Справа № 755/1940/16-к
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
"28" квітня 2017 р. Дніпровський районний суд м. Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

секретарів судових засідань ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю сторін кримінального провадження:

прокурорів ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

обвинувачених ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження унесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань 04.12.2015 за № 0018369 за обвинуваченням

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Києва, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 16.10.2009 Голосіївським районним судом м. Києва за ч. 1 ст. 309 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі та на підставі ст. 75 цього ж Кодексу звільненого від відбування покарання з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців; 10.09.2010 Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 309 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; 07.07.2014 Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України до 1 року позбавлення волі; 22.12.2014 Дарницьким районним судом м. Києва за ч. 2 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України з урахуванням норм ч. 4 ст. 70 даного Кодексу до 1 року 6 місяців позбавлення волі та звільненого 11.11.2015 по відбуттю строку покарання;

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Києва, маючого на утриманні доньку ОСОБА_12 ІНФОРМАЦІЯ_3 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого: 01.10.2003 Апеляційним судом Київської області за ч. 3 ст. 185 КК України до 3 років 9 місяців позбавлення волі; 09.02.2007 Макарівським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 190 КК України до 2 років 6 місяців позбавлення волі; 10.10.2011 Бородянським районним судом Київської області за ч. 2 ст. 187 КК України з урахуванням його ст. 69 до 5 років позбавлення волі; звільненого 17.09.2015 по відбуттю строку покарання;

ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, уродженця Київської області, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_4 , раніше не судимого;

- кожного окремо, у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України,

в с т а н о в и в :
Судом визнано доведеним, що ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , 03.12.2015, приблизно о 22 год. 50 хв., перебували за адресою: АДРЕСА_5 , де побачили раніше не знайому їм потерпілу ОСОБА_13 .

В цей час у ОСОБА_9 виник злочинний умисел, направлений на відкрите викрадення майна потерпілої. Про вказаний задум ОСОБА_9 повідомив ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , на що останні погодились.

Реалізуючи свої злочинні наміри, діючи з корисливих мотивів з метою власного матеріального збагачення, за раптово виниклою домовленістю із вищевказаними особами, ОСОБА_9 підбіг до потерпілої ОСОБА_13 з-заду та капюшоном куртки, у яку остання була одягнута, закрив її обличчя. Після чого наніс потерпілій удар кулаком в область голови, схопив її за руки та став утримувати, чим застосував насильство, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої.

В цей час ОСОБА_10 , користуючись тим, що ОСОБА_9 утримував за руки потерпілу ОСОБА_13 , чим подолав з її боку здатність до опору, підбіг до вищевказаних осіб та з правої руки ОСОБА_13 відкрито вирвав належний їй паперовий пакет, в середині якого знаходилась робоча форма останньої, а саме кітель сірий, шапочка біла та шкарпетки, загальною вартістю 800 гривень 00 копійок.

Крім того, в цей же час ОСОБА_11 , користуючись тим, що ОСОБА_9 утримував за руки потерпілу ОСОБА_13 , чим подолав з її боку здатність до опору, підбіг до вищевказаних осіб та з лівого плеча останньої відкрито викрав належну їй чорну сумку, вартістю 1200 гривень 00 копійок, в середині якої знаходився мобільний телефон марки «Айфон 5С», вартістю 8000 гривень 00 копійок, косметичка вартістю 600 гривень 00 копійок із косметичними виробами, загальною вартістю 300 гривень 00 копійок, гаманець різнокольоровий, вартістю 350 гривень 00 копійок з грошовими коштами в сумі 300 гривень, а також візитні та дисконтні картки і паспорт громадянки України на ім`я потерпілої, що матеріальної цінності для потерпілої не становлять.

В подальшому, ОСОБА_9 , продовжуючи свої злочинні наміри, направлені на відкрите викрадення чужого майна, з руки ОСОБА_13 відкрито викрав належний їй мобільний телефон марки «Філіпс», вартістю 400 гривень 00 копійок, в середині якого знаходилась сім-карта оператора «Лайф» вартістю 15 гривень, на рахунку якої було 40 гривень, та карта пам`яті об`ємом 8Гб, вартістю 150 гривень 00 копійок.

Довівши свої злочинні наміри до кінця ОСОБА_9 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , зберігаючи при собі викрадене у ОСОБА_13 майно, з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, та в подальшому, маючи реальну змогу розпорядитися викраденим на власний розсуд, були затримані працівниками поліції.

Вказаних висновків суд дійшов провівши судовий розгляд лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, виходячи з наступного.

Відповідно до положень ст. 84 КПК України, доказами в кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню. Процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів

Так, допитаний, у судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_11 вину у вчиненні цього злочину визнав повністю, дав покази, підтвердив обставини скоєння кримінального правопорушення, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення, щиро розкаявся у вчиненному.
А саме, підтвердив, що дійсно 03.12.2015 приблизно о 22:50 ним, ОСОБА_9 та ОСОБА_14 за адресою: м. Київ, вул. А. Малишка, 19 було вчинено відкрите викрадення майна (грабіж) ОСОБА_13 поєднане із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, вчинене ним за попередньою змовою.

Виразив готовність понести покарання за вчинене у межах своєї вини.
Обвинувачений ОСОБА_9 пояснив суду, що дійсно 03.12.2015, приблизно о 22 год. 50 хв., перебував з ОСОБА_10 та ОСОБА_11 за адресою: АДРЕСА_5 , де вони побачили потерпілу, з якою завів спілкування ОСОБА_11 та у певний момент побіг з якимись речами в руках. Він побіг за ним так, як вони були разом.

ОСОБА_14 зауважив, що дійсно був на місці події, але нічого не забирав у потеріплої та будь-яких активних дій особисто не вчиняв.

Також останній зауважив, що 03.12.2015 близько 17 години 00 хвилин, перебуваючи по вул. Київській в м. Бровари, зустрівся із своїм товаришем ОСОБА_15 , оскільки вони збиралися їхати на зустріч до знайомого ОСОБА_9 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 .

Приблизно о 19 годині 00 хвилин, він з ОСОБА_15 приїхали до вул. Тростянецької в м. Києві, де зустрілися ОСОБА_16 й пішли до нього додому, де займалися особистими справами приблизно до 20 години 00 хвилин.

