АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1398/17 Справа № 194/1694/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

16 листопада 2017 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

судді - доповідача ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 ,

ОСОБА_4

при секретарях: ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6

за участю прокурора ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_8

його захисника ОСОБА_9

потерпілого ОСОБА_10

його представника ОСОБА_11 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні м. Дніпрі матеріали за апеляційними скаргами захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, та потерпілого ОСОБА_10 на вирок Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Привілля, Луганської області, громадянина України, пенсіонера, з середньою спеціальною освітою, інваліда 3-ї групи, одруженого, маючого на утриманні дітей 2002 та 2005 років народження, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України по кримінальному провадженню, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000443 від 27 червня 2014 року, -

встановила:

ОСОБА_8 визнано винним у тому, що він 27 червня 2014 року, приблизно о 21 год. 40 хвил., керуючи автомобілем «Hundai H-1» номерний знак « НОМЕР_1 », наблизившись до перехрестя нерівнозначних доріг вул. Лермонтова та вул. Харківська в м. Тернівка, не впевнившись що зліва по головній дорозі вул. Харківська, наближається мотоцикл «Geon Invader 250» номерний знак « НОМЕР_2 » під керуванням ОСОБА_10 .

ОСОБА_8 , порушуючи вимоги знаку пріоритету 2.1. «Дати дорогу», виїхав на перехрестя вул. Лермонтова та вул. Харківська, де допустив зіткнення з передньою частиною мотоцикла під керуванням ОСОБА_10 .

Вказаними діями ОСОБА_8 грубо порушив вимоги п. 16.3, п. 16.11 та вимоги знаку пріоритету 2.1 «Дати дорогу» Правил дорожнього руху України, що знаходиться з технічної точки зору в причинному зв`язку з настанням даної дорожньо-транспортної пригоди.

Невиконання вищевказаних пунктів та знаку Правил дорожнього руху України привело до даної дорожньо-транспортної пригоди, в результаті якої водій мотоциклу ОСОБА_10 отримав тілесні ушкодження, які відноситься до тяжких тілесних ушкоджень.

Дані дії ОСОБА_8 судом кваліфіковано за ч. 2 ст. 286 КК України з призначенням йому покарання у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

Строк відбування покарання обвинуваченому ухвалено обчислювати з моменту його фактичного затримання під час виконання вироку.

Позовні вимоги ОСОБА_10 до ОСОБА_8 та ПАТ «Страхова група «ТАС» про відшкодування шкоди - залишено без розгляду.

З обвинуваченого ОСОБА_8 на користь КЗ «Дніпропетровська обласна клінічна лікарня ім. Мечникова», на відшкодування витрат, пов*язаних зі стаціонарним лікуванням потерпілого від злочину ухвалено стягнути - 3 853 грн. 74 коп.

З нього ж на користь держави в рахунок відшкодування процесуальних витрат за проведення експертних досліджень ухвалено стягнути - 491 грн. 40 коп. та - 3 686 грн. 40 коп.

Вирішено питання щодо речових доказів.

Захисник не згоден з рішенням суду першої інстанції. В апеляційній скарзі просить вирок змінити. Призначити обвинуваченому покарання не пов`язане з позбавленням волі.

В обґрунтування своїх вимог посилається на призначення занадто суворого покарання, яке не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Вказує, що останній змінив свою позицію до кримінального правопорушення. Визнав свою провину. Звертає увагу, що має трьох дітей, двоє з них є неповнолітніми, потребують догляду, що є інвалідом третьої групи, не судимий, має водійський стаж.

Посилається на те, що в судових дебатах прокурором було запропоновано призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі із застосуванням вимог ст. 75 КК з іспитовим строком на 2 роки. Вважає, що таке покарання є достатнім для виправлення, оскільки даний склад злочину передбачає необережну форму вини. Відзначає, що намагався відшкодувати потерпілому шкоду в розмірі 20 000 грн., але останній відмовився.

Крім того, заявив клопотання про застосування до нього п.п. «в,», «г», «ґ» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 року», оскільки має двох неповнолітніх дітей 2002 та 2005 року народження, являється інвалідом третьої групи та пенсіонером.

Прокурор також оскаржує законність вироку. В скарзі просить його у зв`язку з істотними порушеннями процесуального закону скасувати, та призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що в порушення вимог ч. 1 ст. 322 КПК України, 19 квітня 2016 від час допиту обвинуваченого, запис судового засідання переривався, про що свідчать відповідні записи в журналі судового засідання.

Крім того, суд в порушення вимог ч. 1 ст. 350 КПК України, не розв*язав клопотання сторони захисту про долучення до справи фотокарток, з незрозумілих причин оголосив перерву. Не постановив ухвали про прийняте рішення, про закінчення з`ясування обставин та перевірки їх доказами та перейшов до судових дебатів.

В резолютивній частині вироку судом не вказано порядок отримання копії вироку.

Потерпілий в апеляційній скарзі просить призначити обвинуваченому максимальне покарання у виді 8 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами.

В обґрунтування своїх доводі посилається на те, що той не визнав свою вину, не намагався відшкодувати завдану шкоду. Стверджує, що через скоєний ним злочин втратив здоров`я, роботу та сім*ю.

Вважає, що обвинувачений намагався завести суд в оману та уникнути передбаченого законом покарання.

Представник потерпілого адвокат ОСОБА_11 подав до суду апеляційної інстанції заперечення на апеляційну скаргу захисника обвинуваченого ОСОБА_8 , в яких просить залишити її без задоволення.

Вважає вирок законним та обґрунтованим, а наявність у обвинуваченого неповнолітньої дитини, інвалідності та відсутності судимостей не дає підстави для звільнення його від реального покарання.

Зміну ставлення до звинувачення та визнання своєї вини є намаганнями уникнути відповідальності за вчинений злочин.

Під час апеляційного розгляду прокурор підтримала апеляційну скаргу сторони захисту, просила її задовольнити в повному обсязі, апеляційні скарги захисника та потерпілого залишити без задоволення.

Обвинувачений та його захисник підтримали свою апеляційну скаргу, просили її задовольнити, а апеляційні скарги прокурора та потерпілого залишити без задоволення.

Потерпілий та його представник підтримали свою апеляційну скаргу. Просили її задовольнити. Скарги прокурора та сторони захисту залишити без задоволення.

В судових дебатах учасники кримінального провадження підтримали такі ж позиції.

Заслухавши суддюдоповідача, думки учасників судового засідання, дослідивши та перевіривши надані матеріали, співставивши їх з доводами апеляції, колегія суддів прийшла до наступного висновку.

Колегія суддів відповідно до ч. 1 ст. 404 КК України переглядає судове рішення в межах поданих апеляційних скарг, тому не перевіряє висновки суду першої інстанції щодо фактичних обставин кримінального провадження і кваліфікації дій обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, оскільки вони ніким з учасників кримінального провадження не оспорюються.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбаченим цим кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Як вбачається з вироку, судом першої інстанції вказані вимоги закону були дотримані.

Невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, згідно зі ст. 414 КПК, визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Відповідно до ст. ст. 65 і 69 КК України, суд призначає покарання у межах, встановлених у санкції статті, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. При цьому, за наявності декількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд, мотивуючи своє рішення, може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої санкцією кримінального закону, або перейти до іншого, більш м`якого покарання, не зазначеного у санкції статті.

Виходячи зі ст. 50 КК України рішення суду про призначення покарання, повинно досягати мети виправлення та запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так й іншими особами.

Призначаючи ОСОБА_8 покарання, суд першої інстанції повністю дотримався вимог кримінального та процесуального закону щодо призначення покарання.

