Дата документу Справа № 319/228/17
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/927/17 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 319/228/17
Категорія: ст. 213 ч. 1 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі:

головуючого ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

за участю:

прокурора ОСОБА_6

обвинуваченої ОСОБА_7 ,

розглянувши 23 серпня 2017 року у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000064, щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки м. Севастополя АР Крим, яка проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,
обвинуваченої у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України,

встановила:
До суду апеляційної інстанції з апеляційними скаргами звернулись прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_8 та перший заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_9 , в яких:

прокурор ОСОБА_8 /а.п. 34-35/, не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_7 та кваліфікацію її дій, просить вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 13.03.2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати та направити справу на новий судовий розгляд у суді першої інстанції.

Апелянт вважає, що у вироку не міститься належного обґрунтування призначення покарання у виді обмеження волі, з огляду на тяжкість вчиненого ОСОБА_7 злочину та його наслідків, суспільної небезпечності її дій, а також даних, які б вкрай негативно характеризували обвинувачену.

Крім того, прокурор зазначив, що суд, незважаючи на те, що ОСОБА_7 має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , у порушення вимог ч. 3 ст. 61 КК України безпідставно призначив їй за ч. 1 ст. 213 КК України покарання у виді обмеження волі за відсутності будь-яких підстав, хоча, за таких обставин, у суду були підстави для призначення обвинуваченій менш суворого з покарань, передбачених санкцією ч. 1 ст. 213 КК України;

заступник прокурора області ОСОБА_9 , не оспорюючи обставини кримінального провадження та доведеність вини обвинуваченої, просить вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 13.03.2017 року щодо ОСОБА_7 скасувати в частині призначеного покарання, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 213 КК України у виді штрафу в розмірі 1 500 неоподаткованих мінімумів громадян, що складає 25 500 грн., а в решті вирок залишити без змін.

Апелянт зазначив, що ОСОБА_7 має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_11 ІНФОРМАЦІЯ_2 , проте суд призначив обвинуваченій покарання у виді обмеження волі, тобто, неправильно застосував закон України про кримінальну відповідальність, а саме застосував закон, який не підлягає застосуванню - ст. 61 КК України.

Також прокурор вважає, що з урахуванням того, що ОСОБА_7 ніде офіційно не працює та має на утриманні малолітню дитину, до неї не може бути застосований інший вид покарання ніж штраф.

Зазначеним вироком ОСОБА_7 визнано винною та засуджено за ч. 1 ст. 213 КК України до одного року обмеження волі.
На підставі ч. 1 ст. 75 КК України обвинувачена звільнена від призначеного покарання з випробуванням строком на один рік, з покладенням на неї обов`язків, передбачених п. 1, п. 2 ч. 1 ст. 76 КК України: періодично з`являтись для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації, повідомляти уповноважений орган з питань пробації про зміну місця проживання, роботи, навчання.
Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 до набрання вироком законної сили не застосовувався.
Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та апеляційних скарг, вислухавши прокурора, який повністю підтримав апеляційну скаргу заступника прокурора області та частково підтримав апеляційну скаргу прокурора у провадженні, обвинувачену із запереченнями стосовно доводів та вимог обох апеляційних скарг, вивчивши матеріали провадження, перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів доходить наступного висновку.

Суд першої інстанції визнав обвинувачену винною та засудив за вчинення кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, а саме, що вона, з метою особистого збагачення, не будучи зареєстрованою, як суб`єкт підприємницької діяльності, всупереч вимогам ст. ст. 4, 5 Закону України «Про металобрухт», за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_1 , організувала незаконний пункт прийому металобрухту, обладнавши його вагами та спеціально відведеним місцем для зберігання металобрухту на території домоволодіння. Не маючи відповідного дозволу (ліцензії), без державної реєстрації, одержання якої передбачено законодавством, всупереч вимогам ст. 9 Закону України «Про ліцензування певних видів господарської діяльності» та ст. 6 Закону України «Про металобрухт», у період часу з початку січня 2017 року (точної дати в ході судового розгляду не встановлено) по 11 лютого 2017 року, систематично здійснювала заготівлю брухту чорних металів від жителів села за ціною 3 гривні 20 копійок за кілограм та в подальшому, з метою отримання прибутку, перепродувала металобрухт по більш високій ціні невстановленим слідством особам.
11 лютого 2017 року, в ході проведення санкціонованого обшуку в період часу з 15.00 години по 17 годину 30 хвилин, з території домоволодіння та інших приміщень, розташованих за адресою: АДРЕСА_1 , було виявлено та вилучено 536 кілограм брухту чорних металів та торгові напільні ваги.
Встановивши фактичні обставини на підставі досліджених доказів із застосуванням ч. 3 ст. 349 КПК України, суд кваліфікував дії обвинуваченої за ч. 1 ст. 213 КК України, як здійснення прийому брухту чорних металів фізичною особою, яка організувала незаконний пункт прийому, схову та збуту металобрухту.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, за обставин, зазначених у вироку, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються матеріалами провадження, ніким, у тому числі, обвинуваченою, не оспорюються та є обґрунтованими.

Кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 213 КК України в апеляційних скаргах також не оспорюється і є правильною.

Проте вирок суду в частині призначення ОСОБА_7 покарання не можна визнати законним та обґрунтованим, у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів, при цьому, при альтернативній санкції статті КК України більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатнім для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Санкцією ч. 1 ст. 213 КК України передбачені покарання у виді штрафу від тисячі п`ятисот до двох тисяч неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або виправних робіт на строк до двох років, або обмеження волі на строк до одного року.

Відповідно до матеріалів провадження, ОСОБА_7 має на утриманні малолітнього сина ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_3 /а.п. 20/, тобто дитину віком до 14 років.

Проте суд першої інстанції, призначаючи ОСОБА_7 покарання та зазначаючи у вироку, що вона має на утриманні малолітню дитину, в порушення вимог ч. 3 ст. 61 КК України, згідно з якою обмеження волі не може бути застосовано у тому числі до жінок, які мають дітей віком до 14 років, необґрунтовано призначив їй покарання у виді обмеження волі.

Що стосується іншого виду покарання, також передбаченого санкцією ч. 1 ст. 213 КК України, як штраф, яке просить призначити в апеляційній скарзі заступник прокурора області з ухваленням в цій частині вироку, то цей вид покарання відповідно до норм ст. 53 КПК України призначається винній особі з урахуванням майнового стану і є більш м`яким видом порівняно з призначеним судом покаранням, що, відповідно до вимог ст. 420 КПК України, не є підставою для ухвалення апеляційною інстанцією нового вироку, та вказує не необґрунтованість вимог апеляційної скарги заступника прокурора області.

З цих самих підстав, а також того, що обвинувачена офіційно не працевлаштована, не може бути їй призначено й покарання у виді виправних робіт.

Вироком суду першої інстанції обвинуваченій призначено покарання із застосуванням норм ст. ст. 75, 76 КК України, що в цій частині не оскаржується.

Отже, в апеляційній скарзі заступника прокурора області не наведено правових підстав, передбачених ст. 420 КПК України, для постановлення судом апеляційної інстанції нового вироку, що унеможливлює призначення обвинуваченій покарання, передбаченого ч. 1 ст. 213 КК України.

Також, на думку колегії суддів, не підлягають задоволенню й вимоги апеляційної скарги прокурора ОСОБА_8 в частині скасування вироку суду першої інстанції з призначенням нового судового розгляду у суді першої інстанції, оскільки, відповідно до норм, передбачених ст. ст. 412, 415 КПК України, в ній не наведені правові підстави для прийняття судом апеляційної інстанції такого рішення.

Отже, зміст та вимоги апеляційних скарг унеможливлюють прийняття апеляційною інстанцією остаточного рішення.

Під час апеляційного розгляду обвинуваченою було заявлено клопотання про звільнення її від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України, що в частині дійового каяття підтверджується обставинами, встановленими судом, та, на думку колегії суддів, є слушним.

Прокурор під час апеляційного розгляду в частині заявленого обвинуваченою клопотання висловив заперечення і при цьому, не навів аргументованих доводів на спростування обставин, визначених законом для застосування ст. 45 КК України.

Відповідно до вимог ст. 45 КК України та роз`яснень, даних в п. 3 постанови Пленуму Верховного Суду України № 12 від 23 грудня 2005 року «Про практику застосування судами України законодавства про звільнення особи від кримінальної відповідальності» звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям (ст. 45 КК) можливе в разі вчинення нею вперше злочину невеликої тяжкості або необережного злочину середньої тяжкості, та щирого каяття у скоєному, активного сприяння розкриттю злочину і повного відшкодування завданих нею збитків або усунення заподіяної шкоди.

Злочин, за який засуджена обвинувачена, згідно зі ст. 12 КК України, відноситься до злочинів невеликої тяжкості та вчинений нею вперше.

Як зазначила обвинувачена, у неї під час досудового розслідування був вилучений металобрухт, який, як речовий доказ, вироком конфіскований в дохід держави.

Обвинувачена має на утриманні неповнолітню дитину.

З урахуванням зазначених обставин, колегія суддів вбачає наявність підстав для звільнення обвинуваченої від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України у зв`язку з наявним дійовим каяттям із закриттям кримінального провадження.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 284, 417 КПК України, колегія суддів

ухвалила:
Апеляційні скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_8 та першого заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Куйбишевського районного суду Запорізької області від 13 березня 2017 року по кримінальному провадженню щодо обвинуваченої ОСОБА_7 скасувати.

Звільнити ОСОБА_7 від кримінальної відповідальності на підставі ст. 45 КК України у зв`язку з дійовим каяттям та закрити кримінальне провадження.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення та на неї може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4