Справа № 183/6326/17
№ 1-кп/183/501/18
В И Р О К
іменем України
04 квітня 2018 року Новомосковський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі:
головуючої судді ОСОБА_1 ,

секретаря ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі Новомосковського міськрайонного суду кримінальне провадження № 0000386 за обвинуваченням:

ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Червоний маяк, Солонянського району Дніпропетровської області, громадянина України, з неповною-середньою освітою, розлученого, військовослужбовця за мобілізацією, заступника командира бойової машини навідника оператор 2-го механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 , який мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у скоєнні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 407 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_3

в с т а н о в и в:
03 квітня 2014 року наказом № 72 командира (по стройовій частині) військової частини НОМЕР_1 , яка дислокується в АДРЕСА_2 , старшого солдата ОСОБА_3 було зараховано до списків особового складу частини та призначено на посаду заступника командира бойової машини навідника оператора 2-го механізованого батальйону військової частини НОМЕР_1 .
Старший солдат ОСОБА_3 , будучи військовослужбовцем відповідно до вимог ст.ст. 9, 11, 12, 121, 122 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України зобов`язаний суворо дотримуватись у своїй службовій діяльності вимог законів України, Статутів Збройних Сил України, бути взірцем виконання службового обов`язку.
Однак, 02 січня 2015 року старший солдат ОСОБА_3 , усвідомлюючи суспільно небезпечний характер своїх діянь, передбачаючи суспільно небезпечні наслідки та бажаючи їх настання, діючи з метою тимчасового ухилення від проходження військової служби у військовій частині НОМЕР_1 , самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 , без поважних причин, свої службові обов`язки не виконував, час проводив на власний розсуд, не приймаючи мір для повернення до військової частини НОМЕР_1 , про своє місцезнаходження до органів військового чи цивільного управління не заявляв до 30 листопада 2017 року коли старший солдат ОСОБА_3 самостійно прибув до військової прокуратури Дніпропетровського гарнізону Південного регіону України та заявив про себе.
Таким чином, в період часу з 02 січня 2015 року по 30 листопада 2017 року старший солдат ОСОБА_3 самовільно залишив розташування військової частини НОМЕР_1 та незаконно перебував поза межами військової частини НОМЕР_1 , без поважних причин, тривалістю понад один місяць.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_3 винним себе у пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю підтвердивши, що зазначене в обвинувальному акті повністю відображає обставини скоєного ним злочину та показав, що дійсно в квітні 2014 року він був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 . Влітку 2014 року у зв`язку із переломом ноги, він потрапив до госпіталю, з якого повернувся до військової частини в середині грудня 2014 року. Після того, як він з іншими військовослужбовця попрацювали на полі та отримав заробітну плату, у зв`язку з виниклими непорозуміннями з його дівчиною, він самовільно залишив частину та поїхав додому, а зрозумівши протиправність своїх дій 30 листопада 2017 року він самостійно прибув до військової прокуратури. У скоєному щиро кається.
В судовому засіданні сторони не оспорювали обставини, при яких скоєне кримінальне правопорушення, тому суд вважає недоцільним дослідження доказів щодо обставин, які ніким не оспорюються.

У відповідності до ч. 3 ст. 349 КПК України судом було з`ясовано, що учасники судового провадження правильно розуміють зміст наведених вище обставин, а також встановлено відсутність сумнівів у добровільності їх позиції.

Крім того, учасникам судового провадження судом роз`яснені вимоги ч. 3 ст. 349 КПК України щодо позбавлення права оскарження обставин, які ніким не оспорюються, в апеляційному порядку.

Таким чином, суд вважає вину обвинуваченого ОСОБА_3 у вчиненні ним кримінального правопорушення встановленою і його дії належить кваліфікувати за ч. 3 ст. 407 КК України, як самовільне залишення військової частини, без поважних причин, тривалістю понад один місяць, вчинене військовослужбовцем (крім строкової служби).
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_3 суд враховує, що обставин, обтяжуючих його покарання згідно ст. 67 КК України не встановлено.

Крім того, обвинувачений є особою, що раніше не судима, вину визнав повністю, скоєний ним злочин відноситься до категорії середньої тяжкості, за місцем мешкання характеризується задовільно (а.п.38), на обліках у лікарів не перебуває (а.п.25,26,29), має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 (а.п.37).

Щире каяття ОСОБА_3 визнається обставиною, що пом`якшує його покарання.

Аналізуючи сукупність зазначених обставин, суд виходячи з поняття покарання та його цілей, керуючись ст. 50 КК України, вважає необхідним ОСОБА_3 призначити покарання у вигляді мінімального позбавлення волі, в межах, передбаченого санкцією статті за відповідний злочин.

Однак, 07 вересня 2017 року набрав чинності ЗУ "Про амністію у 2016 році" від 22 грудня 2016 року №1810-VIIІ і відповідно до п. "в" ч.1 зазначеного закону ОСОБА_3 є суб`єктом застосування амністії, як такий, що має на утриманні неповнолітнього сина ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , тобто на день набрання чинності цим Законом має дитину, якій не виповнилося 18 років і який не позбавлений батьківських прав (а.п.37).
Відповідно до ч.2 ст. 3 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.
Враховуючи, що обмежень, передбачених ст. 4 ЗУ "Про застосування амністії в Україні" та ст.9 ЗУ "Про амністію у 2016 році", щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_3 амністії, судом не встановлено, обвинувачений просив застосувати до нього амністію, суд вважає, можливим призначивши ОСОБА_3 покарання у вигляді позбавлення волі, звільнити від його відбування, застосувавши до нього ЗУ "Про амністію у 2016 році".

На підставі викладеного, враховуючи ступінь тяжкості скоєного кримінального правопорушення, особу винного, а також всі обставини по справі, керуючись ст.ст. 370, 371, 373, 374, 376 КПК України, ЗУ "Про амністію у 2016 році", суд,-

у х в а л и в:

ОСОБА_3 визнати винним у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст. 407 КК України та призначити йому покарання у вигляді 2 (двох) років позбавлення волі.

На підставі п. "в" ст.1 Закону України "Про амністію у 2016 році" звільнити ОСОБА_3 від відбування призначеного покарання.
Копію вироку ОСОБА_3 , вручити негайно.

Вирок може бути оскаржений в апеляційний суд Дніпропетровської області через Новомосковський міськрайонний суд протягом 30 днів лише з підстав, передбачених ч.3 ст. 394 КПК України.

Суддя ОСОБА_1