Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/380/17 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 121 (101) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.05.2017 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Кіровоградської області у складі:
головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду кримінальне провадження № 0002558 від 07 жовтня 2016 року стосовно ОСОБА_7 за апеляційною скаргою першого заступника прокурора Кіровоградської області ОСОБА_8 на вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2017 року, яким:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Олександрія Кіровоградської області, громадянина України, з середньою освітою, не одруженого, пенсіонера, зареєстрованого за адресою по АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч.1 ст.121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років. На підставі ст. 75 КК України, ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання випробуванням з іспитовим строком на 3 роки. Відповідно до ст.. 76 КК України на ОСОБА_7 покладено такі обов`язки, як повідомляти орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Цивільний позов прокурора в інтересах держави в особі Олександрійської міської ради задоволений.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_7 на користь Олександрійської міської ради, витрати понесені на лікування ОСОБА_9 у розмірі 2984 грн. 02 коп.

Ухвалено про стягнення з ОСОБА_7 на користь держави судові витратив сумі 703 грн. 68 коп. за проведення експертизи.

Відповідно до ст. 100 КПК України вирішено питання про речові докази.

ВСТАНОВИЛА:
За вироком суду ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що 06 жовтня 2016 року близько 19 год. 00 хв., на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин з ОСОБА_9 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння у дворі домоволодіння, яке належить ОСОБА_9 , з якою він сумісно проживає за адресою: АДРЕСА_2 , виник умисел на спричинення тяжких тілесних ушкоджень своїй співмешканці ОСОБА_9 . Реалізуючи свій злочинний намір, ОСОБА_7 , діючи умисно та цілеспрямовано, узяв кухонний ніж зі столу у приміщенні будинку і виражаючись нецензурною лайкою, наблизився до ОСОБА_9 , яка йшла у бік вхідних дверей зазначеного будинку та наніс один цілеспрямований удар в область черева зліва ножем, який тримав правою рукою.

Згідно висновку судово-медичної експертизи №512 від 11 жовтня 2016 року ОСОБА_7 спричинив ОСОБА_9 тілесні ушкодження у вигляді проникаючого поранення черевної порожнини зліва з пошкодженням великого ченця та внутрішньо-черевною кровотечею, котрі відноситься до категорії тяжких тілесних ушкоджень, які є небезпечними для життя в момент заподіяння.

В апеляційній скарзі прокурор у кримінальному провадженні просить змінити вирок суду у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, а саме у резолютивній частині виключити покладений судом додатковий обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

В іншій частині вирок не оскаржується, як не оспорюється й фактичних обставин справи, кваліфікації дій обвинуваченого та доведеності його винуватості.

Зазначає, що покладення судом додаткових обов`язків на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, не є обов`язковим, а тому, у разі, якщо суд прийде до висновку про необхідність застосування до особи додаткових обов`язків, він має належним чином обґрунтувати своє рішення у мотивувальній частині вироку.

Однак, суд першої інстанції, ухвалюючи вирок, не навів мотивів та не обґрунтував своє рішення щодо застосування стосовно ОСОБА_7 додаткового обов`язку не виїжджати за межі України на постійне проживання без погодження з уповноваженим органом з питань пробації, - чим допустив неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, тобто, застосував закон, який не підлягав застосуванню.

Заслухавши доповідача, в дебатах думку прокурора, який просив задовольнити апеляційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню за таких підстав.

За змістом положень ч.1 та 2 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого.

Викладені у вироку районного суду висновки про винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 України при обставинах, викладених в обвинувальному акті, ґрунтуються на сукупності зібраних та досліджених доказах, достовірність і достатність яких не була поставлена під сумнів учасниками судового розгляду, в зв`язку з чим, згідно ст. 349 КПК України, вони за згодою сторін судом першої інстанції не досліджувались.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 121 КК України, як умисне тяжке тілесне ушкодження, тобто умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, чи таке, що спричинило втрату будь-якого органу або його функцій, психічну хворобу або інший розлад здоров`я, поєднаний зі стійкою втратою працездатності не менш як на одну третину, або переривання вагітності чи непоправне знівечення обличчя, в апеляційній скарзі прокурором не оспорюється, у зв`язку з чим відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України відсутні підстави для визнання апеляційним судом кваліфікації неправильною.

Аналіз матеріалів кримінального провадження свідчить про те, що під час судового розгляду не допущено порушень вимог кримінально-процесуального закону, які тягнуть безумовне скасування вироку ( ч.2 ст. 412 КПК України) і могли б вплинути на правильність висновків суду щодо доведеності винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення.

В даному випадку, суд першої інстанції, діючи в межах пред`явленого ОСОБА_7 обвинувачення ( ч.1 ст. 337 КПК ) дійшов правильного висновку про його винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 121 КК України, який умисно на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин наніс потерпілій ОСОБА_9 удари ножем в область черева.

