Дата документу Справа № 322/815/16
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний №322/815/16 Головуючий в 1 інст. ОСОБА_1
Провадження №11-кп/778/204/18 Доповідач в 2 інст. ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 січня 2018 року місто Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши в апеляційному порядку у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження відносно

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки с.Новомосковське Красноармійського району Донецької області, громадянки України, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої, обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,

захисника - адвоката ОСОБА_8 ,

обвинуваченої ОСОБА_6 в режимі відеоконференції з Новомиколаївським районним судом Запорізької області,
ВСТАНОВИЛА:
прокурор Новомиколаївського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_9 звернувся до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою на вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдано за відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України.

В апеляційній скарзі прокурор просить вищевказаний вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_6 визнати винною і призначити їй покарання за ч.1 ст.296 КК України у виді арешту строком 2 місяці. В обґрунтування своїх вимог вказує на те, що вирок суду не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки судом однобічно надано оцінку показанням обвинуваченої, потерпілої та свідків, безпідставно відкинуто показання, які підтверджують факт публічного оголення ОСОБА_6 . На думку апелянта, показаннями потерпілої ОСОБА_10 , свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 повністю підтверджено факт публічного оголення ОСОБА_6 у їх присутності, про що зазначено у вироку суду, однак показання цих свідків в частині їхніх емоцій, які були викликані поведінкою обвинуваченої, - глибока відраза та обурення, у вироку не відображені.

Також, апелянт зазначає, що судом допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме: неправильне тлумачення закону, яке суперечить його точному змісту. Так, суд у мотивувальній частині вироку стверджує про те, що дії ОСОБА_6 не містять такої складової, як винятковий цинізм, хоча очевидним є те, що особа, яка мала на момент вчинення інкримінованих дій повних 58 років, у присутності трьох осіб похилого віку, оголившись у публічному місці діяла саме з винятковим цинізмом з мотивів явної неповаги до суспільства.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_6 органом досудового розслідування обвинувачується в тому, що вона 03 липня 2016 року, близько об 11-00 год., перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись поблизу будинку АДРЕСА_1 , грубо порушуючи громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, зневажаючи загальноприйнятими нормами моралі та правилами поведінки, в ході сварки з сидячими на лавці ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , почала жбурляти по ним камінням, після чого, проявляючи безсоромність, піднявши одягнену на собі спідницю та знявши нижню білизну, оголила свої сідниці та статеві органи, і у присутності ОСОБА_11 та ОСОБА_12 показала їх ОСОБА_10 , супроводжуючи свої хуліганські дії нецензурною лайкою на адресу останньої.