Як убачається з вироку, при обранні обвинуваченому виду та міри покарання, суд першої інстанції враховував обставини, при яких скоєно злочин, його наслідки, ступінь тяжкості та суспільної небезпеки вчиненого злочину, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, вчинив злочин з необережності, при цьому грубо порушив вимоги Правил дорожнього руху України, що свідчить про нехтування ним обов`язків водія та зневажливе ставлення до правил користування наданим спеціальним правом, обставину, яка пом`якшує покарання обвинуваченого - наявність на утриманні двох неповнолітніх дітей.

Тому, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що враховуючи тяжкість наслідків, ставлення обвинуваченого до вчиненого та його поведінку після злочину, думку потерпілого, який відмовився від цивільного позову та наполягав на максимально суворому покаранні для обвинуваченого, відсутність підстав для застосування вимог ст. 75 КК України, ОСОБА_8 необхідно призначити покарання в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на 2 роки.

Зазначений висновок суду першої інстанції є обґрунтованим та відповідає вимогам ст. ст. 6567 КК України, а призначене покарання, у відповідності до ст. 50 КК України є необхідним та достатнім для виправлення ОСОБА_8 та для запобігання вчиненню ним нових злочинів.

Враховуючи викладене, колегія суддів не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги потерпілого та зміни вироку через призначення останньому занадто м`якого покарання.

Колегія суддів не знаходить переконливими посилання захисника на неврахування пом`якшуючих покарання ОСОБА_8 обставин - наявності у останнього інвалідності, відсутності за його участю дорожних пригод, зміни ставлення до скоєного після вироку, позицію прокурора в дебатах про застосування вимог ст. 75 КК України, намагання відшкодувати спричинену шкоду, і не може бути визнано судом як обставини, що пом`якшують його покарання, з огляду на вимоги ст. 66 КК України.

Аналізуючи доводи апеляційної скарги прокурора суд апеляційної інстанції приходить до такого висновку.

Як вбачається з технічного запису судового засідання від 19 квітня 2016 року, аудіозапис допиту обвинуваченого дійсно переривається на незначний час, що пов`язано з технічними особливостями комп`ютерної програми, тому доводи прокурора не є слушними.

Крім того, під час засідання, відповідно до технічного запису судового засідання 19 квітня 2016 року, судом оглянуто надані захисником фотокартки. З`ясовано думку учасників кримінального провадження щодо наявності заперечень про задоволення заявленого клопотання та задоволено його.

Спростовані записом в журналі доводи прокурора про те, що судом не оголошено про закінчення судового слідства та переходу до судових дебатів.

На переконання колегії суддів відсутність посилання у вироку на порядок отримання учасниками його копій не є такими, які можуть потягти за собою скасування судового рішення.

За таких обставин, суд апеляційної інстанції не бачає підстав для задоволення апеляційних скарг.

Вирішуючи питання про задоволення клопотання обвинуваченого ОСОБА_8 про застосування до нього вимог ч. 1 п.п. «в», «г», «ґ» Закону України «Про амністію у 2016 році», колегія суддів приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1, ч. 2 ст. 1 Закону України "Про застосування амністії в Україні", амністія є повне або часткове звільнення від відбування покарання осіб, визнаних винними у вчиненні злочину, або кримінальні справи стосовно яких розглянуті судами, але вироки стосовно цих осіб не набрали законної сили, амністія оголошується законом про амністію, який приймається відповідно до Конституції України, Кримінального Кодексу України та цього Закону.

Статтею 3 вказаного Закону встановлено, що установивши в стадії судового розгляду кримінальної справи наявність акта амністії, що усуває застосування покарання за вчинене діяння, суд, за доведеності вини особи, постановляє обвинувальний вирок із звільненням засудженого від відбування покарання.

07 вересня 2017 року набрав чинності ЗУ "Про амністію у 2016 році" від 22 шрудня 2016 №1810-VIII.

Дія цього Закону поширюється на осіб, які вчинили злочини до набрання ним чинності включно (ст. 13 вказаного Закону).