Як пояснив ОСОБА_7 під час розгляду справи судом першої інстанції, він свою вину визнає повністю, у вчиненому щиро розкаюється, завдані потерпілій збитки відшкодував, фактичних обставини цієї справи не оспорює.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції в оскаржуваному вироку зазначив про те, що враховує ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, який відноситься до тяжкого злочину, його особу, який раніше не притягувався до кримінальної відповідальності, за місцем проживання характеризується позитивно, на обліку в лікаря нарколога та психіатра не перебуває, продовжує співмешкати з потерпілою ОСОБА_9 .

Обставинами, які пом`якшують ОСОБА_7 покарання суд визнав його щире каяття та активне сприяння злочину.

Обставини,які обтяжують ОСОБА_7 покарання судом не встановлені.

Згідно роз`яснень п.п. 1,3 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», суди при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, мають суворо додержуватись засад покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання; визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, тощо).

Положеннями ч. 2 ст. 65 КК України визначено, що особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання.
Враховуючи характер, ступінь суспільної небезпечності вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення та його особи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що обвинувачений ОСОБА_7 як особа не представляє суспільну небезпеку, а тому його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, із застосуванням положень ст..75 КК України, звільнивши його від відбування призначеного покарання з випробуванням.
Призначена обвинуваченому судом першої інстанції міра покарання, а саме, вид та розмір покарання, є наразі обґрунтованим, необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження нових злочинів, таким, що відповідає меті покарання, а також доцільним у конкретному випадку є застосування положень ст. 75 КК України.
Разом із тим, суд апеляційної інстанції визнає слушними доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом першої інстанції, при призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання та звільненні від його відбування на підставі ст. 75 КК України, із покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що полягає у неправильному застосуванні положень ч. 2 ст. 76 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 76 КК України, у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням суд покладає на засудженого такі обов`язки: 1) періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; 2) повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

Покладення вказаних обов`язків на засуджених у разі звільнення від відбування покарання з випробуванням законодавцем визначено як обов`язкове.

При цьому, ч. 2 ст. 76 КК України регламентовані обов`язки, які суд додатково може покласти на осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням, зокрема, й обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.

Також, ч. 2 ст. 76 КК України обумовлено наступне: на особу, звільнену від відбування покарання з випробуванням, суд покладає обов`язки, передбачені частиною другою цієї статті, необхідні і достатні для її виправлення з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують або обтяжують покарання.

Тобто, покладення додаткових обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, зумовлено недостатністю застосування при звільнені особи від відбування покарання з випробуванням обов`язків, передбачених ч. 1 ст. 76 КК України, та вимагає від суду при цьому врахування ряду обставин.

Відтак, вказане дає підстав стверджувати, що постановлення судом першої інстанції рішення про необхідність застосування додаткових обов`язків, передбачених ч. 2 ст. 76 КК України, при звільненні особи від відбування покарання з випробуванням, має бути умотивоване належним чином, про підстави, що спонукали суд застосувати додаткові обов`язки до особи, при звільненні її від відбування покарання, та зумовили необхідність застосування саме таких обов`язків, має бути конкретизовано у вироку.

В іншому випадку застосування таких додаткових обставин є безпідставним.

Як убачається із оскаржуваного вироку суду першої інстанції, - судом не умотивовано свого висновку про застосування при звільненні обвинуваченого ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням такого додаткового обов`язку, передбаченого ч. 2 ст. 76 КК України як обов`язок не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації; не зазначено, за яких підстав на обвинуваченого додатково покладається саме цей обов`язок; які обставини кримінального провадження зумовили покладення такого обов`язку.

Відтак, судом першої інстанції, при ухваленні вироку, допущено неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, що, відповідно до ст. 413 КПК України тягне за собою зміну оскаржуваного судового рішення.
Таким чином, з огляду на зазначене, оскаржуваний вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині застосування обов`язків, які покладає суд на особу, звільнену від відбування покарання та зазначення в резолютивній частині вироку таких обов`язків.

Таке рішення, на думку колегії суддів буде відповідати цілям та загальним засадам призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 376, 405, 407, 408, 414, 418, 419, 424 КПК України, колегія суддів, -
УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу першого заступника прокурора Кіровоградської області ОСОБА_8 - задовольнити.

Вирок Олександрійського міськрайонного суду Кіровоградської області від 23 лютого 2017 року в кримінальному провадженні № 0002558 від 07 жовтня 2016 року стосовно ОСОБА_7 за ч.1 ст. 121 КК України змінити.

ОСОБА_7 вважати засудженим за ч.1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 5 (п`ять) років.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 3 (три) роки.

Відповідно до ч.1 ст. 76 КК України зобов`язати ОСОБА_7 періодично з`являтись до уповноваженого органу з питань пробації для реєстрації та повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи або навчання.

В решті вказаний вирок - залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду Кіровоградської області набирає законної сили негайно після її проголошення, та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судом апеляційної інстанції.

СУДДІ (підписи):
Згідно з оригіналом:
Суддя апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2 .