АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Крим. провадження №643/6629/16-к Головуючий 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/681/17 Доповідач: ОСОБА_2
Категорія:: ч.2 ст.15 ч.3 ст.185 КК України
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
28 березня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в залі суду, в м. Харкові кримінальне провадження № 11-кп/790/681/17 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Московського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2016 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Дніпропетровськ, громадянина України, непрацюючого, розлученого, з середньою освітою, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,-

засуджено за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі.

Як установив суд, 27 квітня 2016 року у період часу з 20 год. 00 хв. по 20 год. 45 хв. ОСОБА_7 , знаходячись на 7-му поверсі будинку АДРЕСА_2 , маючи злочинний умисел на незаконне збагачення за рахунок злочинної діяльності, з корисливих мотивів, з метою викрадення велосипеду, із застосуванням сили, відкрив дерев`яні двері тамбурного приміщення квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_4 , проник до зазначеного тамбурного приміщення та таємно заволодів велосипедом торгової марки «Winner Gladiator», належний ОСОБА_9 , вартість якого становить 3250 грн.
Заволодівши вказаним велосипедом, ОСОБА_7 покинув 1-й під`їзд будинку АДРЕСА_2 та направився в бік будинку АДРЕСА_5 , але в цей момент він був зупинений перехожими, у зв`язку з чим розпорядитися викраденим майном не зміг.
Таким чином ОСОБА_7 виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі.
В апеляційній скарзі, в редакції внесених доповнень, обвинувачений посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та невідповідність призначеного покарання ступнею тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого в наслідок суворості. Зазначив, що суд невірно кваліфікував його дії за ч.3 ст.185 КК України, оскільки він нікуди не проникав, так як на замках та дверях тамбуру відсутні сліди зламу чи віджиму. Указав, що тамбур не є житловим приміщенням чи сховищем, а у потерпілого немає належним чином оформлених документів на зазначений тамбур. Вважає, що при призначенні покарання суд не врахував, що він раніше не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, свою провину визнав в повному обсязі, активно сприяв розкриттю злочину. Просить вирок змінити, перекваліфікувати його дії з ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України на ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України та призначити покарання із застосуванням ст.69 КК України.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення обвинуваченого та його захисника, які просили задовольнити апеляційну скаргу, прокурора про законність та обґрунтованість вироку, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчинені ним таємного викрадення чужого майна з проникненням у інше сховище за обставин, викладених у вироку, кваліфікація його дій за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України ґрунтується на зібраних у встановленому законом порядку і належним чином досліджених у судовому засіданні доказах та є правильними.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи з посиланням на те, що він нікуди не проникав, а тамбур не є житловим приміщенням чи сховищем, не містять у собі необхідних та достатніх підстав для зміни вироку і спростовуються сукупністю доказів.

Відповідно до роз`яснень п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти власності» №10 від 06.11.2009 року, під проникненням у житло, інше приміщення чи сховище слід розуміти незаконне вторгнення до них будь-яким способом (із застосуванням засобів подолання перешкод або без їх використання; шляхом обману; з використанням підроблених документів тощо або за
допомогою інших засобів), який дає змогу винній особі викрасти майно без входу до житла, іншого приміщення чи сховища.
Поняття "інше приміщення" включає різноманітні постійні, тимчасові, стаціонарні або пересувні будівлі чи споруди, призначені для розміщення людей або матеріальних цінностей (виробниче або службове приміщення підприємства, установи чи організації, гараж, інша будівля господарського призначення, відокремлена від житлових будівель, тощо). За змістом цих роз`яснень приміщення тамбуру квартири відноситься до інших приміщень, так як у ньому розміщуються матеріальні цінності мешканців.
Із даних протоколу огляду місця події вбачається, що вхід до тамбурного приміщення квартир АДРЕСА_3 та АДРЕСА_6 , у якому зберігається майно мешканців, здійснюється через дерев`яні двері з двома внутрішніми замками.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що тамбур відноситься до «іншого приміщення», оскільки у ньому зберігається майно.

Щодо твердження в апеляційній скарзі обвинуваченого про відсутність у його діях кваліфікуючої ознаки ч.3 ст.185 КК України «проникнення», з посиланням на відсутність пошкоджених замків або дверей тамбуру, то ця обставина не впливає на кваліфікацію його дій, оскільки під проникненням слід вважати незаконне вторгнення у будь- який спосіб в тому числі без застосування засобів подолання перешкод.

З огляду на наведене суд першої інстанції правильно кваліфікував дії обвинуваченого ОСОБА_7 за ч.2 ст.15, ч.3 ст.185 КК України, як закінчений замах на таємне викрадення чужого майна з проникненням до іншого приміщення.
Відповідно до вимог ст.65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для його виправлення та попередження нових злочинів. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання.

За змістом ч.1 ст.69 КК України суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин, лише за наявності кількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Як убачається із матеріалів провадження, суд визнав пом`якшуючою покарання лише одну обставину щире каяття обвинуваченого у вчиненому.

Яких-небудь нових даних про особу ОСОБА_7 чи про наявність обставин, які б пом`якшували покарання та істотно знижували ступінь тяжкості вчиненого злочину, в апеляційній скарзі не наведено.

При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке є тяжким злочином, дані, що характеризують особу ОСОБА_10 , який раніше не судимий, розлучений, має малолітню доньку, 2003 року народження, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, оголошений у розшук відповідно до ухвали Петриківського районного суду Дніпропетровської області від 08.09.2015 року у зв`язку з його обвинуваченням за ч.3 ст.185 КК України.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що призначене покарання, за своїм розміром, є справедливим - необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів і підстав для його пом`якшення шляхом застосування положень ст.69 чи ст.75 КК України, не вбачає.

Що стосується наявності у обвинуваченого малолітньої дитини, то це саме по собі, за наявності вищевказаних обставин, не є підставою для пом`якшення призначеного йому покарання.

Керуючись ст.ст.404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
Вирок Московського районного суду м. Харкова від 02 листопада 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, - в той самий строк з дня вручення йому копії ухвали.

Головуючий:

Судді: