№ 335/874/17
пр. № 1-кп/336/306/2017
ВИРОК
Іменем України
04 вересня 2017 року м. Запоріжжя
Шевченківський районний суд м. Запоріжжя у складі

головуючого судді ОСОБА_1

при секретарі ОСОБА_2

за участі прокурора ОСОБА_3

обвинуваченого ОСОБА_4

захисника адвоката ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за звинуваченням ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Запоріжжя, громадянина України, освіта середня, не одруженого, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:

вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.10.2016 року за ст. 185 ч. 1 КК України до 1 року позбавлення волі, з застосуванням ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням строком на 1 рік;

вироком Шевченківського районного суду м. Запоріжжя від 25.05.2017 року за ст. 185 ч. 2 КК України з застосуванням ст. 71, 72 КК України до 1 року 3 місяців позбавлення волі

звинуваченого у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_4 обвинувачується у тому, що 07.02.2017 року о 13.00 годині, маючи умисел на незаконне заволодіння чужим майном шляхом обману, діючи повторно, з корисливих мотивів та з метою в подальшому розпорядитись їм на свою користь, знаходячись на зупинці громадського транспорту «Низова» по вул. Пархоменка у м. Запоріжжя попрохав у ОСОБА_6 мобільний телефон марки Keneksi К-7 в корпусі сірого кольору вартістю 900 гривень з метою здійснення дзвінка, на що останній добровільно передав ОСОБА_4 мобільний телефон. Отримавши мобільний телефон, ОСОБА_4 , продовжуючи свій злочинний умисел, почав спілкуватись по мобільному телефону, тим самим вводячи ОСОБА_7 в оману та одразу попрямував у бік Зеленого Яру в м. Запоріжжя, по дорозі розмовляючи по мобільному телефону. Продовжуючи свій злочинний умисел, направлений на заволодіння чужим майном шляхом обману, ОСОБА_4 попрямував до ломбарду ПТ «Нікітіч і Компанія «Ломбард «Карат», який розташований з адресою: м. Запоріжжя, вул. Богдана Завада, 6, де збув викрадений мобільний телефон за 200 гривень, чим завдав потерпілому ОСОБА_8 майнову шкоду на загальну суму 900 гривень.

Дії ОСОБА_4 кваліфіковані за ст. 190 ч. 2 КК України як заволодіння чужим майном шляхом обману (шахрайство), вчинене повторно.

В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 вину у скоєнні злочину повністю не визнав, посилаючись, що злочину він не вчиняв. По суті обвинувачення ОСОБА_4 пояснив, що з ОСОБА_7 та ОСОБА_9 він знайомив деякий час. Вранці 07.02.2017 року ОСОБА_4 зустрівся з ОСОБА_9 , а потім вони зустріли ОСОБА_7 , який запропонував випити пива. Втрьох вони пили пиво біля будинку № 13 по вул. Авраменка у м. Запоріжжя, потім пішли гуляти в бік зупинки «вул. Низова» у м. Запоріжжя. ОСОБА_7 запропонував здати до ломбарду свій телефон, щоб отримати грошові кошти та мати можливість далі продовжити гуляння. При цьому ОСОБА_7 пояснив, що він не має при собі паспорту та не хоче брати паспорт з квартири, оскільки там перебуває його співмешканка. Тоді ОСОБА_4 разом з ОСОБА_9 попрямували до ломбарду з телефоном ОСОБА_7 та там ОСОБА_4 , скориставшись своїм паспортом, здав телефон та отримав грошові кошти. Отримані гроші в сумі 200 гривень ОСОБА_4 та ОСОБА_9 одразу ж витратили на їду та пиво, а ввечері зустрілись із ОСОБА_7 , якому ОСОБА_4 віддав сім-картку та закладну на телефон та пообіцяв викупити телефон та повернути кошти, оскільки гроші, отримані за телефон в ломбарді, фактично витратили ОСОБА_4 та ОСОБА_9 . Натомість ОСОБА_7 сказав, що телефон викупить сам, коли у п`ятницю отримає заробітну плату. ОСОБА_4 мав намір викупити телефон та домовився із ОСОБА_7 у п`ятницю 10.02.2017 року піти до ломбарду, натомість того дня був затриманий, а ОСОБА_7 не повернули телефон, оскільки договір фінансового кредиту був укладений на ім`я ОСОБА_4 .

Свідок ОСОБА_10 в судовому засіданні пояснив, що працював у лютому 2017 року оцінювачем в ломбарді по вул. Богдана Завада, 6 у м. Запоріжжя. На початку 2017 року взимку з ломбарду було здійснено вилучення мобільного телефону. Якийсь чоловік приніс мобільний телефон марки Кенексі та, надавши паспорт на прізвище ОСОБА_11 , уклав договір фінансового кредиту, отримав закладну та приблизно 200 гривень. Обвинувачений ОСОБА_4 є схожим на того чоловіка, який здав телефон. ОСОБА_4 приходив до ломбарду не один, а з іншим чоловіком, який сидів на лавці в приміщенні ломбарду в той час, коли ОСОБА_4 здавав телефон. В ломбарді працює камера відеоспостереження.

Обвинувачений ОСОБА_4 погодився з показами свідка ОСОБА_10 , вказавши, що з ним у ломбарді був ОСОБА_9 .

Свідок ОСОБА_9 суду пояснив, що з ОСОБА_4 знайомий, раніше перебував у товариських стосунках, але коли ОСОБА_4 перебував у СІЗО стосунки погіршились. У лютому 2017 року ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та ОСОБА_4 вживали пиво на третьому Шевченківському мікрорайоні, а потім втрьох відправились на вул. Низову у кафе, де знову пили пиво. ОСОБА_4 просив у ОСОБА_7 телефон подзвонити кілька разів та здійснював дзвінки, потім вони усі втрьох вийшли з кафе, телефон ОСОБА_7 був у ОСОБА_4 . ОСОБА_4 розмовляв по телефону, а потім пішов униз, а ОСОБА_9 та ОСОБА_7 за ним не пішли, а чекали на нього, а потім допили пиво та пішли по домівках. З ОСОБА_4 свідок до ломбарду не ходив. Ввечері ОСОБА_9 подзвонив ОСОБА_4 та попросив свідка подзвонити цивільній дружині ОСОБА_7 . Наталі, щоб ОСОБА_7 забрав свій телефон. Ввечері вони всі у трьох зустрілись, ОСОБА_4 зі ОСОБА_7 відійшли, щось обговорили та залагодили, ОСОБА_4 віддав ОСОБА_7 закладну з ломбарду та у ОСОБА_7 не було претензій до ОСОБА_4 . Про що ОСОБА_7 розмовляв із ОСОБА_4 свідку невідомо. Згодом ОСОБА_4 затримали, а ОСОБА_9 , ОСОБА_7 та подруга останнього пішли до ломбарду з закладною, однак, у ломбарді телефон відмовились повертати, оскільки договір був оформлений на ОСОБА_4 та пояснили, що телефон може бути повернутий лише через органи поліції. Тоді дружина ОСОБА_7 . ОСОБА_12 сказала, що у телефоні збережена важлива інформація, тому телефон потрібно повернути у будь-якому випадку, тож саме з метою повернення телефону, на думку свідка, ОСОБА_7 звернувся до органу поліції. Про наявність домовленості між ОСОБА_7 та ОСОБА_4 щодо закладу телефону з метою отримання грошей свідку не відомо, він такої розмови між ними не чув.

Суд не мав змоги допитати потерпілого ОСОБА_7 у судовому засіданні, хоча для забезпечення його явки до суду були вжиті усі можливі заходи, передбачені КПК України. За відомостями Управління інформаційного забезпечення ГУНП в Запорізькій області ОСОБА_7 13.06.2017 року виїхав до Криму.

При вивченні письмових доказів судом встановлено наступне.

11.02.2017 року ОСОБА_7 звернувся до Шевченківського ВП Дніпровського ВП ГУНП України в Запорізькій області з заявою, в якій вказав, що 07.01.2017 року приблизно о 15.00 годині невідомий, знаходячись на ЗГТ «Низова» по вул. Пархоменка у м. Запоріжжя шахрайським шляхом заволодів його мобільним телефоном, що підтверджено протоколом прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення (а.с. 71).

Відповідно до протоколів пред`явлення особи для впізнання від 12.02.2017 року ОСОБА_7 та ОСОБА_9 впізнали ОСОБА_4 як особу, яка 07.01.2017 року шляхом зловживання довірою заволоділа належним ОСОБА_7 телефоном Keneksi К-7 (а.с. 73-75, 76-78).

Враховуючи, що ОСОБА_9 та ОСОБА_7 з ОСОБА_4 були знайомі раніше та знали його анкетні відомості, необхідність проведення таких слідчих дій не є зрозумілою.

Зі специфікації до договору № 1 та договору № 2 (а.с. 79) вбачається, що 07.02.2017 року ОСОБА_4 уклав з ПТ «Нікітіч і Компанія «Ломбард «Карат» договір фінансового кредиту строком до 21.02.2017 року, передавши у заклад телефон Keneksi К-7, отримавши 200 гривень.

Відповідно до висновку суб`єкта оціночної діяльності (а.с. 83) ринкова вартість мобільного телефону Keneksi К-7 станом на 07.02.2017 року становить 900 гривень.

Хоча всупереч своїм обов`язкам, визначеним ст. 242 КПК України, ані слідчим, ані прокурором не призначалась експертиза з метою встановлення вартості телефону потерпілого та, відповідно, визначення розміру матеріальних збитків, заподіяних злочином, а ОСОБА_13 , який здійснював оцінку телефону Keneksi К-7, не є атестованим судовим експертом та відповідно до Державного реєстру оцінювачів здійснює свою діяльність на території Київської області, а не Запорізької, стороною захисту не оспорювалась вартість телефону потерпілого, тож у суду немає підстав вважати, що вартість телефону потерпілого визначена невірно.

З письмового запиту слідчого ОСОБА_14 від 18.02.2017 року (а.с. 97) вбачається, що слідчий просила директора ПТ «Нікітіч і Компанія «Ломбард «Карат» надати відеозапис з камер відеоспостереження за 07.02.2017 року за період часу з 14.00 години до 16.00 години.

З відповіді ПТ «Нікітіч і Компанія «Ломбард «Карат» від 21.02.2017 року (а.с. 98) вбачається, що підприємством наданий відеозапис з камер відеоспостереження відділення ломбарду за адресою: м. Запоріжжя, вул. Богдана Завада, 6 за вказаний період часу.

Водночас при дослідженні відеозапису, наданого прокурором в судовому засіданні, виявилось, що відеозапис суду наданий не за весь період часу, тобто не за дві години, а лише за 1 хвилину 57 секунд. Будь-яких пояснень з цього приводу стороною обвинувачення не надано.

На вказаному відеозаписі можна побачити ОСОБА_4 , який о 13.54 годині 07.02.2017 року перебуває у приміщенні, яке, як це слідує з письмових доказів та пояснень ОСОБА_4 , є приміщенням ломбарду. При цьому можна побачити, що ОСОБА_4 дружньо спілкується з кимось, хто знаходиться справа від нього поза межами кута огляду відеокамери.

Особи, яка перебувала разом з ОСОБА_4 у приміщенні ломбарду та яка, зі слів свідка ОСОБА_10 сиділа на лавці, не має на відеозаписі, враховуючи, що такий відеозапис наданий стороною обвинувачення не у повному обсягу, адже на відеозаписі не відображено з ким зайшов ОСОБА_4 та з ким він виходив з приміщення ломбарду.

За таких обставин у суду не має підстав сумніватись у показаннях ОСОБА_4 щодо того, що свідок ОСОБА_9 під час здавання телефону до ломбарду перебував разом із ОСОБА_4 , а отримані від закладу телефону грошові кошти вони витратили разом, а показання самого ОСОБА_9 в цій частині є сумнівними, що може бути пояснене побоюваннями свідка щодо встановлення і його причетності до інкримінованого ОСОБА_4 злочину.

