Справа № 404/4504/17
Номер провадження 1-кс/404/1520/17
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 серпня 2017 року Слідчий суддя Кіровського районного суду міста Кіровограда ОСОБА_1 з участю: секретаря судового засідання ОСОБА_2 , заявленого власника ОСОБА_3 , представника заявленого власника-адвоката ОСОБА_4 , прокурора ОСОБА_5 , розглянувши в залі Кіровського районного суду міста Кіровограда матеріали клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна застосованого на підставі ухвали слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 липня 2017 року по кримінальному провадженню 0000170 за ч. 2 ст. 366 та ч. 3 ст. 3652 КК України,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_3 подав до Кіровського районного суду міста Кіровограда клопотання про скасування арешту майна, придбаного ним з прилюдних торгів, зміну: місця зберігання та особи зберігача арештованого майна. Він, разом з представником наголошують про незаконність ухвали слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 липня 2017 року по кримінальному провадженню 0000170 за ч. 2 ст. 366 та ч. 3 ст. 3652 КК України, якою порушено належне йому право власності, як переможця електронних торгів. Застосований захід забезпечення є надмірним обтяженням, тому майно необхідно повернути і передати ОСОБА_3 на відповідальне зберігання, а вказану увалу слідчого судді доцільно скасувати, як незаконну, змінивши місце зберігання та особу зберігача. Прокурор заперечує вимог щ заявлені переможцем електронних торгів.

На підставі ухвали слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 липня 2017 року, по матеріалам вказаного кримінального провадження задоволено клопотання слідчого: накладений арешт та заборонено відчужувати, розпоряджатися та користуватись зерновідходами першої категорії, загальною вагою 75720 кг, з якісними характеристиками: вологість - 8,6; колір властивий; запах властивий; з домішками: сміттєві -58,4%, олійні - 16,85%, які знаходяться у складському приміщенні приватного сільськогосподарського підприємства «Перемога» за адресою: Кіровоградська область, Гайворонський район, с. Соломія, вул. Чапаєва, 1.

Майно оглянуто і постановою слідчого визнано речовими доказами у вказаному кримінальному провадженні.

Розглядаючи клопотання про накладення арешту на майно, в порядку статей 170-173 КПК України, слідчий суддя прийняв єдине законне та обґрунтоване рішення. З`ясував всі обставини, які передбачають підстави для арешту майна. Відповідно до ч. 1 ст. 170 КПК України арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна. Арешт майна скасовується у встановленому цим Кодексом порядку. Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження. Слідчий, прокурор повинні вжити необхідних заходів з метою виявлення та розшуку майна, на яке може бути накладено арешт у кримінальному провадженні, зокрема шляхом витребування необхідної інформації у Національного агентства України з питань виявлення, розшуку та управління активами, одержаними від корупційних та інших злочинів, інших державних органів та органів місцевого самоврядування, фізичних і юридичних осіб.

Згідно ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Крім того, ч. 3 ст. 170 КПК України визначено, що у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у статті 98 цього Кодексу.

Зваживши на сукупність наявних доказів, слідчий суддя обґрунтовано, у відповідності до вимог ст. ст. 131-132, 170-173 КПК України, наклав арешт на майно перераховане в резолютивній частині ухвали від 28 липня 2017 року, з тих підстав, що воно є речовими доказами в даному кримінальному провадженні та відповідає критеріям, передбаченим ст. 98 КПК України.

Під час розгляду клопотання слідчого з`ясував всі обставини, з якими закон пов`язує можливість накладення арешту на вилучене майно, перевірив співрозмірність і потреби кримінального провадження. Відповідно до ст. 100 КПК України визначив, що на речові докази може бути накладено арешт в порядку ст.ст. 170-174 КПК України, та згідно ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, наклав арешт на майно, якщо є достатні підстави вважати, що воно відповідає критеріям, визначеним в ч. 1 ст. 98 КПК України. З огляду на положення ч. ч. 2, 3 ст. 170 КПК України, майно, яке є речовим доказом та відповідає критеріям, визначеним у ст. 98 КПК України повинно вилучатися та арештовуватися незалежно від того, хто являється його власником, у кого і де воно знаходиться, незалежно від того чи належить воно підозрюваному чи іншій зацікавленій особі, оскільки в протилежному випадку не будуть досягнуті цілі застосування цього заходу запобігання можливості протиправного впливу (відчуження, знищення, приховання) на певне майно, що, як наслідок, перешкодить встановленню істини у кримінальному провадженні.