Потім він з ОСОБА_15 вирішили їхати назад додому до м. Бровари, однак грошові кошти мали лише на маршрутне таксі, яке рухалося від ст. метро «Лісова» прямо до м. Бровари, тому вирішили піти пішки до Лісового масиву. ОСОБА_17 вирішив їх провести. Весь час ішли пішки.

По дорозі він спілкувався з ОСОБА_16 .. Пройшовши ТЦ «Дитячий світ», ОСОБА_18 йшов трохи попереду і у в якійсь момент він побачив, що той спілкується з якоюсь дівчиною, трохи в стороні від дороги по якій вони рухались. Коли він та ОСОБА_17 порівнялись з тим місцем, де в стороні стояв ОСОБА_18 з дівчиною, той почав бігти, а дівчина щось кричати, й він з ОСОБА_16 побігли за ним. В подальшом його дійсно було затримано працівниками поліції.
При цьому, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 зауважили, що між ними попередньої змови на грабіж не було, насильство до потерпілої не застосовувалося, а тому їх вина у вчиненні вказаного злочину ґрунтується на припущеннях, а тому у силу положень ст. 62 Конституції України, вони мають бути виправданні.

У той же час, будучи допитаною з дотриманням правил, передбачених частиною другою, третьою, п`ятою-чотирнадцятою статті 352 КПК України, у судовому засіданні та попередженою про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиві показання потерпіла ОСОБА_13 надала суду показання в яких підтвердила обставини скоєння кримінального правопорушення відносно себе, викладені в установочній частині вироку, зокрема в частині часу, місця та способу вчинення.
Зауважила, що саме за внутрішньо емоційним сприйняттям цієї ситуації та об`єктивної дійсності вона перебувала у стресовій ситуації, але усе ж таки здатна правильно сприймати фактичні обставини справи та може надавати відповідні свідчення й пояснила, що у вказаний період часу, обвинуваченими було вчинено грабіж у відношенні неї із застосуванням насильства з їх сторони.

Вказала, що їх дії сприймала, як такі, що є узгодженими між ними.

В ході цих дій їй було завдано удар в область голови.

Підтвердила, що завданий їй на цей час матеріальний збиток відшкодовано в повному обсязі ОСОБА_10 та ОСОБА_11 .

При цьому суд, враховує що дії обвинувачених, у її особистісному сприйнятті реальності в тій ситуації, характеризувалися своєю неочікуваністю, миттєвістю, швидкоплинністю, узгодженістю через, що у її свідомості домінували сильні емоції, що знизили її самоконтроль, певним чином гальмуючи інтелектуальну діяльність, викликали феномен «звуження» свідомості, як наслідок її поведінка не була обумовлена заздалегідь обміркованою, а являлася тим почуттям, що повністю захоплювало її особистість і викликало імпульсивні, підсвідомі дії задля захисту свого життя, та які мали раптовий характер, з огляду на що такі показання потерпілої об`єктивно можуть у певній мірі не бути такими послідовними, узгодженими та продуманими, як вибудувана структура зі сторони захисту.
Вказані показання обвинуваченого ОСОБА_11 та потерпілої суд визнає належними оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджується час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення.

Щодо показань ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , то суд вважає за необхідне надати їм оцінку після дослідження всіх доказів у справі в їх сукупності у порядку ст. 94 КПК України.

Зокрема, із урахуванням того, що, будучи допитаними, у судовому засіданні, у відповідності до вимог положень ст. 352 КПК України та попередженими про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, свідки ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 , кожен окремо, підтвердили інші обставини, які пов`язанні із цим кримінальним правопорушенням та його безпосередній спосіб вчинення та імовірний час й місце.
Так, свідок ОСОБА_21 вказав, що 04.12.2015, він, будучи слідчим Дніпровського УП ГУ НП у м. Києві проводив огляд місця події за участю підозрюваного ОСОБА_9 ..

Огляд проводився у відповідності з нормами КПК України, зокрема, у присутності понятих у цього обвинуваченого було вилучено мобільний телефон потерпілої.

Обвинувачений вказував, що викрав його у потерпілої.

Свідки ОСОБА_19 та ОСОБА_20 , вказали, що 04.12.2015 будучи працівниками поліції, переслідували та затримували обвинувачених, які вказували на те, що вчинили грабіж відносно потерпілої.

Тож, суд, аналізуючи зміст показань вказаних свідків, в частині повідомлення про осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, виходячи з положень ч. 7 ст. 97 КПК України, не визнає допустимими, оскільки вони здійснені з чужих слів співробітником поліції та слідчим під час здійсненням ними кримінального провадження. В іншій частині дані показання свідків отримані у порядку, встановленому КПК України, а відтак, на думку суду, з точки зору допустимості є прийнятними та належними, оскільки, вони прямо і непрямо підтверджують існування/відсутність обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів.
Тобто, цими показаннями, які є процесуальними джерелами доказів, у розумінні ст. 84 КПК України, підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 КПК України, а саме орієнтовний час, місце та спосіб вчинення даного кримінального правопорушення.
Те, що обвинувачені вчиняли активні дії з метою уникнення спілкування з працівниками правоохоронних органів, та у в останніх при затриманні було виявлено безпосередньо майно, яке належить потерпілій.
Обставин регламентованих ст. 87 КПК України в ході судового розгляду встановлено не було.
Даних передбачених ч. 2 ст. 96 КПК України стороною захисту відносно допитаних судом свідків для доведення недостовірності їх показань, як-то показання, документи, які підтверджують їх репутацію, зокрема, щодо засудження за завідомо неправдиві показання, обман, шахрайство або інші діяння, що підтверджують нечесність останніх, надано не було, як наслідок, суд сприймає критично доводи сторони захисту про необхідність визнання усіх показань вказаних свідків неналежними та недопустимими доказами у справі.
Адже свідки були поінформовані про їх права та перед допитом попереджені про кримінальну відповідальність за відмову від давання показань та завідомо неправдиві показання, склали присягу говорити суду правду і лише правду з огляд на що, при відсутності обставин регламентованих ст. 87 КПК України та даних передбачених ч. 2 ст. 96 цього Кодексу, на переконання суду, відсутні правові підстави для визнання їх показів неналежними та недопустимими щодо інших обставин вчинення цього кримінального правопорушення, які вони повідомили у суді, лише з тих підстав, що вони є працівниками правоохоронного органу.
Тим паче, що в частині повідомлення про осіб, які вчинили кримінальне правопорушення, зі слів інших осіб, виходячи з положень ч. 7 ст. 97 КПК України, суд визнав їх не допустимими, зокрема, з урахуванням того що вони здійснення з урахуванням чужих слів, а особи, на яких ці свідки посилалися у суду, дані обставини не підтвердили, тобто урахував в цій частині доводи захисту з цього питання.
Але,суд, в тій мірі в якій покази, за його переконанням, є прийнятними сприймає їх, як належні та допусти, а доводи захисту з цього питання саме в цій частині відхиляє.
В свою чергу, з досліджених судом, у порядку ст. 358 КПК України, у судовому засіданні, документів, тобто спеціально створених з метою збереження інформації матеріальних об`єктів, які містять зафіксовані за допомогою письмових знаків, зображення тощо відомостей, судовим слідством було встановлено наступне.

