Справа № 199/809/17
УХВАЛА
07.08.2017 року м. Дніпро

Слідчий суддя Амур-Нижньодніпровського районного суду міста Дніпропетровська ОСОБА_1 , при секретарі ОСОБА_2 , за участю прокурора ОСОБА_3 , розглянувши у відкритому судовому засіданні у залі суду клопотання слідчого, про накладення арешту на нерухоме майно,

В С Т А Н О В И В:
07 серпня 2017 року до суду надійшло клопотання слідчого СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 про накладення арешту на нерухоме майно домоволодіння АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 01), право власності на яке зареєстроване за ОСОБА_5 .

Клопотання обґрунтовується тим, що в провадженні СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області знаходиться кримінальне провадження № 0001409, відомості про яке внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань 06.03.2017р., за ознаками складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 190 КК України.

До Амур-Нижньодніпровського ВП ДВП ГУНП України в Дніпропетровській області надійшла заява ОСОБА_6 , про те, що у 2009 році гр. ОСОБА_7 , 1961 р.н., ОСОБА_8 , 1981 р.н., та гр. ОСОБА_9 , під приводом продажу будинку за адресою АДРЕСА_1 , шахрайським шляхом заволоділи грошовими коштами в сумі 60 000 доларів США.

В ході допиту потерпілої ОСОБА_10 остання пояснила, що приблизно в 2009 році, разом зі своїм чоловіком ОСОБА_6 побачила оголошення в газеті «Авісо» про продаж нерухомості (домоволодіння) за адресою АДРЕСА_2 , після чого зізвонилися з особою на ім`я ОСОБА_11 , який сказав що дійсно продає дім за вищевказаною адресою та погодився його показати. Так, ОСОБА_6 разом з ОСОБА_10 прибули за адресою АДРЕСА_2 де їх зустрів чоловік, який представився як ОСОБА_7 разом зі своєю дружиною ОСОБА_8 та тещою ОСОБА_9 , та показав копії правовстановлюючих документів на будинок, в яких він значився як власник, при цьому пояснивши, що оригінали документів знаходяться у юриста на ім`я ОСОБА_12 , оскільки за адресою АДРЕСА_2 знаходиться дві житлових будівлі та для оформлення необхідно розділити земельні частки, чим і займався юрист.

Також ОСОБА_7 вказав, що будинку, який продається буде присвоєно адрес АДРЕСА_2 , а він, разом з тещою та дружиною будуть проживати в сусідньому будинку за адресою АДРЕСА_2 .

Після узгодження ціни на дім ОСОБА_10 під гарантійну розписку передала ОСОБА_7 завдаток за будинок, розташований за адресою АДРЕСА_2 в розмірі 50 000 доларів США. Після домовленості про вартість домоволодіння та передачі завдатку сім`я ОСОБА_10 з дозволу ОСОБА_7 переїхала проживати у домоволодіння АДРЕСА_2 , де потерпіла зробила деякі ремонтні роботи.

У травні 2011 року ОСОБА_10 стало відомо, що ОСОБА_7 не збирається продавати їй домоволодіння АДРЕСА_2 , а шукають інших покупців. Данний факт ОСОБА_7 разом з ОСОБА_9 та ОСОБА_13 підтвердили, та запропонували потерпілій звільнити домоволодіння до 12.06.2011 року. При цьому ОСОБА_7 підтвердив факт отримання завдатку у розмірі 50000 доларів США та дав відповідну розписку, що зобов`язується повернути завдаток у розмірі 50000 доларів США, а також 10000 доларів за ремонт будинку. Після складання вказаної розписки сім`я ОСОБА_10 висилилась із будинку, проте грошові кошти в загальній сумі 60000 доларів США ОСОБА_7 повертати їй відмовився.

В ході досудового розслідування встановлено, що відповідно до інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_9 на підставі договору про поділ нерухомого майна від 24.06.201 1 року. Також відповідно до пояснень, наданих ОСОБА_9 , домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_2 , належить їй з 2008 року, було куплено нею через оголошення в газеті. При купівлі вказаного домоволодіння ОСОБА_9 було передано та нотаріально завірено всі необхідні документи. Довіреність на гр. ОСОБА_7 щодо розпорядження домоволодінням, розташованим за адресою АДРЕСА_2 , оформлено не було.

Згідно з поясненням, наданим ОСОБА_8 домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_2 , належить та документально оформлено на її матір ОСОБА_9 . Жодних довіреностей на ОСОБА_7 оформлено не було. Відповідно до витягу з реєстру прав власності на нерухоме майно КП «Дніпропетровське міжміське бюро технічної інвентаризації» ДОР від 29.09.2011 домоволодіння, розташоване за адресою АДРЕСА_2 належить ОСОБА_9 на праві приватної власності на підставі договору про поділ нерухомого майна від 24.06.201 1 року.

