Справа № 464/3825/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/222/17 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 червня 2017 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого-судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретарів ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Львові кримінальне провадження № 464/3825/16-к про обвинувачення

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 ,

за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185, ч.2 ст. 185 КК України,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника адвоката ОСОБА_9 ,

потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 ,

за апеляційною скаргою захисника обвинуваченого ОСОБА_7 адвоката ОСОБА_9 на вирок Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2016 року,

в с т а н о в и л а :
Вироком Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2016 року ОСОБА_7 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК, ч.2 ст. 185 КК України та призначено покарання за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України 1 (один) рік позбавлення волі; за ч.2 ст. 185 КК України - 2 (два) роки позбавлення волі. На підставі ст. 70 КК України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим за сукупністю злочинів ОСОБА_7 призначено остаточне покарання 2 (два) роки позбавлення волі. На підставі ч.2 ст. 71 КК України до призначено покарання за даним вироком частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Сихівського районного суду м. Львова від 25 лютого 2014 року та призначено остаточне покарання 4 (чотири) роки позбавлення волі.

На підставі ч.5 ст. 72 КК України ОСОБА_7 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 16 по 19 квітня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Запобіжний захід ОСОБА_7 у вигляді застави залишено без зміни до набрання вироком законної сили.

Цивільний позов ОСОБА_12 задоволено. Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_12 4 000 грн. відшкодування матеріальної шкоди.

ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він близько 19 год. 45 хв. 27 грудня 2015 року, перебуваючи у маршрутному таксі № 40, яке рухалося з пр.Ч. Калини до вул. Хуторівка у м. Львові, повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, відкрив замок сумки потерпілої ОСОБА_10 , звідки намагався викрасти жіночий гаманець, вартістю 150 грн., в якому знаходились грошові кошти у сумі 500 грн., банківські картки, косметичка та ключі, однак свого умислу довести до кінця не зміг, з причин, що не залежали від його волі, оскільки, відкривши замок сумки потерпілої, був нею помічений.

Крім того, ОСОБА_7 близько 18 год. 02 березня 2016 року, перебуваючи у маршрутному таксі № 4 А, яке рухалось з вул. Стрийської до вул. Угорської у м. Львові, повторно, разом з невстановленою досудовим розслідуванням особою, відкрив замок сумки потерпілого ОСОБА_12 , звідки таємно викрав його мобільний телефон марки «LG E 960 Nexus 4», чим завдав потерпілому матеріальної шкоди на суму 4000 грн.

Крім того, ОСОБА_7 близько 16 год. 30 хв. 16 квітня 2016 року, повторно, з метою таємного викрадення чужого майна, перебуваючи у маршрутному таксі № 40, яке рухалось по пр. Ч. Калини у м. Львові, біля ТЦ «Шувар», намагався викрасти із спортивної сумки потерпілого ОСОБА_11 гаманець вартістю 150 грн., в якому знаходились грошові кошти у сумі 350 грн., однак свого умислу довести до кінця не зміг, з причин, що не залежали від його волі, оскільки засунувши руку в кишеню сумки потерпілого, був ним помічений та в подальшому затриманий.

На вирок суду захисник обвинуваченого ОСОБА_7 адвокат ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок скасувати та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_7 виправдати.

В обґрунтування апеляційної скарги захисник покликається на те, що суд поверхнево розглянув справу, дав неправильну оцінку доказам по справі, деяким доказам не дав оцінку взагалі, а деякі докази проігнорував. Вирок суду базується на припущеннях, висновки суду не відповідають фактичним обставинам справи, внаслідок чого вирок суду ухвалений з порушенням вимог ст.ст. 2, 11 КК України, ст. 373 КПК України. Допитана в судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 показала, що не вона не бачила як ОСОБА_7 відкривав замок сумки. Також цього не підтвердили й інші допитані свідки. Не було проведено дактилоскопічної експертизи. Відсутні докази на підтвердження вини обвинуваченого за епізодом від 27 грудня 2015 року. Щодо епізоду за 02 березня 2016 року, то свідки та потерпілий не бачили самого викрадення, викрадений телефон у ОСОБА_7 , який був відразу затриманий і обшуканий, виявлено не було. Слідством не встановлено факту існування нібито викраденого телефону, оскільки в матеріалах справи відсутні будь-які дані щодо цього телефону, факт користування потерпілим ОСОБА_12 таким телефоном не підтверджено. В обвинувальному акті не зазначено в який спосіб було досягнуто змови між обвинуваченим та невстановленою слідством особою, не вказано мотиви і мету такої співучасті. Не встановлено, які саме злочинні дії вчинила невстановлена особа й не розмежовано відповідальність співучасників. Щодо епізоду за 16 квітня 2016 року, то дактилоскопічна експертиза не проводилася, докази вини обвинуваченого відсутні. Своєї вини у вчиненні злочинів ОСОБА_7 не визнає. Обвинувачений місця злочинів не покидав, втекти не намагався, добровільно чекав прибуття поліції, що підтверджується показаннями свідків, одак суд цього не врахував. Цивільний позов задоволений безпідставно, оскільки слідством не встановлено існування телефону «LG E 960 Nexus 4», яким нібито користувався потерпілий. Вартість телефону - 4 000 грн. є припущенням та не може бути підставою до задоволення цивільного позову з цих підстав.

