Справа № 755/9096/16-к
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"17" жовтня 2017 р. слідчий суддя Дніпровського районного суду м. Києва ОСОБА_1 , секретар судових засідань ОСОБА_2 , за участю особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 ,, розглянувши в приміщенні суду в м. Києві у відкритому судовому засіданні скаргу ОСОБА_3 , на бездіяльність, дії та рішення слідчого у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.05.2016 за № 0006913, за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,

в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 звернувся зі скаргою до слідчого судді цього місцевого суду, в порядку ст. 303 КПК України, на бездіяльність, дії та рішення слідчого у рамках кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.05.2016 за № 0006913, за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України.

Так, останній просить скасувати рішення слідчого від 31.03.2017 про закриття кримінального провадження, як таке, що винесене без належної перевірки обставин справи, недотримання вимог ст.ст. 9, 25, 110 КПК України; зобов`язати розглянути клопотання від 26.05.2016, 15.09.2016, 21.07.2017 у строки визначені ст. 220 вказаного Кодексу; зобов`язати його вчинити дію передбачену ч. 6 ст. 284 того ж Кодексу щодо постанови від 31.03.2017 та надати правову оцінку діям посадових осіб ПАТ «Київенерго» з урахуванням судових рішень господарських суддів та експертних висновків.

У судовому засіданні особа, яка подала скаргу її підтримав, просив задовольнити, з вказаних у ній передумов.

Також у судове засідання слідчий, будучи повідомленими про нього згідно ст. 135 КПК України, не з`явився, про поважні причини неявки регламентовані ст. 138 вказаного Кодексу не повідомив, однак надавав матеріали кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.05.2016 за № 0006913, у зв`язку з чим, слідчий суддя беручи до уваги положення ст.ст. 22, 26 вказаного Кодексу в частині того, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом та норми його ч. 3 ст. 306, яка регламентує, що неявка суб`єкта оскарження не перешкоджає розгляду провадження, з урахуванням строків розгляду скарг даного типу, вважає за можливе, у даному конкретному випадку, перейти до розгляду скарги по суті у відсутність цієї сторони та дослідивши матеріали судового провадження, самого закритого кримінального провадження, приходить до наступного.

Як убачається з матеріалів справи, у Дніпровському УП ГУ НП в м. Києві перебувало вказане кримінальне провадження.

За результатами досудового розслідування постановою слідчого дане кримінальне провадження закрито на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України.

В той же час, частиною 2 статті 9 КПК України визначено, що прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий зобов`язані всебічно, повно і неупереджено дослідити обставини кримінального провадження, надати їм належну правову оцінку та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
Аналогічні положення відображені і у ч. 4 ст. 38 КПК України щодо зобов`язань самого органу досудового розслідування, які вказують, що останній має застосувати всі передбачені законом заходи для забезпечення ефективності досудового розслідування.
Згідно ст. ст. 2, 284 КПК України, закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення, а тому провадження має закриватися після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів.

Тобто, повнота дослідження кримінального провадження означає встановлення всього кола фактичних обставин, що можуть суттєво вплинути на рішення у кримінальному провадженні; використання такої сукупності доказів, яка обґрунтовує зроблені висновки як такі, що не залишають місця сумнівам.

Неупередженість означає пізнання органами, що ведуть процес, обставин кримінального провадження у точній відповідності з дійсністю, неупередженість їх у збиранні, перевірці та оцінці доказів, безсторонність щодо всіх учасників процесу та інших осіб, які беруть участь у кримінальному провадженні, оскільки на прокурора, керівника органу досудового розслідування, слідчого покладається обов`язок надати доказам належну правову оцінку за правилами ч. 1 ст. 94 КПК, та забезпечити прийняття законних і неупереджених процесуальних рішень.
У відповідності до положень ст. 22 КПК України, кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом. Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.
З норм ст. 26 КПК України випливає, що сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачених цим Кодексом. Слідчий суддя, суд у кримінальному провадженні вирішують лише ті питання, що винесені на їх розгляд сторонами та віднесені до їх повноважень цим Кодексом.
З положень ст. 83 КПК України слідує, що доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
Відповідно до вимог ст. 110 КПК України, постанова слідчого про закриття кримінального провадження має бути мотивованою, її зміст повинен відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав, та відповіді на всі поставлені нею питання, які виключають провадження у справі і обумовлюють її закриття,що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Згідно положень ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.
У свою чергу, слідчий, прокурор під час досудового розслідування, зобов`язаний детально та всебічно перевірити доводи особи, що подала таку заяву.

Зокрема, якщо слідчим закрито провадження за відсутністю в діях особи складу злочину чи самої події, то він має звернути увагу на те, що б така постанова у обов`язковому порядку містила детальний виклад обставин, за яких заявник вважав, що особою (особами) вчинено злочин, а у разі, якщо особі (особам) ставилося в вину декілька протиправних діянь, які підпадають під ознаки різних статей кримінального закону, то чи містить вона висновки щодо відсутності вини особи (осіб) у вчиненні кожного з них.

Згідно ч. 2 ст. 91 КПК України, доказування полягає у збиранні, перевірці та оцінці доказів з метою встановлення обставин, що мають значення для кримінального провадження.
Адже, практика ЄСПЛ що до проведення ефективного офіційного розслідування кримінальних права є сталою та вказує на те, що згідно з мінімальними критеріями ефективності, які Суд визначив у своїй практиці, таке розслідування має бути незалежним, безстороннім і підлягати громадському контролю, а компетентні органи повинні діяти зі зразковою ретельністю та оперативністю. Розслідування … має бути ретельним. Це означає, що органи влади завжди повинні добросовісно намагатись з`ясувати, що трапилось, і не покладатися на поспішні та необґрунтовані висновки для закриття кримінальної справи або використовувати такі висновки як підставу для своїх рішень. Вони повинні вживати усіх розумних і доступних їм заходів для забезпечення збирання доказів, що стосуються події, включаючи, зокрема, показання свідків та висновки судових експертиз тощо. Будь-який недолік розслідування, який підриває його здатність встановлення причини … або винних осіб, створюватиме небезпеку недотримання цього стандарту (див. рішення у справі «Олександр Ніконенко проти України», «Мута проти України», «Карабет та інші проти України»).

А, в рішенні ЄСПЛ у справі «Бучинська проти України» Суд констатував факт того, що не може дійти висновку, що органи влади зробили усе від них залежне для забезпечення оперативного та всебічного вжиття заходів для збору доказів, встановлення місцезнаходження та притягнення до відповідальності винних (див. рішення у справі «Бучинська проти України» заява № 35493/10 від 30.04.2015, п. 49), бо за потреби зростаючих високих стандартів у сфері захисту прав людини та основоположних свобод, неминуче вимагається більша рішучість при оцінці порушень основоположних цінностей демократичного суспільства (див. рішення у справі «Сельмуні проти Франції, заява № 235803/94, параграф 95, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграфи 148, 149), оскільки тягар доведеним можна покласти на органи влади, адже саме вони мають надати задовільні та переконливі пояснення (див. рішення у справі «Салман проти Туреччини, заява № 21986/93, п. 100, «Нечипорук і Йонкало проти України», заява № 42310/04, параграф 150).
У цьому випадку, з наданих матеріалів закритого кримінального провадження встановлено, що постановою прокурора Київської місцевої прокуратури № 4 ОСОБА_4 від 05.09.2016 було скасовано постанову слідчого від 13.08.2016 про закриття цього кримінального провадження з викладенням відповідних мотивів з цього питання.

Відповідно до ч. 7 ст. 110 КПК України постанова слідчого, прокурора, прийнята в межах компетенції згідно із законом, є обов`язковою для виконання фізичними та юридичними особами, прав, свобод чи інтересів яких вона стосується.
Однак, з оскаржуваної постанови слідує, що вона не містить достатніх відомостей, які б свідчили про те, що викладені в постанові прокурора обставини, як передумови скасування попередньої постанови про закриття були враховані належним чином та усім обставинам справи у порядку ст. 94 КПК України було надано необхідну правову оцінку в сукупності, що свідчить про те, що встановлена, на даний час, органом досудового розслідування сукупність доказів, якою обґрунтовуються зроблені ним висновки, не може вважатися такою, що не залишає місце сумнівам, а наявність останніх (сумнівів) не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом» (див. рішення від 18 січня 1978 року у справі «Ірландія проти Сполученого Королівства» (Ireland v. the United Kingdom), п. 161, Series A заява № 25), який застосовується при оцінці доказів, а такі докази можуть «випливати зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту» (рішення Європейського суду з прав людини, справа «Коробов проти України» № 39598/03 від 21.07.2011 року, (ч. 2 ст. 8, ч. 5 ст. 9 КПК України).