Відповідно до п. "в" ст. 1 ЗУ "Про амністію у 2016 році" звільненню від покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк та від інших покарань, не пов`язаних із позбавленням волі, підлягають особи, визнані винними у вчиненні умисного злочину, який не є тяжким або особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, особи, визнані винними у вчиненні необережного злочину, який не є особливо тяжким відповідно до ст. 12 КК України, а також особи, кримінальні справи стосовно яких за зазначеними злочинами розглянуті судами, але вироки стосовно них не набрали законної сили, не позбавлені батьківських прав, які на день набрання чинності цим Законом мають дітей, яким не виповнилося 18 років, дітей-інвалідів та/або повнолітніх сина, дочку, визнаних інвалідами, яких на день набрання чинності цим Законом в установленому порядку визнано інвалідами першої, другої чи третьої групи, які на день набрання чинності цим Законом досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загально пенсійне державне пенсійне страхування.»

Обмежень щодо застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_8 амністії, передбачених ст. 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні" та ст. 9 Закону України "Про амністію у 2016 році", судом не встановлено, амністія до нього не застосовувалась, проти застосування до нього вказаного Закону обвинувачений не заперечує.

Приймаючи до уваги, що на утриманні у обвинуваченого ОСОБА_8 перебувають двоє неповнолітніх дітей ОСОБА_12 , 2005 року народження, та ОСОБА_8 , 2002 року народження, та згідно інформації, наданої Тернівським міським відділом державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Дніпропетровській області, відмітка про позбавлення батьківських прав ОСОБА_8 на його дітей відсутня, наявності у обвинуваченого інвалідності третьої групи, що підтверджується копією довідки МСЕК № 075058 серії 10 ААА та наданого ОСОБА_8 в судовому засіданні оригіналу довідки, колегія суддів вважає, що на обвинуваченого поширюється дія п.п. «в», «г» ст. 1 Закону України "Про амністію у 2016 році", як на особу, що не позбавлена батьківських прав, яка на день набрання чинності цим Законом має дитину, якій не виповнилося 18 років.

Згідно з ч. 3 ст. 10 Закону України «Про амністію у 2016 році» у разі, якщо до особи може бути застосовано декілька підстав, передбачених цим Законом, застосовується підстава, яка найбільшим чином поліпшує становище особи.

Враховуючи вищевказане та думку обвинуваченого ОСОБА_8 та йього захисника, колегія суддів приходить до висновку про можливість застосування до обвинуваченого вимог п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2016 році».

Що стосується доводів клопотання обвинуваченого про застосування до нього підстав, передбачених п. «ґ» ст. 1 вказаного закону, колегія суддів не вважає їх обґрунтованими.

Відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років та наявності страхового стажу не менше 15 років.

Як вбачається з матеріалів провадження, обвинувачений ОСОБА_8 60-річного віку не досяг, тому його клопотання в цій частині не може підлягати задоволенню.

Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 419, ст. 2 ЗУ «Про амністію у 2016 році» КПК України колегія суддів,-

постановила:

Апеляційні скарги захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 , прокурора Павлоградської місцевої прокуратури Дніпропетровської області, та потерпілого залишити без задоволення.

Вирок Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року щодо ОСОБА_8 залишити без змін.

Клопотання захисника обвинуваченого ОСОБА_8 адвоката ОСОБА_9 про застосування до обвинуваченого Закону України «Про амністію у 2016 році» задовольнити.

Звільнити обвинуваченого ОСОБА_8 від основного та додаткового покарання, призначеного вироком Тернівського міського суду Дніпропетровської області від 18 травня 2017 року за ч. 2 ст. 286 КК України у виді 5 років 2 місяців позбавлення волі з позбавленням права керування транспортними засобами на строк 2 роки, на підставі ст. 1 п. «в» Закону України «Про амністію у 2016 році».

Ухвала набирає законної сили з дня проголошення, вона може бути оскаржена в касаційному порядку відповідно до ст. 426 КПК України до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4