В суді апеляційної інстанції обвинувачений ОСОБА_7 підтримав апеляційну скаргу захисника, категорично заперечивши свою вину у вчиненні інкримінованих йому злочинів та надав такі показання:

- 27 грудня 2015 року він їхав у маршрутному таксі № 40 у м. Львові, де у нього стався конфлікт з потерпілою ОСОБА_10 , яка безпідставно пред`явила до нього претензії з приводу того, що він намагання викрасти речі з її сумки. У маршрутному таксі в цей час також їхав його знайомий ОСОБА_13 , який в суді першої інстанції підтвердив його невинуватість. Будь-яких доказів вчинення ним злочину за даним епізодом органи досудового розслідування не надали, і такі в суді першої інстанції встановлені не були;

- 02 березня 2016 року їхав у маршрутному таксі № 4А у м. Львові, де стояв поруч потерпілого ОСОБА_12 , який через деякий час після того як він вийшов з маршрутного таксі, разом з невідомим чоловіком наздогнали його на вулиці, де невідома особа нанесла йому удар в обличчя, від якого він упав, а потерпілий пред`явив до нього претензію з приводу викрадення телефону. Його обшукали, однак нічого не знайшли. Телефон у потерпілого він не викрадав, і жодних доказів цього в суді здобуто не було;

- 16 квітня 2016 року їхав у маршрутному таксі № 40 у м. Львові, де дійсно стояв поруч з потерпілим ОСОБА_11 , який незрозуміло з яких підстав кулаком вдарив його в груди та висловив до нього претензію з приводу того, що нібито він намагався викрасти речі з його сумки. Після зупинки маршрутного таксі, він вийшов на вулицю, втікати не намагався, а перейшовши дорогу зупинився та чекав працівників поліції. Злочину щодо потерпілого ОСОБА_11 не вчиняв. Показання потерпілого про те, що той бачив його руку в своїй сумці заперечує, оскільки будь-яких доказів цього в суді не здобуто.

Потерпіла ОСОБА_10 у суді апеляційної інстанції показала, що 27 грудня 2015 року їхала у маршрутному таксі № 40, у якому було багато людей. Вона сиділа на другому за водієм пасажирському місці й тримала сумку у себе на колінах. Що відбувалось в маршрутному таксі не бачила, оскільки користувалась мобільним телефоном, переглядаючи у ньому певну інформацію. Через деякий час її хтось штовхнув, після чого вона побачила, що її сумка розстібнута. Піднявши голову, побачила над собою ОСОБА_7 , який стояв збоку біля неї. Вона зробила йому зауваження з приводу того, що він розстібнув її сумку. ОСОБА_7 почав дуже емоційно реагувати на її слова, і тоді ще один чоловік, який знаходився позаду неї, почав також кричати на неї зазначаючи, що вона безпричинно звинувачує ОСОБА_7 . На її захист став свідок ОСОБА_14 , який викликав працівників поліції, а коли маршрутне таксі зупинилось, то вони всі разом були запрошені у райвідділ поліції. Вона не бачила як ОСОБА_7 розстібав замок її сумки, однак вважає, що це міг зробити саме він. У неї нічого викрадено не було.

