13 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
ОСОБА_7 ,
громадянина України, раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України,
в с т а н о в и л а:
За вироком Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 липня 2015 року ОСОБА_7 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України, та виправдано за недоведеністю в діянні складу кримінального правопорушення.
Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2016 року вирок щодо ОСОБА_7 залишено без змін.
У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_7 та призначення нового розгляду в суді першої інстанції. Посилається на однобічність і неповноту судового слідства, неналежну оцінку доказів судом, що призвело до необґрунтованого виправдання ОСОБА_7 . Вказує на те, що судом не вмотивовано рішення, чому він взяв до уваги одні докази та відкинув інші. Зазначає, що судом апеляційної інстанції залишено поза увагою наведені порушення та безпідставно залишено без задоволення апеляційну скаргу прокурора, якийвказував на незаконність вироку про виправдання ОСОБА_7 , а ухвалу не обґрунтовано належним чином.
У запереченні на касаційну скаргу прокурора виправданий ОСОБА_7 просить залишити судові рішення без змін.
Досудовим слідством ОСОБА_7 обвинувачувався у тому, що він, у період часу з травня по 05 серпня 2014 року,у дворі будинку за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 ,незаконно організував пункт прийому брухту чорного металу, без державної реєстрації та спеціального дозволу (ліцензії), передбаченого законом і приймав від громадян металобрухт за готівковий розрахунок, а саме 04 серпня 2014 року прийняв від ОСОБА_8 29 кг брухту чорного металу, за який заплатив останньому 29 грн, та 05 серпня 2014 року прийняв від ОСОБА_9 37 кг брухту чорного металу, заплативши йому 37 грн.
Під час обшуку за місцем проживання ОСОБА_7 28 серпня 2014 року працівниками правоохоронного органу було виявлено та вилучено 780 кг брухту чорного металу, який він прийняв від громадян і зберігав з метою подальшого збуту.
Суд першої інстанції дійшов висновку, що досліджені в судовому засіданні докази не доводять винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України. З таким висновком погодився і суд апеляційної інстанції.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який не підтримав касаційну скаргу, думку захисника, який заперечував проти задоволення касаційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в касаційній скарзі та запереченні, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.
Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Згідно з вимогами ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, пред`явленого особі й визнаного судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.
За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу й оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення та захисту, в тому числі й поданих у судовому засіданні.
Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється в разі, якщо не доведено, що: 1) було вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинив обвинувачений; 3) у діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п. п. 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.
Відповідно до роз`яснень, що містяться в п. 19 постанови Пленуму Верховного Суду України № 9 від 01 листопада 1996 року «Про застосування Конституції при здійснені правосуддя», визнання особи винною у вчиненні злочину можливо лише за умови доведеності її вини.
Згідно зі ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України, особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Відповідно до ч. 5 ст. 9 КПК Україникримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод визначає, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
Суд зобов`язаний неухильно дотримуватися вимог Конституції України, міжнародних договорів, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, тобто з урахуванням рішень Конституційного Суду України та практики Європейського суду з прав людини, ст. 62 Конституції України (презумпція невинуватості) та ст. 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року.
У справах «Нечипорук і Йонкало проти України» від 21 квітня 2011 року та «Барбера, Мессеге і Ябардо проти Іспанїї» від 06 грудня 1998 року, Європейський Суд вирішив, що «суд при оцінці доказів керується критерієм доведеності винуватості особи «поза будь-яким розумним сумнівом» і така «доведеність може випливати із сукупності ознак чи неспростовних презумпцій, достатньо вагомих, чітких і узгоджених між собою» (п. 150, п. 253).
Суд касаційної інстанції не перевіряє судові рішення на предмет неповноти судового розгляду, а також невідповідності висновків місцевого суду фактичним обставинам кримінального провадження. Натомість при перегляді судових рішень виходить з фактичних обставин, встановлених судами першої та апеляційної інстанцій.
За встановлених судом першої інстанції фактичних обставин кримінального провадження, а також виходячи з досліджених в судовому засіданні доказів, суд дійшов правильного висновку про недоведеність вчинення ОСОБА_10 інкримінованого йому кримінального правопорушення, а саме порушення ним порядку здійснення операцій з металобрухтом.
