Ухвала
іменем україни
29 листопада 2016 року м. Київ
Вищийспеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,
за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0003072, за обвинуваченням

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 ,

у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК,

установив:

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого злочину, просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у цьому суді через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення й особі засудженого. Свої вимоги мотивує тим, що місцевий суд не врахував тяжкість вчиненого кримінального правопорушення та дані про особу засудженого, що призвело до неправильного застосування ст. 75 КК і, як наслідок, до призначення надто м`якого покарання. При цьому стверджує, що апеляційний суд не навів достатніх мотивів, відмовивши у задоволенні його апеляційної скарги. Тому вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК.

Вироком Дарницького районного суду м. Києва від 05 листопада 2015 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ч. 4 ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання за вироком Дарницького районного суду м. Києва від 22 квітня 2015 року, більш суворим за даним вироком, ОСОБА_6 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі ст. 75 цього Кодексу ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 3 роки та покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 24 ч. 1 ст. 76 КК.
Вирішено питання щодо речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року вирок суду першої інстанції залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 01 квітня 2015 року о 10.50 год., знаходячись у приміщенні відділення «Приват Банк» за адресою: АДРЕСА_2 , діючи повторно, таємно викрав належний ОСОБА_7 мобільний телефон з сім картою та флеш накопичувачем на загальну суму 5284,75 грн.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги сторони обвинувачення, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволеннюна таких підставах.

Подія кримінального правопорушення у виді злочину, доведеність винуватості ОСОБА_6 в його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 185 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.

Відповідно до положень ст. 370 КПК судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Згідно зі ст. 419 КПК в ухвалі суду апеляційної інстанції, зокрема, мають бути зазначені мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали; при залишенні апеляційної скарги без задоволення мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Апеляційний суд при перегляді вироку суду першої інстанції зазначених вимог закону не дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій заперечував правильність застосування місцевим судом закону України про кримінальну відповідальність. Зокрема, стверджував, що суд першої інстанції необґрунтовано звільнив ОСОБА_6 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Проте, апеляційний суд, відобразивши в ухвалі викладені у скарзі прокурора доводи, без наведення переконливих правових аргументів на їх спростування погодився з рішенням місцевого суду.
Не погоджуючись із вказаною апеляційною скаргою, суд апеляційної інстанції фактично вважав, що висновок місцевого суду про можливість виправлення та перевиховання засудженого без ізоляції від суспільства, але в умовах контролю за його поведінкою, є обґрунтованим і належним чином мотивованим.

Однак, з такими висновками суду апеляційної інстанції колегія суддів не може погодитись, оскільки місцевий суд, обираючи вид заходу примусу, у вироку належним чином не зазначив, що саме свідчить про можливість виправлення ОСОБА_6 без відбування основного покарання.

Також, фактично поза увагою апеляційного суду залишилось те, що засуджений вчинив злочин, який відповідно до ст. 12 КК відноситься до категорії середньої тяжкості. Разом із цим, апеляційний суд не зважив на характер (зміст) протиправного діяння ОСОБА_6 , вчиненого з корисливим мотивом. Крім того, судом не було враховано, що засуджений раніше вчинив аналогічний злочин проти власності, а також те, що за місцем проживання ОСОБА_6 характеризується посередньо, суспільно-корисною працею не займається.

Тому доводи прокурора є обґрунтованими.

За таких обставин ухвала суду апеляційної інстанції не може залишатись у силі і підлягає скасуванню на підставі ст. 438 КПК.
Оскільки в апеляційній скарзі прокурора висловлено прохання про скасування вироку суду першої інстанції у зв`язку з м`якістю призначеного засудженому покарання та необґрунтованим звільненням від його відбування з випробуванням на підставі ст. 75 КК з ухваленням апеляційним судом свого вироку, кримінальне провадження підлягає призначенню на новий розгляд у суді апеляційної інстанції.

Під час нового розгляду апеляційному суду необхідно врахувати зазначене, ретельно перевірити всі доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора, й ухвалити справедливе рішення, яке відповідає положенням ст. 370 КПК.

Якщо за наслідками нового апеляційного розгляду не буде змінено обсягу висунутого обвинувачення або не буде встановлено інших обставин, які можуть істотно вплинути на міру покарання, то призначений ОСОБА_6 захід примусу із застосуванням ст. 75 КК слід вважати неправильним.
Керуючись статтями 433, 436 КПК, п. 6 розділу XII «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України від 02 червня 2016 року «Про судоустрій і статус суддів», суд

постановив:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду м. Києва від 23 лютого 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3