Згідно протоколу про прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03.12.2015 та протоколу про попередження про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення злочину (а.п. 3, 4 том № IV) потерпіла вказала, що 03.12.2015 близько 22:30 за адресою: м. Київ, вул. А. Малишка, 19 невідомі три чоловіки відкрито заволоділи її майном.

Як наслідок, суд враховує, що цим доказом підтверджується місце вчинення злочину, його орієнтовний час, та те, що потерпіла не дивлячись на той факт, що перебувала у стресовій ситуації після злочину чітко повідомляла про вчинення грабежу саме трьома чоловіками, а не кимось з них окремо, що вказує на те, що показання потерпілої є послідовними та зв`язними за своєю суттю протягом всього кримінального провадження.

Істотних порушень вимог КПК України при їх складані, які б суттєво впливали на відображені у них обставини, або ж вказували на їх неправдивість, встановлено не було.

А тому, на думку суду, ці протоколи складено з максимальним дотриманням вимог КПК України до їх оформлення уповноваженою на те особою з урахуванням такого.

Порядок кримінального провадження на території України визначається лише кримінальним процесуальним законодавством України, яке складається з відповідних положень Конституції України, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цього Кодексу та інших законів України (ст. 1 КПК України).
Зокрема, вимоги щодо оформлення процесуальних рішень, у тому числі протоколів, чітко регламентовані Главою 5 КПК України.
А, обов`язкові реквізити щодо змісту протоколу визначені ст. 104 КПК України.
Вимоги щодо додатків до протоколу передбачені ст. 105 цього ж Кодексу.
У цій ситуації вказані протоколи відповідають вимогам ст. 104 КПК України щодо їх змісту та складені, з урахуванням норм цього Кодексу в їх системному зв`язку, зокрема в частині того, інша службова особа, так само, як і слідчий та прокурор зобов`язана прийняти заяву чи повідомлення про кримінальне правопорушення, бо відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається, уповноваженими на те особами.

Щодо доводів захисту в частині того, що протокол прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 03.12.2015 не містить відомості про те, що саме ОСОБА_9 вчинив протиправні дії стосовно заявниці потерпілої ОСОБА_13 , то суд звертає увагу на той факт, що потерпіла повідомляла обставини вчинення злочину, які були їй відомі у той період та чітко вказала, що його здійснили три невідомі їй особи чоловічої статті, як наслідок, останній елементарно ПІБ обвинувачених не були відоме у той час, а тому вона і не могла повідомити те, що їй не було відомо, через що, суд сприймає такі доводи захисту критично.

В частині того, що у протоколі попередження особи про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення відсутні відомості про те, що саме ОСОБА_9 вчинив протиправні дії стосовно заявниці потерпілої ОСОБА_13 , то суд враховує те, що цей протокол складено згідно ст. 104 КПК України, у той період потерпілій конкретні ПІБ осіб відомі не були, та з урахуванням того, що останній і не повинен містити відомості про які вказує захист з огляду на те, що він, за своєю суттю, регламентує лише питання попередження особи про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення про вчинення кримінального правопорушення, тобто його мета проведення/формування саме попередження особи про вказану відповідальність і така мета була досягнута за наслідками його здійснення.

В свою чергу, протоколом огляду місця події від 04.12.2015 складеним слідчим Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_22 в присутності понятих та за участю спеціаліста в період часу з 00:35 до 01:15 (а.п. 5-5-А том № IV) підтверджується місце, де було виявлено речі потерпілої, тобто місце події в поєднанні з іншими обставиниами вчинення кримінального правопорушення.

Протоколом огляду місця події від 03.12.2015 з ілюстрованою таблицею (а.п. 6-8, 9-12 том № IV) складеним слідчим Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_22 в присутності понятих, потерпілої, обвинувачених, та за участю спеціаліста в період часу з 23:00 до 00:30 (наступного дня - 04.12.2015) підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 КПК України.

Зокрема, у цьому протоколі зазначено, що потерпіла вказала на трьох осіб, якими є обвинувачені, як на тих, що її пограбували 03.12.2015 за адресою: м. Київ, вул. А. Малишка, 19.

Зі своїх речей ОСОБА_10 самостійно видав, у тому числі, предмет схожий на ніж.

ОСОБА_11 самостійно видав із своїх речей паспорт на ім`я потерпілої.

Самі протокол складено із дотриманням вимог ст.ст. 104, 105 КПК України.

Щодо доводів захисту викладених у клопотанні про визнання цих доказів не допустимими з урахуванням того, що ОСОБА_22 не входив до групи слідчих згідно з даними ЄРДР, тобто не був слідчим органу досудового розслідування в цьому провадженні в розумінні чинної, на той час, ст. 38 КПК України, а відповідно не мав повноважень на проведення процесуальної дії та складання за її результатами протоколів, то суд їх відхиляє виходячи з того, що згідно ч. 3 ст. 214 КПК України огляд місця події у невідкладних випадках може бути проведений до внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, а у цій ситуації ОСОБА_22 здійснював саме огляд місця події, за наявності передумов регламентованих цією правовою нормою для проведення такого огляду.