У даному кримінальному провадженні є розумні підстави вважати, що вказане майно може бути приховане, передане, пошкоджене або знищене, арешт на це майно слідчим суддею накладено обґрунтовано, за наявності для цього законних правових підстав. Арешт майна з підстав передбачених ч.ч. 2, 3 ст. 170 КПК України по суті являє собою форму забезпечення доказів і є самостійною правовою підставою для арешту майна поряд з забезпеченням цивільного позову та конфіскацією майна та, на відміну від двох останніх правових підстав, не вимагає оголошення підозри у кримінальному провадженні і не пов`язує особу підозрюваного з можливістю арешту такого майна, тому доводи власника майна про те, що всупереч положенням ч. 1 ст. 170 КПК України, слідчим суддею, при накладенні арешту на тимчасово вилучене майно, не було достеменно встановлено і не було з`ясовано наявність сукупних підстав чи розумних підозр вважати, що вказане майно є доказом злочину та набуте кримінально протиправним шляхом або отримане юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення, а також про те, що в межах вказаного кримінального провадження його про підозру не повідомлено та відсутні будь-які відомості, які б свідчили про необхідність накладення арешту на належні йому документи та грошові кошти, - є необґрунтованими, оскільки до завдань суду на даному етапі провадження не належить оцінювати, наскільки повно органом досудового розслідування зібрано докази, що стосуються зазначеного кримінального провадження. Його завдання полягає в тому, щоб дослідити ті обставини кримінального провадження, про які органу досудового розслідування відомо на даний час та які дають достатньо обґрунтовані підстави для звернення до суду з відповідним клопотанням про арешт майна.

Такий правовий висновок узгоджується із ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону. Крім того, слід врахувати практику Європейського суду з прав людини, зокрема рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Бакланов проти Росії», «Фрізен проти Росії», де ЄСПЛ зазначив, що досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним, тобто для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий і надмірний тягар для особи (справа «Ізмайлов проти Росії», п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 р.).

Посилання апелянта на порушення слідчим суддею вимог ч. 1 ст. 172 КПК України, та розгляд клопотання слідчого без виклику власника майна, у зв`язку з чим власник майна був позбавлений можливості прийняти участь в судовому розгляді клопотання слідчого, надати документи та пояснення з приводу заявленого клопотання слідчого також, вважаю безпідставним оскільки ОСОБА_3 не набув законного права власності/ володіння арештованим майном. Висновок про це грунтується на наступних фактах:

Розділом десятим «Порядку реалізації арештованого майна шляхом проведення електронних торгів" (далі-Порядок) врегульований перехід права власності арештованого майна до переможця електронних торгів.

Згідно п. 6, розділу 10 Порядку, затверджений начальником відділу державної виконавчої служби акт державний виконавець видає або надсилає переможцеві електронних торгів не пізніше наступного робочого дня з дня його затвердження. Відповідно до п.п. 8-9, розділу 10 Порядку, акт про проведені електронні торги є документом, що підтверджує виникнення права власності на придбане майно, у випадках, передбачених законодавством. У разі придбання рухомого майна акт про проведені електронні торги є підставою для отримання майна у зберігача. Зазначений акт підтверджує виникнення права власності у особи, що придбала рухоме майно.

ОСОБА_3 не має і на пропозицію слідчого судді не надав затвердженого начальником відділу державної виконавчої служби акту державного виконавця завіреного їх підписами. Після видачі такого - єдиного належного та допустимого документу, переможець електронних торгів набуде права власності на арештоване майно.

ОСОБА_3 не долучив доказів виникнення у нього права власності на арештоване майно, не пред`явив документ про право власності на арештоване майно. За таких умов останній не є суб`єктом звернення з клопотанням в порядку ст. 174 КПК України про скасування арешту на майно.

Самостійною підставою відмови у задоволенні клопотання є безпідставність вимоги про зміну місця та особи зберігача. Хибні посилання і на п.1 ч. 6 ст. 100 КПК України, оскільки ОСОБА_3 не є законним власником/володільцем майна. У свою чергу прокурор слушно вказує, що речові докази містять на собі сліди кримінального правопорушення, а зміна умов зберігання може завдати шкоди для кримінального провадження, тобто відсутні три обов`язкові складові (ознака власності, залишені сліди кримінального правопорушення, ризик завдання шкоди кримінальному провадженню).

Негативних наслідків від продовження застосування заходу забезпечення-арешту на рухоме майно, на умовах визначених в ухвалі слідчого судді, не надано. З огляду на з`ясовані обставини, керуючись ст.174 КПК України,

ПОСТАНОВИВ :

У задоволенні клопотання ОСОБА_3 про скасування арешту майна, зміни місця зберігання арештованого майна і особи зберігача, застосованого на підставі ухвали слідчого судді Кіровського районного суду міста Кіровограда від 28 липня 2017 року по кримінальному провадженню 0000170 за ч. 2 ст. 366 та ч. 3 ст. 3652 КК України, відмовити.

Ухвала слідчого судді може бути оскаржена протягом п`яти днів з дня її оголошення безпосередньо до апеляційного суду Кіровоградської області. Якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання копії судового рішення.

Суддя Кіровського

районного суду

м.Кіровограда ОСОБА_1