Показання свідка ОСОБА_9 та приховування стороною обвинувачення від суду повного відеозапису з камер відеоспостереження ломбарду за весь період часу протягом двох годин дають суду підстави сумніватись у щирості свідка ОСОБА_9 в тій частині, що він не брав участі у здаванні телефону ОСОБА_7 до ломбарду, а рівно і у сумісному разом із ОСОБА_4 витрачанні отриманих від цього коштів.

При вирішенні питання щодо доведеності стороною обвинувачення винуватості ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України, суд виходить з наступного.

Статтею 190 ч. 2 КК України передбачено відповідальність за шахрайство, тобто заволодіння чужим майном або придбання права на майно шляхом обману чи зловживання довірою, вчинене повторно або за попередньою змовою групою осіб, або таке, що завдало значної шкоди потерпілому.

Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.

Добровільність передання майна при шахрайстві має уявний характер, оскільки вона обумовлена обманом.

Способами вчинення шахрайства є обман або зловживання довірою.

ОСОБА_4 обвинувачується у скоєнні шахрайства саме шляхом обману, що слідує з обвинувального акту.

Обман як спосіб шахрайського заволодіння чужим майном чи придбання права на таке майно полягає у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого, з метою введення в оману потерпілого. Таким чином, обман може мати як активний (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей про певні факти, обставини, події), так і пасивний (умисне замовчування юридично значимої інформації) характер. У другому випадку для наявності шахрайства необхідно встановити, що бездіяльність винного призвела до помилки потерпілого щодо обов`язковості або вигідності передачі майна (права на майно) шахраєві, була причиною добровільної передачі потерпілим майнових благ. Якщо особа заволодіває чужим майном, свідомо скориставшись чужою помилкою, виникненню якої вона не сприяла, вчинене не може визнаватися шахрайством.

Змістом обману як способу шахрайства можуть бути різноманітні обставини, стосовно яких шахрай вводить в оману потерпілого. Зокрема, це може стосуватися характеристики певних предметів, зокрема їх кількості, тотожності, дійсності (обман у предметі), особистості винного або інших осіб (обман у особі), певних подій, юридичних фактів, дій окремих осіб тощо. За своєю формою обман може бути усним, письмовим, виражатися у певних діях (підміна предмета, його фальсифікація тощо), у т. ч. конклюдентних.

Як слідує з обвинувального акту, обман з боку ОСОБА_4 потерпілого ОСОБА_7 заключався у тому, що ОСОБА_4 узяв телефон потерпілого, щоб подзвонити.

Водночас такі дії не можуть кваліфікуватись як обман, враховуючи, що будь-яких відомостей, які б не відповідали дійсності, ОСОБА_4 . ОСОБА_7 не повідомляв, а телефонні дзвінки ОСОБА_4 з телефону ОСОБА_7 дійсно здійснювались кілька разів, що підтвердив свідок ОСОБА_9 .

Обман чи зловживання довірою при шахрайстві застосовуються винним з метою викликати у потерпілого впевненість про вигідність або обов`язковість передачі йому майна чи права на нього. Отже, обов`язковою умовою визнання обману чи зловживання довірою ознакою об`єктивної сторони шахрайства є використання його для заволодіння майном чи придбання права на майно.

Шахрайство вважається закінченим з моменту переходу чужого майна у володіння винного або з моменту отримання ним права розпоряджатися таким майном.

Суб`єктивна сторона шахрайства характеризується прямим умислом і корисливим мотивом.

Як вказує ст. 23 КК України виною є психічне ставлення особи до вчинюваної дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом, та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності.