Так, ОСОБА_7 , достовірно знаючи, що будинок, розташований за адресою АДРЕСА_2 йому не належить, маючи умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом зловживання довірою, переконав потерпілу ОСОБА_10 , що вказане домоволодіння є його власністю. Остання, в свою чергу вважаючи, що її дії є правомірними та вигідними для неї передала грошові кошти в сумі 50 000 доларів США ОСОБА_7 , про що була написана відповідна розписка.

Умисні дії ОСОБА_7 , що виразились у заволодінні чужим майном в сумі 50 000 доларів США шляхом зловживання довірою кваліфіковані за ч.4 ст.190 КК України.

З метою встановлення всіх обставин скоєння кримінального правопорушення та проведення в подальшому судової будівельно-технічної експертизи щодо встановлення ринкової вартості квартири для розрахунку завданих збитків, підтвердження факту підроблених документів, шляхом проведення необхідних експертиз виникла необхідність в тимчасовому доступі до документів, що перебувають у володінні КП «Дніпропетровське МБТІ», а саме Інвентаризаційної справи на домоволодіння, розташованого за адресою АДРЕСА_1 . Відповідно до ст.98 КПК України речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна №92811822, встановлено, що будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 101), належить ОСОБА_14 на праві приватної власності.

У слідства є достатні підстави вважати, що вказане нерухоме майно - будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0001409) відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Із внесених до СРДР даних про обставини вчинення кримінального правопорушення вбачається набуття права власності на вказаний будинок протиправним шляхом.

Особливістю предмета шахрайства є те, що ним може бути як чуже майно, так і право на таке майно. Право на майно може бути закріплене у різних документах - цінних паперах, довіреностях на право розпорядження майном, боргових зобов`язаннях, заповітах тощо.

Як вбачається з матеріалів досудового розслідування, вказана квартира є об`єктом (предметом) кримінально протиправних дій.

Станом на даний момент речовий доказ - будинок АДРЕСА_1 (реєстраційний номер об`єкту нерухомого майна 0001409) знаходиться у вільному цивільному обігу, може бути відчужена, передана іншим особам, щодо неї можуть бути створені та зареєстровані речові права та їх обтяження із створенням прав третіх осіб на нерухоме майно.

Не застосування заходів забезпечення кримінального провадження може призвести до втрати майна.

Тобто є необхідність вжиття заходу забезпечення кримінального провадження - арешту даного майна з метою забезпечення збереження речових доказів.

Крім того, необхідно накласти заборону розпорядження вказаним нерухомим майном, оскільки обставини, у зв`язку з чим ведеться досудове розслідування, підтверджують, що їх незастосування призведе до можливої втрати та передачі майна.

Таке обмеження права власності буде відповідати завданням кримінального провадження, розумним та співрозмірним з огляду на обставини кримінального провадження.

Судом заслухано прокурора та досліджено додані до клопотання документи.

З метою забезпечення арешту майна, суд розглядає вказане клопотання, на підставі ч. 2 ст. 172 КПК України, тобто без повідомлення власника майна.
Суд враховує, що згідно ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
За ч. 2 ст. 170 КПК України, арешт майна допускається з метою забезпечення:
1) збереження речових доказів;
2) спеціальної конфіскації;
3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;
4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Як визначено ч. 3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення. Документи є речовими доказами, якщо вони містять ознаки, зазначені в частині першій цієї статті.
За ч. 2 ст. 173 КПК України, при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати:
1) правову підставу для арешту майна;
2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);
4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);
5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;
6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
Вирішуючи клопотання суд виходить з наступного.

Предмети, що матеріальні об`єкти, які, зберегли на собі сліди вчинення кримінального правопорушення та містять інші відомості, з урахуванням вимог ст. 98 КПК України є речовими доказами, оскільки містять відомості про вчинення кримінального правопорушення і можуть бути використані як доказ факту та обставин, що встановлюються під час кримінального провадження.
Згідно ч. 1 ст. 98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Суд оцінив надані слідчим докази, на підставі яких у суду відсутні підстави для висновку про те, що вказане домоволодіння є таким, що був знаряддям злочину, зберіг на собі його сліди або містить інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, набутий кримінально протиправним шляхом. Відповідні доводи слідчого судом відхиляються.

З огляду на наведене, клопотання слідчого про накладення арешту на домоволодіння є необґрунтованим і у його задоволенні слід відмовити.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309 КПК України, суд,

У Х В А Л И В:
Клопотання слідчого СВ АНД ВП ДВП ГУНП в Дніпропетровській області ОСОБА_4 про накладення арешту на майно залишити без задоволення.

На ухвалу може бути подана апеляційна скарга безпосередньо до Апеляційного суду Дніпропетровської області протягом п`яти днів з дня проголошення ухвали.

Слідчий суддя ОСОБА_1