За таких обставин, слідчий суддя за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку вважає, що скарга підлягає задоволенню з даного питання, а постанова скасуванню для відновлення досудового розслідування та його проведення у загальному порядку.

Щодо питання зобов`язання слідчого розглянути клопотання від 26.05.2016 - про визнання потерпілим та цивільним позивачем, 15(16).09.2016 про урахування судової практики про вирішення спорів у сфері надання послуг, 21.07.2017 про визнання цивільним позивачем у строки визначені ст. 220 вказаного Кодексу, то слід вказати на таке.

Постановою слідчого ОСОБА_5 від 27.05.2014 ОСОБА_3 визнано потерпілим, а тому говорити про те, що слідчий мав повторно визнавати ОСОБА_3 потерпілим, після постановлення з цього питання рішення від вказаної дати підстав, на переконання слідчого судді немає, як наслідок і бездіяльність у порядку ст.. 220 КПК України є надуманою та абстрактною з цього питання, а тому не підлягає до задоволення в цій частині.

Також слід урахувати, що в узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» ВССУ зазначає, що результати аналізу судової практики свідчать про хибне розуміння скаржниками бездіяльності згідно ст. 220 КПК України.
Так, бездіяльність, яка підлягає оскарженню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК, передбачає три обов`язкові ознаки: 1) слідчий або прокурор наділені обов`язком вчинити певну процесуальну дію; 2) така процесуальна дія має бути вчинена у визначений КПК строк; 3) відповідна процесуальна дія слідчим чи прокурором у встановлений строк не вчинена.
Таким чином, наведена норма дозволяє звернутися до суду зі скаргою не на будь-яку бездіяльність, а лише щодо обов`язків, строк виконання яких чітко регламентований кримінальним процесуальним законодавством.
Наведеним ознакам відповідає бездіяльність, яка виникає внаслідок невиконання вимог ст. 220 КПК, згідно з якою клопотання сторони захисту, потерпілого і його представника чи законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, про виконання будь-яких процесуальних дій слідчий, прокурор зобов`язані розглянути в строк не більше трьох днів з моменту подання і задовольнити їх за наявності відповідних підстав.
Але, зазначена норма не передбачає оскарження абстрактної бездіяльності, яка призводить до «неналежного досудового розслідування», як і щодо перекваліфікації кримінального правопорушення, стосовно якого здійснюється кримінальне провадження, щодо повернення цивільного позову у кримінальному провадженні, щодо невручення особі повідомлення про підозру, щодо відмови слідчим у закритті кримінального провадження, тощо.
У цій ситуації, бездіяльність вказана особою, яка подала скаргу за клопотанням від 15(16).09.2016 про урахування судової практики про вирішення спорів у сфері надання послуг є абстрактною, адже, яку саме процесуальну чи слідчу дію слід зробити слідчому, чи яким чином, щось ураховувати не зрозуміло узагалі.

Апріорі, слідчий суддя, виходячи з ч. 5 ст. 40 КПК України, позбавлений змоги надати конкретні вказівки (зобов`язання) слідчому у провадженні на здійснення конкретних слідчих дій, адже останній є самостійним у своїй процесуальній діяльність, а слідчий суддя наділений лише правом судового контролю та оцінки зібраних слідством доказів на етапі розслідування, однак він не може переймати на себе функції слідства (п. 18 ч. 1 ст. 3, ч. 3 ст. 22 КПК України), однак слідчий суддя вважає за необхідне роз`яснити, що слідство зобов`язане провести у провадженні такий комплекс дій, який би не залишав місце сумнівам, а зроблені ним висновки випливали б зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту, а не ґрунтувались на припущеннях, з огляду на, що не може бути задоволена цю скарга в частині зобов`язання слідчого вчитини конкретні процесуальні та слідчі дії у провадженні.

Також, у матеріалах закритого кримінального провадження наявна позовна заява ОСОБА_3 до ПАТ «Київенерго» про відшкодування шкоди завданої злочином.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України, особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової та/або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до обвинуваченого за шкоду, завдану діянням обвинуваченого.

Статтею 61 КПК України регламентовано, що цивільним позивачем у кримінальному провадженні є фізична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та/або моральної шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової шкоди, та яка в порядку, встановленому цим Кодексом, пред`явила цивільний позов.
Права та обов`язки цивільного позивача виникають з моменту подання позовної заяви органу досудового розслідування або суду.
У цій ситуації, цивільний позивач пред`явив цей позов згідно вимог КПК України.
Стаття 61 вказаного Кодексу, не передбачає право відмови у визнанні особи цивільним позивачем з підстав того чи є позов умотивованим чи ні, на відміну, від норм ст. 55 цього ж Кодексу, яка наділяє правом відмовити у визнанні особи потерпілим у разі невмотивованості заяви.
Апріорі, дана норма вказує імперативно, що права цивільного позивача виникають з моменту подання позову. А те, чи є такий позов обґрунтованим на цій стадії провадження вирішенню не підлягає.
Єдина вимога, яка ставиться до цивільного позову на цьому етапі провадження це те, що згідно з ч. 4 ст. 128 КПК України, форма та зміст позовної заяви повинні відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства та передбачені ст. 119 ЦПК України.

За таких обставин, слідчий суддя уважає, що скарга в частині не розгляду клопотань про визнання цивільним позивачем також подана на абстракту бездіяльність з огляду на те, що КПК України не містить імперативної вказівки на те, що така процесуальна дія має бути вчинена у визначений КПК строк, у світлі вище наведених судом даних.
Тотожну позицію висловив і ВССУ в Узагальненні «Про практику розгляду скарг на рішення, дії чи бездіяльність органів досудового розслідування чи прокурора під час досудового розслідування» ВССУ, де зазначив, що КПК не передбачає обов`язку посадових осіб органів досудового розслідування приймати процесуальне рішення про визнання особи потерпілою, оскільки згідно з ч. 2 ст. 55 КПК права та обов`язки потерпілого виникають в особи з моменту подання заяви про вчинення щодо неї кримінального правопорушення, тобто КПК не зобов`язує вчиняти такі дії слідчого чи прокурора, а у цій ситуації, в чатсині питання визнання цивільним позивачем ситуації є тотожною, як наслідок є і ідентичною позиція слідчого судді місцевого суду з цього питання.

Щодо питання не вчинення слідчим дії визначеної ч. 6 ст. 284 КПК України, яка передбачає, що копія постанови слідчого про закриття кримінального провадження надсилається заявнику, потерпілому, прокурору, то в цій частині остання також задоволена бути не може оскільки, як вище вказувалося, бездіяльність, яка підлягає оскарженню відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 303 КПК, передбачає три обов`язкові ознаки: 1) слідчий або прокурор наділені обов`язком вчинити певну процесуальну дію; 2) така процесуальна дія має бути вчинена у визначений КПК строк; 3) відповідна процесуальна дія слідчим чи прокурором у встановлений строк не вчинена, а у цій ситуації ст. 284 вказаного Кодексу не містить чіткого строку її вчинення, тобто відсутні усі компоненти для її задоволення у порядку ст. 303 КПК України.
На підставі викладеного та керуючись ст. ст. 1-3, 7-29, 84-86, 91-94, 110, 303-307, 309, 310, 369-372, 376 КПК України слідчий суддя

п о с т а н о в и в :
Скаргу задовольнити частково.

Постанову слідчого СВ Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві ОСОБА_6 від 31.03.2017 про закриття кримінального провадження унесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.05.2016 за № 0006913, за ознаками кримінального правопорушення (злочину) передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України, скасувати.

В іншій частині у задоволенні скарги відмовити.

Матеріали кримінального провадження внесеного до Єдиного реєстру досудових розслідувань 17.05.2016 за № 0006913 повернути до Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві.

Ухвала оскарженню не підлягає та є обов`язковою до виконання на всій території України.
Слідчий суддя: ОСОБА_1