За визначенням ст. 24 КК України прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

Таким чином, для констатації судом наявності в діях особи у цьому кримінальному провадженні складу злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України, зі способом скоєння шляхом обману, сторона обвинувачення також зобов`язана довести те, що обвинувачений на момент отримання телефону від потерпілого мав умисел на заволодіння ним, з метою заволодіння обманув потерпілого, повідомивши йому обставини чи факти, які б не відповідали дійсності, та до його намірів входило заволодіння саме телефоном потерпілого, який стороною обвинувачення визначений предметом вказаного злочину.
Водночас під час судового слідства прокурором суду не надано жодного доказу того, що ОСОБА_4 узяв телефон ОСОБА_7 саме з метою заволодіти ним та звернути на свою користь, а рівно і не спростовані доводи захисту про те, що сам ОСОБА_7 дав згоду на те, щоб ОСОБА_4 , який мав паспорт, здав мобільний телефон до ломбарду та отримав гроші, які мали бути витрачені усіма разом в тому числі і самим потерпілим.

У заволодінні обвинуваченим грошовими коштами, які були виручені за телефон ОСОБА_7 , ОСОБА_4 не звинувачувався.

Сам по собі факт закладання обвинуваченим телефону ОСОБА_7 до ломбарду не доводить наявності у ОСОБА_4 умислу на заволодіння майном потерпілого за обставин, викладених в обвинувальному акті, оскільки його показання про обставини, за яких у його володінні вказаний телефон опинився, а також в твердження про те, що потерпілий самостійно ініціював такий заклад з метою отримання грошей, нічим не спростовані.

Поведінка самого потерпілого, який з 07.02.2017 року, достовірно знаючи про те, що належний йому телефон ОСОБА_4 зданий до ломбарду, не звертався до органів поліції аж до 11.02.2017 року, а звернувся з заявою про скоєння злочину лише після того, як у ломбарді йому відмовили у поверненні телефону, роз`яснивши, що телефон зможе забрати або особисто ОСОБА_4 , який 10.02.2017 року був затриманий по іншому кримінальному провадженню, або вказаний телефон може бути вилучений працівниками поліції, та після того, як співмешканка ОСОБА_7 наполягла на поверненні телефону, оскільки у ньому зберігалась важлива інформація, свідчить на користь версії ОСОБА_4 , що особисто ОСОБА_7 не мав до обвинуваченого жодних претензій та до органів поліції звернувся лише з метою повернення телефону, не маючи іншої можливості його повернути.

Статтею 7 КПК України закріплені загальні засади кримінального провадження, серед яких є верховенство права, презумпція невинуватості та забезпечення доведеності вини.

Відповідно до вимог ст. 8 КПК України кримінальне провадження здійснюється з додержанням принципу верховенства права, відповідно до якого людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Принцип верховенства права у кримінальному провадженні застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ч. ч. 1, 2, 5 ст. 9 КПК України під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші службові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цього Кодексу, міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства.

Відповідно до ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

Під час кримінального провадження функції державного обвинувачення, захисту та судового розгляду не можуть покладатися на один і той самий орган чи службову особу.

Суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість, створює необхідні умови для реалізації сторонами їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Судом створені усі умови для надання як стороні обвинувачення, так і стороні захисту доказів та доведенні перед судом їх переконливості, водночас будь-яких інших доказів стороною обвинувачення не надавалось, яким чином можна б було здійснити допит потерпілого не повідомлялось, а враховуючи, що потерпілий ОСОБА_7 перебуває на території, яка у відповідності до чинного законодавства України вважається тимчасового окупованою, а фактично перебуває поза межами впливу української держави, тож такий допит і не міг бути фактично здійснений. Допит в якості свідка співмешканки потерпілого, відомості про яку з`ясовані судом, а не слідчим чи прокурором, про проведення якого спочатку клопотав захисник, однак, потім від клопотання відмовився, стороною обвинувачення перед судом не ініціювалось.

Згідно правового змісту норм ст. 6 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено в законному порядку.

Стаття 62 Конституції України гарантує, що особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину.

Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи трактуються на його користь, саме у цьому полягає основоположний принцип презумпції невинуватості.

Відповідно до ч. 1 ст. 92 КПК України обов`язок доказування обставин, передбачених статтею 91 цього Кодексу, покладається на слідчого та прокурора.
Як зазначив Конституційний Суд України в рішенні №1-31/2011 від 20.10.2011 року, визнаватися допустимими і використовуватися як докази в кримінальній справі можуть тільки фактичні дані, отримані відповідно до вимог кримінального процесуального законодавства. Перевірка доказів на їх допустимість є найважливішою гарантією забезпечення прав і свобод людини і громадянина в кримінальному процесі та постановлення законного і справедливого рішення у справі.

Відповідно до роз`яснень Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду справ при винесенні вироків» №5 від 29.06.1990 року, в основу вироку можуть бути покладені лише достовірні докази, досліджені в судовому засіданні, а всі сумніви у справі, в тому числі що стосуються достатності зібраних фактичних даних, якщо вичерпані всі можливості їх доповнення та усунення, повинні тлумачитися і вирішуватися на користь підсудних.

Статті 370, 373 КПК України вказують, що вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього кодексу. Обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення в ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

Стаття 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини" передбачає, що при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права.

У справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії" від 6 грудня 1988 року Європейський Суд з прав людини встановив, що "принцип презумпції невинуватості вимагає, серед іншого, щоб, виконуючи свої обов`язки, судді не розпочинали розгляд справи з упередженої думки, що підсудний вчинив злочин, який йому ставиться в вину, обов`язок доказування лежить на обвинуваченні, і будь-який сумнів має тлумачитися на користь обвинуваченого (підсудного).

Тягар доведення факту вчинення обвинуваченим (підсудним) злочину покладений на сторону обвинувачення і не може перекладатися на захист, що чітко та недвозначно висловлено у низці рішень Європейського Суду з прав людини, зокрема, у Рішенні по справі "Барбера, Мессеґе і Хабардо проти Іспанії № 10590/83 від 6 грудня 1988 р. та § 39 Рішення Страсбурзького суду "Капо проти Бельгії" № 4291/98 від 13 січня 2005 року.

Таким чином, у правовій державі при ухваленні судового рішення не допускається обвинувальний ухил, по суті якого кожен, хто постав перед судом повинен бути визнаний винним, а навпроти гарантується та усіляко забезпечується презумпція невинуватості особи.

Доведення вини особи поза розумним сумнівом є стандартом доведення, необхідним для визнання особи винною із застосуванням принципу змагальності судового процесу.

При цьому саме сторона обвинувачення несе тягар доведення вини і зобов`язана доводити свою версію подій за цим стандартом. Це означає, що позиція, яка представлена обвинуваченням, має бути доведена в тій мірі, що у «розумної (розсудливої) людини» не може лишатися «розумного сумніву», що обвинувачений винен.

Оскільки висновки суду не можуть ґрунтуватись на припущеннях, суд вважає, що стороною обвинувачення не доведено належними, достатніми та допустимими доказами наявність у діях ОСОБА_4 складу злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України, а саме не доведено наявності умислу на заволодіння майном потерпілого, здавання такого майна всупереч волі та намірам потерпілого, застосування обвинуваченим обману з метою заволодіння таким майном.

За таких обставин, суд вважає, що за недоведеністю в діях ОСОБА_4 складу злочину, останнього належить виправдати.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 368, 369, 373, 374 КПК України,
ЗАСУДИВ:
ОСОБА_4 у скоєнні злочину, передбаченого ст. 190 ч. 2 КК України, визнати невинуватим та виправдати у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Речові докази у кримінальному провадженні: специфікацію до договору № 1 та договору № 2 від 07.02.2017 року, наявну в матеріалах кримінальної справи, залишити в матеріалах кримінальної справи; мобільний телефон Keneksi К-7, переданий на зберігання ОСОБА_7 , залишити ОСОБА_7 ; DVD-R диск «Videx», який наявний в матеріалах кримінальної справи (а.с. 100), залишити в матеріалах кримінальної справи.

Копію вироку учасники провадження мають право отримати в суді негайно після його проголошення. Учасникам судового провадження, які не були присутні в судовому засіданні, копію вироку надіслати не пізніше наступного дня після ухвалення.

Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано, та може бути оскаржений до Апеляційного суду Запорізької області шляхом подання апеляційної скарги через Шевченківський районний суд м. Запоріжжя протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя ОСОБА_1