В частині того, що протокол огляду місця події від 03.12.2015 здійснений у період часу з 23 00 до 00-30 наступного дня та ілюстративна таблиця до цього протоколу, яка підписана старшим інспектором ОСОБА_23 є недопустимим доказ з урахуванням того, що учасникам процесуальної дії не роз`яснено їх процесуальні права, ілюстративна таблиця не засвідчена підписами осіб, що брали участь у процесуальній дії, то вони є надуваними з огляду на дані відображенні у самому протоколі.

Також у ньому наявні підписи усіх осіб, які приймали участь, окрім ОСОБА_9 з поміткою, що він відмовився від підписання цього протоколу, й така помітка засвідчена підписами понятих, що в повній мірі кореспондується з нормами ст. 104 КПК України в частині того, що якщо особа, яка брала участь у проведенні процесуальної дії, відмовилася підписати протокол, про це зазначається в протоколі з урахуванням того, що факт відмови особи від підписання протоколу засвідчується підписом понятих.
В частині питання невідповідності ілюстрованої таблиці, як додатку до цього протоколу, вимогам ст. 105 КПК України, яка передбачає, що додатки до протоколів повинні бути належним чином виготовлені, а також засвідчені підписами слідчого, прокурора, спеціаліста, інших осіб, які брали участь у виготовленні та/або вилученні таких додатків, то суд враховує той факт, що усі ці особи підписують такі додатки тільки за умови, що вони брали безпосередню участю у їх виготовленні, а у цій ситуації, такі додатки підписані спеціалістом, який їх виготовив та був учасником огляду згідно даних відображених у цьому протоколі.
Тобто, дана стаття, виходячи з її структурної конструкції, не передбачає необхідності засвідчення додатків до протоколу підписами усіх осіб, що брали участь у процесуальній дії, а регламентує, що їх засвідчують тільки ті особи з числа учасників процесуальної дії, які брали безпосередню участь у їх виготовленні.
В ході судового розгляду не було встановлено факту того, що при виготовленні таких додатків, а саме ілюстрованої таблиці, приймали участь інші учасники огляду, а тому суд відхиляє такі доводи захисту, як передумову для визнання цього додатку недопустимим доказом.
При цьому суд звертає увагу захисту на те, що, ба навіть, за умови визнання такого додатку недопустимим доказом, передумови для застосування доктрини «плодів отруєного дерева», та визнання недопустимим самого протоколу огляду відсутні, адже, згідно ч. 1 ст. 87 КПК України, недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також будь-які інші докази, здобуті завдяки інформації, отриманій внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, таким чином, доктрина «плодів отруєного дерева» застосовується в Україні лише в тому випадку, якщо докази були отримані внаслідок істотного порушення прав людини, однак у даному випадку протоколи лише містять перелік виявлених у затриманих осіб речей, у той же час, як саме деякі з цих речей належать потерпілій, істотного порушення прав та свобод людини в ході судового розгляду встановлено не було.
Відповідно ж до протоколів затримання обвинувачених від 04.12.2015 (а.п. 19-21, 22-24, 26-28 том № IV) , то з них слідує, що час їх фактичного затримання - 23:00 год. 03.12.2015, а підстава затримання ч. 1 ст. 208 КПК України, яка передбачає, що уповноважена службова особа має право без ухвали слідчого судді, суду затримати особу, підозрювану у вчиненні злочину, за який передбачене покарання у виді позбавлення волі, лише у випадках: 1) якщо цю особу застали під час вчинення злочину або замаху на його вчинення; 2) якщо безпосередньо після вчинення злочину очевидець, в тому числі потерпілий, або сукупність очевидних ознак на тілі, одязі чи місці події вказують на те, що саме ця особа щойно вчинила злочин, як наслідок відомості відображені у цьому протоколі, підтверджують інші обставини, які стосуються вчинення кримінального правопорушення, зокрема обґрунтованість та правдивість показань свідків ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 в частині, яка кореспондується з даними цього протоколу, а тому суд сприймає критично доводи захисту про те, що цей доказ ніяким чином не доводить обставини, які підлягають з`ясуванню у справі.

Тим паче, що підстава та час фактичного затримання обвинувачених матиме вагоме значення при аналізі судом інших матеріалів провадження та доводів захисту про недопустимість доказів, які нижче судом будуть досліджуватися.

Зокрема, згідно протоколу слідчої дії від 04.12.2015 з ілюстрованою таблицею складеного слідчим Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_21 (а.п. 14-15, 16-17 том № IV) в присутності понятих, спеціаліста, обвинуваченого ОСОБА_9 , в період часу з 04:00 до 04:25 підтверджуються обставини регламентовані ст. 91 КПК України, адже у ньому вказано, що у цього обвинуваченого було вилучено мобільний телефон, яким, як пояснив останній, він заволодів під час грабежу потерпілої.

Зокрема у протоколі відображено такі відомості (дослівно): «… ОСОБА_9 пояснив що вилученим мобільним телефоном він відкрито заволодів у раніше йому не знайомої жінки 03.12.2015 приблизно о 22 год. 00 хв.».

Заяви і зауваження від учасників огляду, відповідно до даних протоколу, не надходило.

Сам протокол відповідає вимогам ст. 104 КПК України.

Дані вказані у ньому підтверджуються також і додатком, а саме ілюстрованою таблицею, яка складена згідно вимог ст. 105 КПК України спеціалістом, який приймав участь у проведенні слідчої дії та який безпосередньо виготовляв цей додаток.
Порушень вимог ст.ст. 104-106, 237, 223 КПК України судом не встановлено та сторонами не доведено.
Щодо доводів захисту про те, що цей протокол та ілюстративна таблиця до нього є недопустимим доказом, бо слідчий ОСОБА_21 не був слідчим органу досудового розслідування в розумінні чинної на той час ст. 38 КПК України, то вони є безпідставними з огляду на таке.

По-перше, згідно витягу з ЄРДР у рамках даного кримінального провадження слідчий ОСОБА_21 входить до групи слідчих у цьому провадженні.

