень норм кримінального та кримінального процесуального законодавства, які були би підставами для скасування судового рішення, про що просить прокурор у касаційній скарзі, не встановлено.
Разом із тим, Верховний Суд відповідно до вимог ч. 1 ст. 432, ч. 4 ст. 403 КПК залишає без розгляду доповнення до касаційної скарги прокурора, оскільки їх було подано поза межами строків на касаційне оскарження і вони тягнуть за собою погіршення становища ОСОБА_6 .
Враховуючи наведене і керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, пунктом 4 параграфу 3 розділу 4 Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VІІІ, Верховний Суд вважає за необхідне залишити касаційну скаргу прокурора без задоволення, а ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 без зміни.

З цих підстав Суд постановив:
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Ухвалу Апеляційного суду Львівської області від 12 липня 2017 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3