Вказані дії органом досудового розслідування кваліфіковані за ч.1 ст.296 КК України, як хуліганство, тобто грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжується винятковим цинізмом.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, яка підтримала апеляційну скаргу та просила її задовольнити; обвинувачену ОСОБА_6 та її захисника - адвоката ОСОБА_8 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги та вважали, що оскаржуваний вирок суду є законним та обґрунтованим, перевіривши матеріали кримінального провадження, та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що остання не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Згідно з вимогами ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.
Відповідно до вимог ч.1 ст.373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.
Згідно з вимогами п.1 ч.3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку, у разі визнання особи виправданою, зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
На думку колегії суддів, суд першої інстанції цих вимог закону дотримався, ретельно дослідив зібрані по справі докази, надав цим доказам належну юридичну оцінку, правильно встановив фактичні обставини справи та обґрунтовано виправдав ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю в її діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України.
Так, основним безпосереднім об`єктом правопорушення, передбаченого статтею 296 КК України, є громадський порядок. Його додатковим факультативним об`єктом можуть виступати здоров`я особи, авторитет органів державної влади, громадська безпека. Аналіз диспозиції ст.296 КК України свідчить, що обов`язковою ознакою об`єктивної сторони цього злочину є лише вчинення діяння. Саме ж діяння полягає в грубому порушенні громадського порядку, яке супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
Кримінально караним є грубе порушення громадського порядку. Грубість порушення громадського порядку визначається з урахуванням місця вчинення хуліганських дій, їх тривалості, кількості і характеристики потерпілих, ступеня порушення їхніх прав та законних інтересів тощо. Таким чином, грубе порушення громадського порядку має місце тоді, коли йому заподіюється істотна шкода, коли хуліганство пов`язане з посяганням на інші правоохоронювані цінності, задля збереження яких підтримується громадський порядок, коли це зачіпає важливі інтереси чи інтереси багатьох осіб, коли відновлення порядку вимагає значних, тривалих зусиль.
Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується умисною виною і мотивом явної неповаги до суспільства. Неповага до суспільства - це прагнення показати свою зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, самоутвердитися за рахунок приниження інших осіб, протиставити себе іншим громадянам, суспільству, державі. Вказана неповага має бути явною. Це означає, що неповага до суспільства є очевидною, безсумнівною як для хулігана, так і для очевидців його дій.
Відповідно до положень постанови Пленуму Верховного суду України «Про судову практику у справах про хуліганство» №10 від 22 грудня 2006 року при вирішенні питання про відмежування кримінально караного хуліганства від дрібного слід виходити з того, що відповідно до ч.1 ст.296 КК України хуліганство - це умисне грубе порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, яке супроводжується особливою зухвалістю або винятковим цинізмом. Якщо таке порушення не супроводжувалось особливою зухвалістю або винятковим цинізмом, його необхідно кваліфікувати як дрібне хуліганство за ст.173 КУпАП. Як хуліганство зазначені дії кваліфікують лише в тих випадках, коли вони були поєднані з очевидним для винного грубим порушенням громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства та супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом.
За ознакою особливої зухвалості хуліганством може бути визнано таке грубе порушення громадського порядку, яке супроводжувалось, наприклад, насильством із завданням потерпілій особі побоїв або заподіянням тілесних ушкоджень, знущанням над нею, знищенням чи пошкодженням майна, зривом масового заходу, тимчасовим припиненням нормальної діяльності установи, підприємства чи організації, руху громадського транспорту тощо, або таке, яке особа тривалий час уперто не припиняла.
Хуліганством, яке супроводжувалось винятковим цинізмом, можуть бути визнані дії, поєднані з демонстративною зневагою до загальноприйнятих норм моралі, наприклад, проявом безсоромності чи грубої непристойності, знущанням над хворим, дитиною, особою похилого віку або такою, яка перебувала у безпорадному стані, та ін.
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_6 , після роз`яснення їй судом суті обвинувачення, спочатку визнала себе винуватою у пред`явленому обвинуваченні, проте під час її допиту, що проводився у цьому ж судовому засіданні, пояснила, що у неї дійсно в липні 2016 року відбулася сварка з потерпілою ОСОБА_10 , але ця сварка виникла з приводу тримання обвинуваченою собак та худоби, і під час сварки вона не піднімала одягненої на собі спідниці та не оголяла сідниць і статевих органів. Також, обвинувачена заперечила факт перебування в стані алкогольного сп`яніння під час сварки, а також факт кидання нею каміння по потерпілій.
Потерпіла ОСОБА_10 в судовому засіданні зазначила, що вказані в обвинувальному акті обставини, а саме оголення обвинуваченої та кидання каміння, мали місце ще у 2014 році. При цьому свідком вказаних обставин був живий на той час чоловік ОСОБА_11 , який зробив обвинуваченій зауваження. Натомість у 2016 році сварка між обвинуваченою і потерпілою дійсно виникла з приводу собак, яких тримала обвинувачена. Також, ОСОБА_10 пояснила, що неприязні відносини з обвинуваченою у неї тривають з 2014 року по теперішній час, і що обвинувачена постійно висловлюється в її бік нецензурною лайкою та усіляко ображає, і саме ці образи і нецензурна лайка з боку обвинуваченої стали підставою для її звернення до поліції у 2016 році.