Потерпілий ОСОБА_12 суду апеляційної інстанції показав, що він 02 березня 2016 року зайшов у маршрутне таксі № 4А, в якому було багато людей. Через деякий час, коли маршрутне таксі раптово загальмувало, на нього хтось «навалився». Згодом відкрились двері маршрутного таксі та з нього почали виходили пасажири. У цей час, один із пасажирів, який стояв ліворуч від нього, повідомив, що його сумка розстібнута. Перевіривши сумку, виявив, що замок сумки дійсно розстібнутий, а із сумки пропав його телефон марки «LG E960 Nexsus 4». Вказаний громадянин запитав його чи буде він переслідувати особу, яка викрала його телефон, а також сказав, що він бачив хто це зробив, що їх було двоє. На наступній зупинці вони разом вийшли з маршрутного таксі та пішли в сторону попередньої зупинки. Чоловік, який запропонував йому затримати крадіїв, побачивши ОСОБА_7 , який стояв на попередній зупинці, повалив ОСОБА_7 на землю та обшукав його, однак не знайшов у нього викрадений телефон. На вимогу цього чоловіка, який сказав, що він є працівником поліції, ОСОБА_7 показав своє водійське посвідчення, яке той чоловік сфотографував. Після цього, він разом з цим чоловіком пішли шукати чоловіка в помаранчевій куртці, який був разом із ОСОБА_7 у маршрутному таксі, однак вони його так і не знайшли. Він особисто не бачив як ОСОБА_7 викрадав його мобільний телефон, однак вважає, що це міг зробити саме він. Особу, яка назвалась працівником поліції та допомагала йому у затриманні ОСОБА_7 , він не знає, оскільки той своє прізвище не називав, і цю особу він більше ніколи не бачив.

Потерпілий ОСОБА_11 суду апеляційної інстанції показав, що 16 квітня 2016 року їхав з житлового району «Сихів» додому у маршрутному таксі № 40. Стояв на платформі маршрутного таксі біля задніх дверей тримаючи на лівому плечі спортивну сумку, в якій знаходились деякі речі та гаманець. Сумка мала три відділення. В якийсь момент він відчув, що в його сумці знаходиться чиясь рука. Повернувшись побачив, що відділення сумки де знаходився гаманець розстібнуте і в ньому знаходилась рука ОСОБА_7 . Тому він з розвороту наніс ОСОБА_7 удар кулаком, куди саме не пригадує. ОСОБА_7 почав говорити, що у нього маленька дитина, а тому йому не можна до тюрми та просив щоб він не піднімав галас з цього приводу, а відпустив його. Він відпускати ОСОБА_7 не хотів. Викликавши по мобільному телефону працівників поліції, не відпускав ОСОБА_7 до того часу, доки маршрутне таксі не зупинилось біля автовокзалу. У момент, коли в маршрутному таксі відкрились двері, ОСОБА_7 вискочив із маршрутного таксі та почав втікати. Однак він його наздогнав та утримував до приїзду працівників поліції. Стверджує, що бачив як ОСОБА_7 намагався викрасти речі з його сумки.

Захисник ОСОБА_9 підтримав свою апеляційну скаргу, уточнивши апеляційні вимоги, просив вирок скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_7 закрити.

Прокурор ОСОБА_8 заперечила апеляційну скаргу захисника.

Заслухавши доповідь судді, доводи сторони захисту, думку прокурора, провівши допит потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , ОСОБА_11 , повторно дослідивши обставини, встановлені під час кримінального провадження та обговоривши наведені в апеляційній скарзі доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступного.

Висновок суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України за епізодом від 16 квітня 2016 року щодо ОСОБА_11 , відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджується перевіреними в судовому засіданні доказами, є законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Такий висновок суду підтверджується показаннями потерпілого ОСОБА_11 , який в суді першої інстанції впевнено ствердив, що він бачив руку ОСОБА_7 у своїй спортивній сумці, який намагався викрасти з неї його речі.

Такі ж показання потерпілий ОСОБА_11 надав і суду апеляційної інстанції.

З урахуванням зазначених вище обставин, колегія суддів визнає правильним висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15 ч.2 ст. 185 КК України, а доводи обвинуваченого про непричетність його до вчинення, повторно, незакінченого замаху на крадіжку чужого майна, до уваги не бере як безпідставні.

Дії обвинуваченого за вказаним епізодом правильно кваліфіковані за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України.

З огляду на викладене апеляційні доводи захисника ОСОБА_9 про невідповідність вироку вимогам кримінально-процесуального закону, а висновків суду фактичним обставинам справи, за вищевказаним епізодом злочинної діяльності ОСОБА_7 , колегія суддів вважає безпідставними й до уваги не бере.