По-друге, у світлі вищенаведених судом норм ч. 3 ст. 214 КПК України слідчий здійснював саме слідчу дію, яка може бути здійснене до внесення відомостей до ЄРДР, за наявності передумов регламентованих цією правовою нормою для її проведення, тобто, якби слідчий і не входив до групи, його дії все одно були б такими, що здійснені з підстав передбачених кримінальним процесуальним законодавством України.

В частині того, що саму процесуальну дію було проведено з грубим порушенням права на захист ОСОБА_9 так як, на думку захисту, з описової частини протоколу вбачається, що під час проведення слідчої (розшукової) дії проведено особистий обшук підозрюваного ОСОБА_9 в ході якого виявлено та вилучено мобільний телефон «Філіпс», у той час, як вказаний Кодекс дозволяє його проведення лише під час затримання особи за підозрою у вчиненні кримінального правопорушення, то вони є безпідставними оскільки, у цій ситуації, мав місце саме огляд, який у світлі положень КПК України, як раз і проводиться з метою виявлення та фіксації відомостей щодо обставин вчинення кримінального правопорушення.
Сприйняття огляду здійсненого слідчим стороною захисту, як обшуку, не може вказувати на те, що таку слідчу дію було проведено в дійсності в силу даних відображених у цьому протоколі та показань свідка ОСОБА_21 , які він надав у суді з даного питання.
Тим паче, що відповідно до ст. 208 КПК України, уповноважена службова особа, слідчий, прокурор може здійснити обшук затриманої особи з дотриманням правил, передбачених частиною сьомою статті 223 і статтею 236 цього Кодексу, а цей обвинувачений, згідно даних відображених у протоколі його затримання, вищенаведених судом у вироку, на період огляду був затриманим, так як час його фактичного затримання 03.12.2015 23:00 год., а час відображений у протоколі, як початок слідчої дії (огляду) 04.00 04.12.2015, тобто, як би обшук і мав місце, у світлі цих норм кримінального процесуального законодавства, підстав для визнання його протиправним немає.
Щодо того, що, у світлі норм ч. 2 ст. 23 КПК України, на думку захисту, є неприйнятним, що в описовій частині протоколу огляду фактично зафіксовані показання підозрюваного ОСОБА_9 з приводу походження мобільного телефону «Філіпс», то суд враховує те, що даний протокол було підписано обвинуваченим без будь-яких зауважень та доповнень, у тому числі в частині його пояснень про викрадення саме ним майна потерпілої, хоча про такі права він знав, адже йому було роз`яснено останні, зокрема передбачене ст. 42 КПК України - давати пояснення та в будь-який момент відмовитися давати їх.
Як наслідок п. 4 ч. 2 ст. 87 цього Кодексу для визнання доказу недопустимим відсутній, адже особа була поінформована про право давати пояснення та в будь-який момент відмовитися давати їх.
Згідно ж ст. 26 КПК України сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб, передбачений цим Кодексом.
Відповідно до Конституції України, кожна особа має право висловлювати свою думку з того чи іншого питання.
А тому, підстав вважати порушенням факт того, що обвинувачений скористався своїм правом та висловив думку з певного питання знаючи свої права, зокрема право давати пояснення та в будь-який момент відмовитися давати їх, немає.
Щодо посилань захисту на норми ст. 23 КПК України в частині того, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, які не були предметом безпосереднього дослідження судом, то вони не є слушними з огляду на те, що суд сприймає дані протоколи не як показання, в силу того, що ці відомості відображені у вказаному протоколі в його описовій частині, а в силу п. 2 ч. 3 ст. 104 КПК України, згідно якої протокол складається з описової частини, яка повинна містити відомості про: послідовність дій; отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, в тому числі виявлені та/або надані речі і документи, і, як наслідок, сприймає усі без виключення дані відображені у цьому протоколі не як свідчення приватних осіб, а як отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, які були предметом безпосереднього дослідження судом.
Таким чином, про порушенням норм ст. 23 вказаного Кодексу не може іти мова так, як ця стаття передбачає, як раз те, що не можуть бути визнані доказами відомості, що містяться в показаннях, речах і документах, які не були предметом безпосереднього дослідження суду, крім випадків, передбачених цим Кодексом, а у цій ситуації, відомості протоколу були предметом дослідження в ході судового розгляду та суд сприйняв дані відображені у протоколі, через призму положень п. 2 ч. 3 ст. 104 того ж Кодексу, як отримані в результаті процесуальної дії відомості, важливі для цього кримінального провадження, і не як інакше, тобто саме так, як вказує стаття 23, а саме у випадках, передбачених цим Кодексом.
В свою чергу, згідно протоколів оглядів предметів з фототаблицями від 11.12.2015, який проводився 11.12.2015 у період часу з 09 год. 30 хв. до 09 год. 50 хв., з 10 год. 00 хв. до 10 год. 15 хв., з 10 год. 20 хв. до 10 год. 35 хв., з 10 год. 40 хв. до 10 год. 50 хв. (а.п. 35-36, 37-39, 41-42, 43-44, 46-47, 48-51, 52-53, 54-55 том № IV) здійснених слідчим Дніпровського УП ГУ НП у місті Києві ОСОБА_24 за участю понятих, то цими доказами підтверджуються інші обставини вчинення кримінального правопорушення, зокрема реальність дійсної наявності у потерпілої викрадених речей, їх вилучення згідно норм КПК України, а тому суд сприймає критично доводи захисту про те, що цей доказ ніяким чином не доводить обставини, які підлягають з`ясуванню у справі.

В частині доводів захисту про те, що ці протоколи огляду є недопустимими доказами, бо слідчий ОСОБА_24 не мав повноважень слідчого органу досудового розслідування в розумінні чинної на той час ст. 38 КПК, то суд вкотре їх відкидає так як, відповідно до даних встановлених в ході судового розгляду, а саме тих, які відображені у витягу з ЄРДР слідчий ОСОБА_24 входить до групи слідчих у провадженні.

Поряд з цим, зі спільного рапорту працівників УП (а.п. 18 том № IV), які працювали по ОГП в Дніпровському районі в м. Києві в складі ГШР «Кордон-108» від 03.12.2015 убачається, що прибувши на місце грабежу за викликом за адресою вул. А. Малишка, 19 було встановлено, згідно пояснень потерпілої, що її пограбували 3 невідомих чоловік та, згодом ними, на підставі відомостей наданих самою потерпілою, було затримано обвинувачених, як осіб які вчинили цей грабіж та викликано СОГ.
При цьому, суд враховує заперечення захисту про те, що наданий стороною обвинувачення рапорт не є доказом у кримінальному провадженні, згідно правових приписів ст. ст. 84, 99 КПК України, але не погоджується з цим твердженням, бо відповідно до ст. 99 вказаного Кодексу документи можуть бути доказами у кримінальному провадженні ,а в силу положень ст. 84 КПК України, доказами є фактичні дані, отримані у передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких суд встановлює наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

Документ (з лат. documentum повчальний приклад, спосіб ведення) це засіб закріплення різними способами на спеціальному матеріалі інформації про факти, події, явища об`єктивної дійсності і розумову діяльність людини.

Тлумачний «Словник української мови» дає такі визначення «документа»: діловий папір, що посвідчує певний юридичний факт, підтверджує право на що небудь, служить доказом чого небудь; письмове свідоцтво, що офіційно підтверджує особу; письмовий твір, грамота, рисунок і т. ін. як свідчення про щось історичне, важливе.

Документ має правове і господарське значення.

Вказаний документ містить у собі відображені факти та обставини, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.

А тому, у цій ситуації суд сприймає вказаний рапорт, як документ, тобто діловий папір, що служить доказом та на підставі якого є можливим встановлення наявності чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Звичайно, паралельно враховуючи і специфічний характер цього документу, який створювався службовими особами в процесі правоохоронної діяльності, а тому може містити суб`єктивні оціночні судження осіб, які є його авторами, з огляду на що, має оцінюватися критично, але з урахуванням того, що, якщо інформація, яка в такого роду документі міститься, підтверджується та доповнюється сукупністю інших доказів, суд не може ігнорувати цей документ.
Таким чином, суд відхиляє заперечення захисника щодо недопустимості цього доказу лише з підстав його специфіки, бо інформація, яка в ньому міститься, підтверджується та доповнюється сукупністю інших доказів, як-то поясненнями потерпілої, даними вище досліджених протоколів та свідченнями обвинуваченого ОСОБА_11 ..
Також, суд враховуючи той факт, що фактично усі протоколи захист вважає не прийнятними, у тому числі, у світлі того, що вони сформовані не уповноваженими особами, враховує дані відображені у витягу з ЄРДР від 13.07.2016, що сформований реєстратором ОСОБА_24 (а.п. 1-2 том № ІІІ), що наданий стороною обвинувачення, як документ, який містить письмове офіційне підтверджує повноважень слідчих у цьому провадженні та враховує те, що згідно нього слідчими у провадженні є ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_21 , ОСОБА_27 .
Самі дані відображені у цьому витягу суд приймає, як дійсні, реальні та офіційні, а до усіх не офіційних та розширених витягів з Реєстру ставиться критично так, як вони не були отримані особами, які їх надавали згідно норм кримінального процесуального законодавства.
Ба навіть, якби суд і взяв до уваги, розширений витяг з ЄРДР наданий захистом, який ним отриманий у поза процесуальний спосіб, то знову ж таки, із даних відображених на його зворотній стороні слідчими у ньому є ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , ОСОБА_21 , ОСОБА_27 .
Щодо протоколу проведення слідчого експерименту здійсненого з 18 год. 30 хв. по 18 год. 35 хв. 04.12.2015 з долученим відеозаписом, який був проведений слідчим Дніпровського УП ГУ НП в м. Києві ОСОБА_25 , за участю потерпілої, то він не відповідає вимогам п. 2 ч. 3 ст. 104 КПК України, адже не містить відомостей про отримані в результаті процесуальної дії відомості, а тільки вказано, що їх зафіксовано на відео.
Сам відеозапис до протоколу, як його додаток, не відповідає вимогам ст. 105 КПК України так, як він належним чином не упакований з метою надійного збереження, а також не засвідчений підписами осіб, які брали участь у його виготовленні.
Не дотримання ж вищевказаних вимог КПК України при складанні цього протоколу в частині його оформлення, в силу положень параграфу 1 Глави 4 Кодексу, тягне за собою визнання такого доказу недопустимим, так як, відповідно до рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, одержані відповідно до вимог кримінально-процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та ухвалення законного і справедливого рішення у справі.
А тому, цей доказ, на переконання суду, враховуючи положення параграфу 1 Глави 4 КПК України, рішення Конституційного Суду України № 12 рп/2011 від 20 жовтня 2011 року, висновки ЄСПЛ у справах «Тейксейра де Кастро проти Португалії» від 9 червня 1998 року, та у справі «Шабельника проти України», є недопустимим, оскільки останній не відповідає вимогам ст.ст. 85, 86, 87, 99, 104, 105 Кримінального процесуального Кодексу України.
Щодо інших підстав вказаних захистом, як передумов для визнання цього доказу недопустимим, а саме те, що слідчий ОСОБА_25 не був слідчим органу досудового розслідування в розумінні чинної на той час ст. 38 КПК, а відеозапис процесуальної дії не відкривався стороні захисту обвинуваченого ОСОБА_9 відповідно до приписів ст. 290 КПК України, то вони є безпідставними, так як, згідно витягу з ЄРДР, ОСОБА_25 входить до групи слідчих у провадженні та в ході судового розгляду факт порушення вимог ст. 290 вказаного Кодексу на підставі наявних у судовому провадженні матеріалів встановлений не був.

