Ухвала
іменем україни

1 грудня 2016 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні матеріали кримінального провадження за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Апеляційного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 16 березня 2016 року

ОСОБА_7 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився та проживає в АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого,

1) 17.07.2001 р. Мелітопольським міськрайонним судом Запорізької області за ч. 3 ст. 81, ст. 44, ст. 17, ч. 3 ст. 81, ст. 44, ч. 2 ст. 140, ч. 3 ст. 140, ст. 44, ст. 42 КК України (1960 року) на 2 роки позбавлення волі; звільненого постановою Автозаводського районного суду м. Кременчуга Полтавської області від 18 липня 2002 року умовно - достроково на 9 місяців 5 днів;
2) 20.06.2003 р. Мелітопольським міськрайонним судом за ч. 1 ст. 309 КК України до 2 років позбавлення волі, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком на 1 рік;

3) 03.03.2005 р. Мелітопольським міськрайсудом за ч. 1 ст. 396 КК України на 2 роки 6 місяців позбавлення волі, на підставі ст. 71 КК України остаточно визначено покарання у виді 2 років 10 місяців позбавлення волі, звільненого 03.06.2006 р.;

4) 22.10.2009 р. Якимівським районним судом Запорізької області за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 185 КК України, ст. 70 КК України до покарання у виді 4 років позбавлення волі, із застосуванням ст. ст. 75, 76 КК України з іспитовим строком 2 роки;

5) 04.11.2011 р. Мелітопольським міськрайонним судом за ч.3 ст.185 КК України на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст.71 КК України остаточно призначено покарання у вигляді 5 років позбавлення волі; ухвалою Вільнянського райсуду Запорізької області від 09.09. 2013 року на підставі ст. 82 КК України не відбута частина покарання замінена більш м`яким покаранням у вигляді виправних робіт строком на 1 рік 19 днів з відрахуванням на користь держави 15% заробітної плати;

ухвалою Мелітопольського міськрайсуду Запорізької області від 25.07.2014 р. звільненого від відбування покарання умовно - достроково на 2 місяці 15 днів;

засуджено:
за ч.2 ст. 185 КК України на 2 роки позбавлення волі;
за ч. 3 ст. 185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі;
ч.2 ст. 15. ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі.
На підставі ч.1 ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Згідно вироку суду ОСОБА_7 визнано винним у тому, що він 25 травня 2015 року приблизно о 21 годині 50 хвилин, діючи умисно, повторно, розбивши цеглиною заднє скло автомобіля «Hyundae Santa Fe» д.н.з. НОМЕР_1 , припаркованого біля стадіону «ім.О.Олексенко» по вул.Шмідта у м.Мелітополі Запорізької області, із салона автомобіля таємно викрав майно належне ОСОБА_8 на загальну суму 1400 гривень, а також заволодів іншим майном яке не ставить матеріальної цінності.

Після вчинення крадіжки майна ОСОБА_8 у ОСОБА_7 виник умисел на таємне викрадення чужого майна із квартири АДРЕСА_2 . З метою реалізації свого злочинного умислу, 25 травня 2015 року приблизно о 22-30 год. ОСОБА_7 , діючи потворно, шляхом підбору ключів, викрадених із сумки потерпілої ОСОБА_8 , проник у дану квартиру, звідки таємно викрав майно потерпілої ОСОБА_8 на загальну суму 21220 гривень.

Крім того, ОСОБА_7 26 травня 2015 року приблизно о 00-30 год., діючи потворно, шляхом підбору ключів, викрадених із сумки потерпілої ОСОБА_8 , проник у квартиру АДРЕСА_3 , де заволодів майном належним ОСОБА_9 на загальну суму 77600 грн., але не довів свій злочинний умисел до кінця з причин, які не залежали від його волі, так як з вказаним майном був затриманий на місці вчинення злочину працівниками міліції.

Вироком Апеляційного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 скасовано в частині призначеного покарання.

Постановлено новий вирок в цій частині та призначено ОСОБА_7 за ч.2 ст.185 КК України покарання у виді 2 років позбавлення волі; за ч.3 ст.185 КК України - 3 роки 6 місяців позбавлення волі; за ч. 2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України - 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч.1 ст.70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_7 визначено остаточне покарання у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі.

В решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 проситьвирок апеляційного суду скасувати та призначити новий розгляд в суді апеляційної інстанції. Зазначає про те, що вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_7 не відповідає положенням ст. 420 КПК України. Вказує на те, що матеріали провадження та дані про особу ОСОБА_7 не давали достатніх підстав для постановлення нового вироку, а апеляційний суд прийшов до помилкового висновку, що призначене засудженому покарання слід відбувати реально.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі та перевіривши матеріали справи, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину в касаційних скаргах не оспорюються як і кваліфікація його дій.

Що стосується доводів касаційної скарги про призначення ОСОБА_7 надто суворого покарання, то вони є необґрунтованими.

Відповідно до статей 50, 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне и достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, при цьому покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Положеннями ст. 75 КК України передбачено звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, якщо суд, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.

Як убачається з матеріалів справи, обираючи вид і міру покарання, суд першої інстанції врахував характеристики ОСОБА_7 , обставини, які його пом`якшують покарання - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, відшкодування завданої шкоди, за відсутності обставин, що обтяжують покарання визначив остаточне покарання на підставі ст. 70 КК України у виді позбавлення волі, а на підставі ст. 75 КК України звільнив від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком.

Однак, приймаючи рішення про застосування ст. 75 КК України та звільняючи ОСОБА_7 від відбування покарання з пробуванням, суд на думку колегії суддів не врахував конкретні обставини справи, зокрема те, що ОСОБА_7 , будучи неодноразово судимим за вчинення корисливих злочинів на шлях виправлення не став та вчинив нові корисливі злочини різного ступеню тяжкості.

Тому апеляційний суд з огляду на ці обставини дійшов обґрунтованого висновку, що ОСОБА_7 слід призначити покарання у виді позбавлення волі, яке слід відбувати реально. При цьому суд урахував усі обставини справи та дані, що характеризують особу ОСОБА_7 .

З огляду на наведене, покарання призначене апеляційним судом ОСОБА_7 відповідає вимогам ст. 65 КК України, оскільки за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.

За таких обставин колегія суддів вважає, що вирок апеляційного суду є законним та обґрунтованим, і таким, що відповідає положенням ст. 420 КПК України, а тому підстав для задоволення касаційної скарги не вбачає.

З огляду на викладене, керуючись статтями 433-436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Апеляційного суду Запорізької області від 10 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3