Поряд з цим, колегія суддів вважає за необхідне вирок суду щодо ОСОБА_7 змінити.

У відповідності до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог кримінального провадження, передбачених КПК. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оцінені судом відповідно до вимог ст. 94 КПК.

Згідно з вимогам ст. 94 КПК України слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення. Жоден доказ не має наперед встановленої сили.

Суд першої інстанції вказаних вимог закону в повній мірі не дотримався.

Відповідно до п.2 ч.1 ст. 409, ст. 411КПК України невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження є підставою для скасування вироку.

Органом досудового розслідування ОСОБА_7 обвинувачується і вироком суду визнаний винним, зокрема, у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст. 185 КК України за епізодом щодо ОСОБА_12 , та ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України за епізодом щодо ОСОБА_10 . Однак такий висновок суду не відповідає фактичним обставинам справи, оскільки не підтверджується доказами, дослідженими в судовому засіданні, що в результаті вплинуло на вирішення питання про винуватість обвинуваченого.

Суд першої інстанції при ухваленні обвинувального вироку щодо ОСОБА_7 не зважив на те, що особа має визнаватися винною лише за наявності беззаперечних, безсумнівних та узгоджених між собою доказів причетності даної особи до вчинення злочину.

За епізодом від 02 березня 2016 року щодо ОСОБА_12 .

Як на докази, що підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні 02 березня 2016 року злочину, суд покликався у вироку на дані в судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_12 , протокол пред`явлення осіб для впізнання від 25.03.2016.

Разом з тим суд першої інстанції належної оцінки зазначеним доказам не дав.

Під час допиту у судовому засіданні потерпілий ОСОБА_12 показав, що він не бачив хто саме викрав його мобільний телефон, однак зі слів невідомої особи йому стало відомо, що крадіжку вчинив ОСОБА_7 разом із невстановленою органами досудового розслідування особою.

З протоколу пред`явлення осіб для впізнання від 25.03.2016 вбачається, що потерпілий ОСОБА_12 впізнав ОСОБА_7 , як особу яка 02.03.2016 разом із невідомою особою в салоні маршрутного таксі стояла поруч нього, після чого він виявив відсутність мобільного телефону марки «LG E960 Nexsus 4».

Обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив факт свого перебування у вказаний день та час у маршрутному таксі поруч з потерпілим, однак категорично заперечив свою причетність до крадіжки телефону потерпілого ОСОБА_12 .

Інших доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні даного злочину сторона обвинувачення суду не надала.

В силу ч.3 ст. 62 Конституції України та виходячи з презумпції невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на викладене показання потерпілого ОСОБА_12 та протокол від 25 березня 2016 року пред`явлення особи для впізнання не могли бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки дані, що в них містяться, не є доказами, які безумовно доводять вину обвинуваченого у вчиненні 02 березня 2016 року злочину.

Колегія суддів вважає, що вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч.2 с. 185 КК України за епізодом від 02 березня 2016 року щодо ОСОБА_12 підлягає скасуванню, а справа в цій частині закриттю за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу злочину.

За епізодом від 27 грудня 2015 року щодо ОСОБА_10 .

Як на докази, що підтверджують вину ОСОБА_7 у вчиненні 27 грудня 2015 року злочину, суд покликався у вироку на дані в судовому засіданні показання потерпілої ОСОБА_10 , показання свідка ОСОБА_14 , протокол пред`явлення осіб для впізнання від 25.03.2016.

Разом з тим суд першої інстанції належної оцінки зазначеним доказам не дав.

Під час допиту у судовому засіданні потерпіла ОСОБА_10 показала, що вона не бачила, як ОСОБА_7 відкривав замок її сумки, однак вважає, що саме ОСОБА_7 намагався викрасти речі з її сумки, оскільки він знаходився найближче до неї.

Свідок ОСОБА_14 у суді першої інстанції пояснив, що був очевидцем того, як потерпіла ОСОБА_10 у маршрутному таксі кричала, що її грабують, після чого ОСОБА_7 та свідок ОСОБА_13 кричали на неї, агресивно себе поводили. Чув, як потерпіла висловлювала претензії до ОСОБА_7 . Він особисто затримував ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_13 , та вважає, що останні змовившись намагались пограбувати потерпілу.