Щодо клопотання захисту про визнання речового доказу сумки недопустимим з підстав вказаних у клопотанні від 04.04.2016, то суд їх сприймає критично з огляду на не встановлення для цього передумов визначених ст. 87 КПК України, яка передбачає, що недопустимими є докази, отримані внаслідок істотного порушення прав та свобод людини, гарантованих Конституцією та законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
Суд зобов`язаний визнати істотними порушеннями прав людини і основоположних свобод, зокрема, такі діяння: 1) здійснення процесуальних дій, які потребують попереднього дозволу суду, без такого дозволу або з порушенням його суттєвих умов; 2) отримання доказів внаслідок катування, жорстокого, нелюдського або такого, що принижує гідність особи, поводження або погрози застосування такого поводження; 3) порушення права особи на захист; 4) отримання показань чи пояснень від особи, яка не була повідомлена про своє право відмовитися від давання показань та не відповідати на запитання, або їх отримання з порушенням цього права; 5) порушення права на перехресний допит.
Недопустимими є також докази, що були отримані: 1) з показань свідка, який надалі був визнаний підозрюваним чи обвинуваченим у цьому кримінальному провадженні; 2) після початку кримінального провадження шляхом реалізації органами досудового розслідування чи прокуратури своїх повноважень, не передбачених цим Кодексом, для забезпечення досудового розслідування кримінальних правопорушень.
Такого роду обставини в ході судового розгляду встановлені не були.
Сама по собі описка слідчого при вказівці у постанові про визнання цієї сумки речовим доказом у номері кримінального провадження та її кольору не може вказувати на наявність істотного порушення прав особи так, як є ні чим іншим, як опискою, тобто зроблена механічна (мимовільна, випадкова) граматична помилка, яка допущена під час письмово-вербального викладу вказаного рішення слідчого і все.
Доводи про сумнівність наявності цієї сумки в реальності спростовуються поясненнями потерпілої наданими у суді, порушення умов зберігання потерпілою цього доказу не вказує на те, що його не існувало на момент подій визнаних судом доведеними у реальності.
А тому, суд відхиляє клопотання захисту з цього питання в цілому, як і усі інші, з мотивів вищенаведених у даному судовому рішенні.
Як наслідок, вищевказані документи, окрім слідчого експерименту, суд визнає належними і допустимими доказами, оскільки останні відповідають вимогам КПК України, а безпосередньо порушень вимог ст.ст. 87, 99 КПК України, судом не встановлено та сторонами не доведено, тобто останні прямо і непрямо підтверджують існування обставин, що підлягають доказуванню у даному кримінальному провадженні згідно ст. 91 цього Кодексу, як-то час, місце, спосіб вчинення кримінального правопорушення, особу, що його вчинила та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність і недостовірність, можливість та неможливість використання інших доказів та допустимими, враховуючи, що останні отримані у порядку встановленому КПК України.

Будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачених КПК України, враховуючи, що суд зберігаючи об`єктивність та неупередженість у ході розгляду даного кримінального провадження створив їм необхідні умови для реалізації ними їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків, надано не було.

Тож суд, враховуючи вищевикладені докази, які були надані суду у ході розгляду провадження та визнанні належними і допустимими, вважає висловлені стороною захисту доводи та докази в частині перебігу подій зі слів обвинувачених ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , враховуючи зокрема надані показання потерпілої, свідків у суді та дані досліджених протоколів, сумнівними з вищезазначених у судовому рішенні підстав, а наявність сумнівів не узгоджується із стандартом доказування «поза розумним сумнівом», так, як їх доводи не випливають зі співіснування достатньо переконливих, чітких і узгоджених між собою висновків чи схожих неспростовних презумпцій факту.

При цьому, суд в черговий раз наголошує на тому, що будь-яких інших доказів в ході судового розгляду сторонами з боку обвинувачення та захисту, які були вільними у використанні своїх прав у межах та у спосіб передбачений КПК України, суду надано не було.

За таких обставин, враховуючи вищезазначене, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюючи кожний доказ, що наявний у провадженні, з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку, приходить до висновку про повну доведеність вини обвинувачених у вчиненні кримінального правопорушення (злочину), передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, за обставин, встановлених судом.

З урахуванням того, що згідно даних відображених у ППВСУ «Про судову практику у справах про злочини проти власності» грабіж - це відкрите викрадення чужого майна у присутності потерпілого або інших осіб, які усвідомлюють протиправний характер дій винної особи, яка у свою чергу усвідомлює, що її дії помічені і оцінюються як викрадення.
Під насильством, що не є небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого при грабежі, слід розуміти умисне заподіяння легкого тілесного ушкодження, що не спричинило короткочасного розладу здоров`я або незначної втрати працездатності, а також вчинення інших насильницьких дій (завдання удару, побоїв, незаконне позбавлення волі) за умови, що вони не були небезпечними для життя чи здоров`я в момент заподіяння.
Такі насильницькі дії, вчинені під час грабежу, повністю охоплюються частиною другою статті 186 КК і додаткової кваліфікації за іншими статтями КК не потребують.
Злочин визначається вчиненим за попередньою змовою групою осіб у разі його вчинення декількома (двома і більше) суб`єктами цього злочину, які заздалегідь домовилися про його спільне вчинення. Учасники вчинення злочину групою осіб діють узгоджено, зі спільним умислом, і кожен із них безпосередньо виконує діяння, що повністю чи частково утворює об`єктивну сторону складу злочину. При цьому можливий розподіл функцій, за якого кожен співучасник
виконує певну роль у вчиненні злочину.
Відповідно до статті 26 КК співучастю у злочині є умисна спільна участь декількох суб`єктів злочину у вчиненні умисного злочину.
Тож, суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_9 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями вчинив повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), поєднане із застосуванням насильства, що не є небезпечним для життя та здоров`я потерпілої, вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_10 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями здійснив повторне відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Також суд кваліфікує дії обвинуваченого ОСОБА_28 за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки він своїми умисними діями скоїв відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене за попередньою змовою групою осіб.

Підстав, у відповідності до ч. 3 ст. 337 КПК України, для виходу за межі висунутого обвинувачення суд не вбачає, оскільки в ході судового розгляду обставин, які б перешкоджали ухваленню справедливого судового рішення та захисту прав людини і її основоположних свобод не встановлено.

Вирішуючи питання про обрання міри покарання обвинуваченим суд, відповідно до ст. 65 КК України, враховує ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), особи винних та обставини, що пом`якшують та обтяжують їх покарання.

Те, що згідно ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.

Так, обставин, що пом`якшують, або ж обтяжують покарання ОСОБА_9 судом не встановлено.