Під час повторного допиту потерпіла змінила свої показання і зазначила, що вказані в обвинувальному акті події відбувалися, як і зазначено в обвинувальному акті, в липні 2016 року. Єдиною причиною зміни показань потерпіла зазначила те, що під час дачі первісних показань вона переплутала дати.
Свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні пояснила, що вона разом з потерпілою ОСОБА_10 у липні 2016 року сиділа на лавці поблизу будинку АДРЕСА_1 , а обвинувачена ОСОБА_6 в цей час підійшла до них та в ході сварки з потерпілою на якусь мить підняла одягнений на ній халат чи сукню, та оголила сідниці перед потерпілою. У цей час інший свідок ОСОБА_13 поралася по господарству на подвір`ї і, на думку ОСОБА_11 , могла бачити ці події. При цьому, свідок уточнила, що на обвинуваченій не було спідньої білизни. Після цього, обвинувачена відійшла від них, набрала з дороги до рук декілька дрібних камінців, підійшла до потерпілої та кинула їх у неї. Також ОСОБА_11 пояснила, що сварка відбулась лише між обвинуваченою та потерпілою і всі дії обвинуваченої були спрямовані саме на потерпілу.
Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 суду пояснила, що вона приблизно 15 липня 2016 року приїхала у с. Граничне Новомиколаївського району Запорізької області на поминки. Через декілька днів після її приїзду до села вона була свідком подій, зазначених в обвинувальному акті, а саме бачила як ОСОБА_6 у присутності ОСОБА_11 та ОСОБА_10 , які сиділи на лавці поблизу будинку АДРЕСА_1 , підняла одягнену на собі спідницю та оголила сідниці, а після цього кинула каміння в потерпілу.
Зі слів потерпілої, події описані в обвинувальному акті відбувались у 2014 році, натомість органом досудового розслідування було встановлено, що ОСОБА_6 вчинила кримінальне правопорушення 03 липня 2016 року. В подальшому, як зазначено вище, потерпіла змінила свої показання зазначала, що вказані події дійсно відбулися у 2016 році. Тобто, показання потерпілої стосовно часу і обставин подій, що відбувались, є суперечливими.
Колегія суддів вважає, що відомості, які містяться в наданих суду матеріалах, не можуть слугувати беззаперечними та достатніми доказами вчинення обвинуваченою ОСОБА_6 правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, і не спростовують висновки суду першої інстанції, викладені у вищевказаному вироку.
Жоден з допитаних в суді першої інстанції свідків не підтвердив того, що ОСОБА_6 грубо порушувала громадський порядок з мотивів явної неповаги до суспільства, а також того, що її дії супроводжувались особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом у розумінні ст.296 КК України.
Доводи прокурора в апеляції про те, що в діях ОСОБА_6 є складова частина виняткового цинізму, оскільки її дії були вчинені в присутності трьох осіб, кожній з яких далеко за 60 років, на думку колегії суддів, є непереконливими.
Дослідженими доказами не підтверджується той факт, що унаслідок дій ОСОБА_6 громадському порядку заподіяно істотну шкоду, чи були зачеплені важливі інтереси чи інтереси багатьох осіб, та що для відновлення громадського порядку було докладено значних, тривалих зусиль.
Відповідно до роз`яснень, що містяться у п.19 постанови Пленуму Верховного суду України №9 від 1 листопада 1996 року «Про застосування Конституції України при здійсненні правосуддя», визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини. При цьому слід мати на увазі, що згідно зі ст.62 Конституції України, обвинувачення не може ґрунтуватись на припущеннях, і усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
Отже, оцінивши сукупність зібраних у кримінальному провадженні доказів з точки зору їх достатності та взаємозв`язку, суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність в діях ОСОБА_6 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.296 КК України.
Доводи прокурора в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не провів всебічного, повного та об`єктивного розгляду всіх обставин кримінального провадження, не взяв до уваги та належним чином не оцінив показання потерпілої та свідків, є безпідставними та суперечать матеріалам провадження і змісту оскаржуваного вироку. Як вбачається з вироку, суд першої інстанції зробив аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, в результаті чого прийшов до обґрунтованого висновку про те, що в діях ОСОБА_6 відсутній склад інкримінованого їй кримінального правопорушення.
Формулювань, які б ставили під сумнів невинуватість ОСОБА_6 , вказаний вирок суду не містить.
Таким чином, колегія суддів вважає, що розглядаючи дане кримінальне провадження, суд першої інстанції, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створив необхідні умови для реалізації сторонами прав та свобод у наданні доказів, їх дослідженні та доведеності їх переконливості перед судом.
Рішення суду першої інстанції про необхідність виправдання ОСОБА_6 , на думку колегії суддів, є правильним, оскільки висновки суду відповідають фактичним обставинам провадження.
Істотних порушень кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування або зміну оскаржуваного вироку суду першої інстанції, при апеляційному розгляді кримінального провадження не встановлено.
Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 412, 415 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу прокурора Новомиколаївського відділу Токмацької місцевої прокуратури ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Новомиколаївського районного суду Запорізької області від 19 червня 2017 року, яким ОСОБА_6 визнано невинуватою та виправдано за відсутністю в її діях складу злочину, передбаченого ч.1 ст.296 КК України, залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до суду касаційної інстанції протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4