З протоколу пред`явлення осіб для впізнання від 25.03.2016 вбачається, що потерпіла ОСОБА_10 впізнала ОСОБА_7 , як особу яка 27.12.2015 у салоні маршрутного таксі стояла поруч й намагалася відкрити її сумку.

Обвинувачений ОСОБА_7 підтвердив факт свого перебування у вказаний день та час у маршрутному таксі поряд з потерпілою ОСОБА_10 , однак категорично заперечив свою причетність до того, що він намагався відкрити сумку потерпілої з метою викрасти якісь речі.

Інших доказів винуватості ОСОБА_7 у вчиненні даного злочину сторона обвинувачення суду не надала.

В силу ч.3 ст. 62 Конституції України та виходячи з презумпції невинуватості, усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Відповідно до ч.3 ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

З огляду на викладене показання потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_14 та протокол від 25 березня 2016 року пред`явлення особи для впізнання не могли бути покладені в основу обвинувального вироку, оскільки дані, що в них містяться, не є доказами, які безумовно доводять вину обвинуваченого у вчиненні 27 грудня 2015 року злочину.

На підставі наведеного колегія суддів дійшла висновку про недоведеність в діях ОСОБА_7 складу злочину за епізодом від 27 грудня 2015 року щодо ОСОБА_10 .

Колегія суддів вважає, що вирок суду в частині засудження ОСОБА_7 за ч.3 ст.15 ч.2 с. 185 КК України за епізодом від 27 грудня 2015 року щодо ОСОБА_10 підлягає скасуванню, а справа в цій частині закриттю за недоведеністю в діянні обвинуваченого складу злочину.

Відповідно до вимог ч.3 ст. 129 КПК України у разі виправдання обвинуваченого за відсутності в його діях складу кримінального правопорушення або його непричетності до вчинення кримінального правопорушення, суд залишає позов без розгляду.

У зв`язку із закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за епізодом від 02 березня 2016 року щодо ОСОБА_12 у зв`язку недоведеністю в діянні обвинуваченого складу злочину, цивільний позов ОСОБА_12 слід залишити без розгляду.

Доводи сторони захисту щодо недоведеності вини ОСОБА_7 за епізодом від 16 квітня 2016 року відносно потерпілого ОСОБА_11 є безпідставними та спростовуються дослідженими судом першої інстанції доказами.

А тому вирок в частині визнання винним ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України по епізоду від 16 квітня 2016 року щодо потерпілого ОСОБА_11 є законним та обґрунтованим.

Суд, виходячи з принципу індивідуалізації покарання, призначив ОСОБА_7 покарання з дотриманням вимог ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого злочину (згідно з ч.3 ст. 12 КК України злочин, передбачений ч.2 ст. 185 КК України, є злочином середньої тяжкості); особу обвинувачено, який неодноразово притягався до кримінальної відповідальності, зокрема, за майнові корисливі злочини.

Саме з врахуванням цих обставин суд першої інстанції, призначив ОСОБА_7 покарання у виді одного року позбавлення волі.

Колегія суддів вважає, що призначене обвинуваченому покарання є необхідними і достатнім для виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів.

У зв`язку з закриттям кримінального провадження щодо ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України, та за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України за епізодом від 27 грудня 2015 року щодо ОСОБА_10 , підлягає виключенню з резолютивної частини покликання на застосування ст.ст. 70, 71 КК України при призначені ОСОБА_7 покарання.

Враховуючи вищенаведене колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу захисника слід задовольнити частково, а вирок суду щодо ОСОБА_7 змінити.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 409, 417, 419 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Сихівського районного суду м. Львова від 25 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 змінити.

Вирок в частині засудження ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України, призначення покарання на підставі ст.ст. 70, 71 КК України та задоволення цивільного позову ОСОБА_12 до ОСОБА_7 скасувати і кримінальне провадження про обвинувачення ОСОБА_7 за ч.2 ст. 185 КК України та за ч.3 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України за епізодом від 27 грудня 2015 року щодо ОСОБА_10 закрити на підставі п.3 ч.1 ст. 284 КК України.

Вважати ОСОБА_7 засудженим за ч.3 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України до 1 (одного) року позбавлення волі.

Цивільний позов ОСОБА_12 до ОСОБА_7 про відшкодування матеріальної шкоди залишити без розгляду.

У решті вирок суду залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

С у д д і :

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4