Відповідно до змісту ст. 92 КПК України обов`язок доказування покладений на прокурора. Саме сторона обвинувачення повинна доводити винуватість особи поза розумним сумнівом, чого нею в даному кримінальному провадженні зроблено не було. Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції зі свого боку забезпечив сторонам усі можливості для реалізації своїх прав у судовому засіданні.
З матеріалів кримінального провадження вбачається, що суд мотивував своє рішення належним чином, пославшись на те, що стороною обвинувачення не надано безсумнівних доказів, які б підтверджували здійснення ОСОБА_10 операцій з брухтом чорних металів без державної реєстрації та без спеціального дозволу (ліцензії), одержання якого передбачено законодавством, а також організацію незаконного пункту прийому, схову та збуту металобрухту.
З огляду на викладене, доводи прокурора про неправильну оцінку доказів обвинувачення колегія суддів уважає безпідставними та такими, що не ґрунтуються на матеріалах провадження та вимогах закону.
Із таким рішенням погодився суд апеляційної інстанції, колегія суддів також визнає його обґрунтованим.
З показань ОСОБА_7 убачається, що він заперечував свою винуватість у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та пояснив що сам викопував металобрухт, щоб здати його за гроші. Також пояснив, що допомагав й іншим людям вивозити металобрухт на його автомобілі, оскільки вони платили йому за бензин. Крім того, зазначав, що у нього у дворі знаходився металобрухт, який він купував для використання на будівництві.
Доказами у справі наведені показання виправданого не спростовуються. Натомість, з показань свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_8 убачається, що металобрухт вони ОСОБА_7 не здавали.
Інші досліджені судом докази, а саме показання свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 також не підтверджують вчинення виправданим дій, які йому інкримінувалися.
Суд першої інстанції обгрунтовано визнав недопустимими протоколи огляду місця події; правильно звернув увагу на те, що металобрухт на місці не зважувався, внаслідок чого неможливо встановити, чи зважений в іншому місці металобрухт є саме тим, який був вилучений у виправданого; належно оцінив пояснення свідків про те, що їм на огляд були пред`явлені не ті ваги, що вони бачили у ОСОБА_17 . Свої висновки щодо кожного окремого доказу суд мотивував належним чином і колегія суддів визнає такі висновки обґрунтованими.
Докази винуватості ОСОБА_17 , на які посилалась сторона обвинувачення, перевірено судовими інстанціями і згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінено з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.
Таким чином, колегія суддів визнає обґрунтованими висновки судів першої та апеляційноїінстанцій про те, що доказиу даному кримінальному провадженні, як кожний окремо, так і в сукупності, не доводять винуватості ОСОБА_17 у кримінальному правопорушення, в якому він обвинувачується, а отже всі сумніви тлумачаться на користь останнього.
Суд першої інстанції, ухвалюючи виправдувальний вирок, зробив ґрунтовний аналіз доказів, що були надані стороною обвинувачення, дослідив показання обвинуваченого, свідків, письмові докази, та дійшов обґрунтованого висновку про те, що сторона обвинувачення не довела та не надала суду допустимих і достатніх доказів винуватості ОСОБА_17 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення.
Пункт 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди вмотивовувати свої рішення, але він не може тлумачитись як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент (довід). Межа, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення, про що зазначено у рішенні, прийнятому у справі «Руіс Торіха проти Іспанії» від 09 грудня 1994 року.
При розгляді справи апеляційний суд, згрупувавши наведені в апеляції прокурора доводи, які є аналогічними доводам, викладеним у касаційній скарзі, за основними напрямками порушених питань, які стосувались однобічності й неповноти судового слідства, невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, порушень вимог кримінального процесуального закону, а також обґрунтованості виправдання ОСОБА_18 , навів у своєму рішенні суть зазначених доводів, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливу відповідь на кожен із них. Крім того, виклав аналіз доказів і навів детальні мотиви прийнятого рішення, спростувавши твердження сторони обвинувачення щодо безпідставності виправдання ОСОБА_18 та відсутності істотних порушень вимог кримінального процесуального закону.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Інших істотних порушень вимог кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були б безумовною підставою для скасування судових рішень щодо ОСОБА_18 , колегією суддів не встановлено, а тому підстав для задоволення касаційної скарги прокурора немає.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

Вирок Слов`янського міськрайонного суду Донецької області від 08 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 31 травня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3