ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
На виконання вимог ч.3 ст.331 КПК України, головуючим суддею суду присяжних ОСОБА_1 на обговорення учасників кримінального провадження поставлено питання доцільності продовження тримання обвинувачених під вартою.
У судовому засіданні прокурор вважав за можливе, враховуючи норми п.4 ч.2 ст.183 КПК України, продовжити строк тримання під вартою обвинувачених, оскільки підстав для зміни міри запобіжного заходу відсутні, встановлені ризики слідчим суддею, на даний час, не відпали.
Захисники ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у судовому засіданні вказали, що вказані ризики, визначені ст.177 КПК України, у даному випадку відсутні, а особи обвинувачених, виходячи з положень ст.178 КПК України, є такими, що мають стійкі соціальні зв`язки та допустиму репутацію, інкримінованих їм злочинів не скоювали, а тому підстави для продовження даного заходу забезпечення кримінального провадження відсутні, тож просили змінити його на особисте зобов`язання чи домашній арешт.
Обвинувачені у судовому засіданні підтримали думку захисників.
Тож, заслухавши думку учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали провадження, головуючий суддя у провадженні ОСОБА_1 , згідно із абз.3 ч.3 ст.331 КПК України, яким передбачено, що питання продовження строку тримання під вартою під час здійснення судового провадження судом присяжних вирішується головуючим, приходить до наступного.
Згідно положень ст.331 КПК України, під час судового розгляду суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня застосування судом до обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.
До спливу продовженого строку суд зобов`язаний повторно розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою, якщо судове провадження не було завершене до його спливу.
З матеріалів кримінального провадження убачається, що запобіжний захід обвинуваченим у вигляді тримання під вартою було обрано, враховуючи наявність ризиків регламентованих ч.1 ст.177 КПК України та даних про їх особи з урахуванням того, що менш суворі запобіжні заходи не достатні для запобігання встановленим ризикам.
В подальшому, судовим рішенням обвинуваченим запобіжний захід продовжено до 27 липня 2016 року.
Частинами 3 та 5 ст.132 КПК України передбачено, що під час розгляду питання про застосування/продовження заходів забезпечення кримінального провадження (п.9 ч.2 ст.131 КПК України), сторони кримінального провадження повинні подати суду докази обставин, на які вони посилаються.
Однак, стороною захисту, у супереч положень ст.132 КПК України, не надано до суду жодних належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що встановлені слідчим суддею ризики та обставини визначені п.п.1-11 ч.1 ст.178 КПК України при обранні запобіжного заходу обвинуваченим у вигляді тримання під вартою, на даний час, втратили свою актуальність, а особи останніх перестали бути суспільно небезпечними.
Додаткових характеризуючих даних на обвинувачених, які б були не відомими слідчому судді при обранні запобіжних заходів надано не було так, як на момент обрання їм запобіжних заходів, так і на цей час, вони мають ті ж саме анкетні та характеризуючі дані.
В свою чергу, головуючий суддя суду присяжних вважає, що обраний відносно обвинувачених запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумного строку, враховуючи, що загальні положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції Європейського суду з прав людини в рішенні у справі Харченко проти України, згідно з якою розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості (п.79 рішення Європейського суду з прав людини у справі Харченко проти України від 10 лютого 2011 року).
Так, у даному випадку діяння в яких обвинувачуються ОСОБА_2 та ОСОБА_3 однозначно свідчать про наявність конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості та кореспондується з визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
В свою чергу, головуючий суддя суду присяжних вважає, що обраний відносно обвинувачених запобіжний захід з урахуванням його тривалості не виходить за межі розумних строків, відповідає характеру та тяжкості діяння, які їм інкримінуються, кореспондуються з характером суспільного інтересу, тобто визначеними КПК України конкретними підставами і метою запобіжного заходу.
Окрім наявної обґрунтованої підозри, застосований запобіжний захід відповідає характеру та тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, а встановлені ризики передбачені п.2, 4, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України є дійсними та триваючими, і вони виключають, на даний час, можливість зміни міри запобіжного заходу щодо обвинуваченого на більш м`який.
Також, головуючий суддя суду присяжних враховує позицію Європейського суду з прав людини, відображену у пункті 175 рішення від 21 квітня 2011 року у справі «Нечипорук і Йонкало проти України», відповідно до якої «термін «обґрунтована підозра» означає, що існують факти або інформація, які можуть переконати об`єктивного спостерігача в тому, що особа, про яку йдеться, могла вчинити правопорушення (рішення у справі «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, п. 32, Series A, N 182).
Зокрема, головуючим суддею суду присяжних враховується те, що згідно рішення Європейського суду з прав людини у справах «Фокс, Кемпбелл і Гартлі проти Сполученого Королівства» від 30 серпня 1990 року, «Мюррей Об`єднаного Королівства» від 28 жовтня 1994 року, вимога розумної підозри передбачає наявність доказів, які об`єктивно зв`язують підозрюваного з певним злочином і вони не повинні бути достатніми, щоб забезпечити засудження, але мають бути достатніми, щоб виправдати подальше розслідування або висунення звинувачення.
Будь-яких інших обставин, які б свідчили про те, що даний захід забезпечення кримінального провадження не виправдовує такий ступінь втручання у права і свободи обвинуваченого, суддею, на даному етапі, не встановлено та сторонами не доведено, тож суд вважає за необхідне запобіжний захід у вигляді тримання під вартою продовжити у межах двох місяців, а саме по 09 вересня 2016 року включно.
Керуючись ст. ст. 1-28, 131-132, 176-178, 183, 193-194, 196, 331, 369-372, 376 КПК України, з урахуванням абз. 3 ч. 3 ст. 331 КПК України, головуючий суддя суду присяжних,
Запобіжний захід, застосований щодо ОСОБА_2 та ОСОБА_3 у вигляді тримання під вартою в Київському СІЗО Управління Державної пенітенціарної служби України в м. Києві та Київській області продовжити по 09 вересня 2016 року включно.
Копію ухвали вручити обвинуваченим, захисникам, прокурору та направити уповноваженій службовій особі місця ув`язнення.
Ухвала окремому оскарженню не підлягає. Заперечення проти неї можуть бути включені до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене частиною першою статті 392 Кримінального процесуального Кодексу України.

Головуючий суддя: