АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4
прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва кримінальне провадження №0005508 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, неодруженого, не працюючого, зареєстрованого та проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого:
- 19.04.2016 року вироком Дніпровського районного суду м.Києва за ч.1 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, ухвалою Апеляційного суду міста Києва від 07.12.2016 року вирок змінено, призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки;

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 185 КК України за апеляційною скаргою обвинуваченого на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Цим вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст.185 КК України та йому призначено покарання у виді позбавлення волі строком на 2 роки 6 місяців. На підставі ч.ч. 1, 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом часткового складання покарань за цим вироком та покарання, призначеного вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 19.04.2016 року, ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки.

Згідно вироку, ОСОБА_7 , 18.04.2016 року, приблизно о 08 год. 10 хв., перебуваючи на зупинці громадського транспорту по вул. Гродницька 1/35, в м.Києві, побачив раніше незнайому йому ОСОБА_8 , яка тримала в руках свій мобільний телефон.
Реалізуючи свій злочинний умисел направлений на повторне таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, впевнившись, що за його діями ніхто не спостерігає, ОСОБА_7 , побачивши як ОСОБА_8 поклала мобільний телефон до кишені, дочекавшись приїзду маршрутного таксі №505, підійшов до останньої та з лівої кишені куртки, в яку була одягнена ОСОБА_8 , таємно викрав належний їй мобільний телефон марки «НТС», вартістю 4300 грн., з сім-картою мобільного оператора «МТС» з грошовими коштами на рахунку 20 грн., після чого з місця вчинення кримінального правопорушення зник, а викраденим майном розпорядився на власний розсуд, чим завдав потерпілій ОСОБА_8 матеріальної шкоди на загальну суму 4 320 гривень.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 , не оспорюючи фактичні обставини справи та кваліфікацію своїх дій, просить змінити оскаржуваний вирок суду від 13.12.2016 року та пом`якшити призначене покарання.
При цьому, посилаючись на вимоги ст.ст. 65, 66 КК України, п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» №7 від 24.10.2003 року, зазначає, що призначене йому покарання не відповідає тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення та його особі, яке за своїм розміром є явно несправедливим через суворість. Вказує, що при призначенні покарання, суд першої інстанції належним чином не врахував тяжкість вчиненого злочину та його щире каяття, як обставину, що пом`якшує покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення обвинуваченого на підтримку доводів поданої апеляційної скарги, який просив пом`якшити призначене йому покарання, застосувати положення ст. 75 КК України та звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням; думку прокурора, який заперечував проти апеляційної скарги обвинуваченого; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження №0005508 та апеляційні доводи, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, суд першої інстанції, за згодою учасників судового провадження, керуючись вимогами ст. 349 КПК України після допиту обвинуваченого, який повністю визнав себе винним у вчиненні інкримінованого йому злочину, дійшов висновку про недоцільність дослідження інших доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Враховуючи, що фактичні обставини справи ніким не оспорювалися і докази щодо них, на підставі ч.3 ст. 349 КПК України не досліджувалися, висновки суду першої інстанції щодо цих фактичних обставин, у відповідності з вимогами ч.1 ст. 404 КПК України, апеляційним судом не перевіряються.

При призначенні обвинуваченому ОСОБА_7 покарання, суд першої інстанції виходив із загальних засад його призначення, передбачених ст. 65 КК України, а тому, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, даних про його особу, який за місцем проживання характеризується позитивно, не працював, перебуває під наркологічним наглядом, його щирого каяття у скоєному, що суд визнав обставиною, яка пом`якшують покарання та відсутності обставин, що обтяжують покарання, обґрунтовано призначив обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ч. 2 ст. 185 КК України, яке за своїм видом та розміром є необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження вчинення ним нових злочинів.
Отже, перевіряючи законність та обґрунтованість вироку суду в межах доводів апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення та вважає, що підстави призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі на визначений у вироку строк, з урахуванням вимог ч. 4 ст. 70 КК України, судом належним чином мотивовані, а відтак його апеляційні доводи щодо пом`якшення покарання шляхом застосування вимог ст. 75 КК України є безпідставними, оскільки ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, конкретні обставин його вчинення за день до постановлення попереднього вироку Дніпровським районним судом м. Києва від 19.04.2016 року, в також дані про особу ОСОБА_7 , не дають підстав для висновку про можливість зміни призначеного судом покарання.
З урахуванням наведеного, колегія суддів вважає вирок суду першої інстанції законним та обґрунтованим, покарання необхідним й достатнім для виправлення обвинуваченого ОСОБА_7 та попередження вчинення нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення його апеляційної скарги.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України,
колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:

Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 13 грудня 2016 року відносно обвинуваченого ОСОБА_9 - залишити без зміни, а апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_7 - без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Судді: __________________ _________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3