Суд враховує, що обвинувачений ОСОБА_9 на обліку у лікаря-психіатра не перебуває, але з 11.07.2000 перебуває на обліку у лікаря-нарколога з діагнозом: розлади психіки і поведінки внаслідок вживання наркотичних та інших психоактивних речовин, синдром залежності, має постійне місце реєстрації та проживання, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше неодноразово судимий, не одружений), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає не належні соціальні зв`язки; позицію потерпілої та прокурора, щодо необхідної міри покарання та відсутність у потерпілої матеріальних вимог; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; його поведінку під час та після вчинення злочинних дій, роль серед співучасників, та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі.

У той же час, обставинами, що пом`якшують покарання ОСОБА_10 є наявність на утриманні доньки ОСОБА_29 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відносно якого останній батьківських прав не позбавлений, відшкодування потерпілій завданого матеріального збитку.

Підстав для визнання пом`якшуючою обставиною для ОСОБА_10 наявність щирого каяття, як про те вказано в обвинувальному акту, суд не убачає, оскільки щире каяття характерне тим, що воно засновано на належній критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки через визнання вини і готовність нести кримінальну відповідальність, тобто характеризує суб`єктивне ставлення винної особи до вчиненого злочину, яке виявляється в тому, що вона визнає свою провину, висловлює жаль з приводу вчиненого та бажання виправити ситуацію, що склалася, а у цій ситуації таких характерних передумов в ході судового розгляду встановлено не було.
Усунення завданого збитку потерпілій не може свідчити про щире каяття у світлі вищезазначених факторів.

Обставин, що обтяжують його покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що в ході судового розгляду факт перебування обвинуваченого ОСОБА_10 на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не встановлений, та бере до уваги те, що останній має постійне місце реєстрації та проживання, його стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (не працює, раніше судимий, одружений), наявність на утриманні членів родини, які у розумінні Сімейного Кодексу України, являються учасниками сімейних правовідносин з останнім (донька, дружина), що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає прийнятні соціальні зв`язки; позицію потерпілої у справі, щодо необхідної міри покарання та відсутність з її боку матеріальних вимог; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; роль серед співучасників, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України у виді позбавлення волі.

Підстав для звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України, або ж застосування ст. 69 цього Кодексу до цих обвинувачених, суд не знаходить, у зв`язку з відсутністю передумов за яких дані правові норми мають змогу бути застосовані, та оскільки суд однозначно переконаний в тому, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, визначена даним вироком міра покарання, а саме у виді позбавлення волі у межах санкції ч. 2 ст. 186 КК України, є достатньою для виправлення обвинувачених та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Щодо обвинуваченого ОСОБА_11 , то обставинами що пом`якшують його покарання є щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування потерпілій завданого матеріального збитку,

Обставин, що обтяжують його покарання, відповідно до ст. 67 КК України, судом не встановлено.

Також, суд враховує, що обвинувачений на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації та проживання, позитивні характеристики, стан здоров`я, невстановленість судом наявності зв`язків з антигромадськими елементами, спосіб життя (раніше не судимий, не одружений), молодий вік, відсутність претензій матеріального характеру у потерпілої, що свідчить про те, що оточуюча його обстановка у сім`ї та побуті, виражає належні соціальні зв`язки; позицію потерпілої і прокурора у справі, щодо необхідної міри покарання, відсутність матеріальних претензій у потерпілої; ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення (злочину), а саме: його класифікацію за ст. 12 КК України, особливості й обставини вчинення: форму вини, мотив і мету, спосіб, стадію вчинення, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали; роль серед співучасників, його поведінку під час та після вчинення злочинних дій та вважає за необхідне призначити покарання у межах санкції статті 186 КК України зі звільнення від відбування покарання з випробуванням, у відповідності до вимог ст. 75 КК України та покладенням обов`язків з числа ст. 76 КК України.

Про можливість належної соціалізації особи свідчить його допустима репутація, відсутність попередніх судимостей, що вказує на можливість реального виправлення особи.
Дані, які б дали змогу суду прийти до висновку про необхідність призначення більш суворого покарання з урахуванням позиції прокурора у справі, щодо міри покарання, відсутні, а тому суд переконаний, що відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України, дана міра покарання для цього обвинуваченого є достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів (кримінальних правопорушень).

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 у вигляді тримання під вартою, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про їх особи слід залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Запобіжний захід, як захід забезпечення кримінального провадження, обвинуваченому ОСОБА_11 у вигляді домашнього арешту, враховуючи вимоги ст.ст. 131-132, 177, 178 КПК України, та даних про його особу слід змінити на особисте зобов`язання до набрання вироком законної сили поклавши на нього паралельно необхідність виконання обов`язків із числа регламентованих ч. 5 ст. 194 КПК України на цей період.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України суд вважає за необхідне зарахувати в строк відбування покарання обвинуваченим ОСОБА_9 та ОСОБА_10 термін їх попереднього ув`язнення, а саме з 03.12.2015 до набрання вироком законної сили з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Питання речових доказів у кримінальному проваджені вирішено, згідно положень ст. 100 КПК України.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 368-371, 373-374, 376 КПК України, суд

у х в а л и в :
ОСОБА_9 визнати винувати у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.

Запобіжний захід ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання відраховувати з моменту затримання 03.12.2015, зарахувавши в нього термін попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_10 визнати винувати у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

Запобіжний захід ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у вигляді тримання під вартою залишити без змін до набрання вироком законної сили.

Строк відбування покарання відраховувати з моменту затримання 03.12.2015, зарахувавши в нього термін попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

ОСОБА_11 визнати винуватим у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 186 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_11 від відбування покарання з іспитовим строком на 2 (два) роки.

Відповідно до ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_11 обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Запобіжний захід ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , у вигляді домашнього арешту змінити на особисте зобов`язання та зобов`язати останнього не залишати та не змінювати місце свого проживання без дозволу суду до набрання вироком законної сили.

Речові докази речі ОСОБА_13 залишити у її володінні.

Вирок може бути оскаржено протягом 30 днів з дня проголошення до Апеляційного суду м. Києва через Дніпровський районний суд м. Києва.
Копію судового рішення негайно після його проголошення вручити обвинуваченим, прокурору, іншим учасникам судового провадження та не пізніше наступного дня після ухвалення надіслати учаснику судового провадження, який не був присутнім в судовому засіданні.

С у д д я: ОСОБА_1