Ухвала
іменем україни
Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 22 березня 2017 року матеріали провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2016 року
ОСОБА_4 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтави, жителя АДРЕСА_1 ,
засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 185 КК на строк 2 роки, за ч. 2 ст. 289 КК на строк 5 років, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.
За вироком ОСОБА_4 визнано винуватим у таємному викраденні чужого майна та незаконному заволодінні транспортним засобом, вчинених повторно на території м. Полтави за обставин, викладених у згаданому судовому рішенні.

Як установив суд, 23 березня 2016 року о 17.50 год. ОСОБА_4 на АДРЕСА_2 незаконно заволодів належним ОСОБА_5 автомобілем ВАЗ-21063 (державний номерний знак НОМЕР_1 ), звідки у подальшому викрав майно потерпілого (акустичну систему Pioner TS-A6911, автомагнітолу Pioner), заподіявши цим матеріальної шкоди на загальну суму 23 237, 35 грн.
Апеляційний суд Полтавської області ухвалою від 18 січня 2017 року вирок щодо ОСОБА_4 змінив: застосував ст. 69 КК і пом`якшив призначене за ч. 2 ст. 289 КК покарання до 3 років 6 місяців позбавлення волі, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 289 КК, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначив остаточне у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців. На підставі ч. 5 ст. 72 КК ОСОБА_4 зараховано у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення з 21 листопада 2016 року по 18 січня 2017 року. У решті вирок залишено без змін.
У касаційній скарзі з доповненнями до неї, як випливає з їх змісту, ОСОБА_4 , не оспорюючи події злочинів, доведеності винуватості в їх вчиненні та правильності кваліфікації його дій, порушує питання про зміну судових рішень у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого через суворість. ОСОБА_4 , посилаючись насамперед на те, що суди не врахували всіх пом`якшуючих захід примусу обставин та незадовільного стану його здоров`я, просить пом`якшити захід примусу, застосувавши положення ст. 75 КК.
Розглянувши касаційну скаргу, дослідивши надані до неї копії судових рішень, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити на таких підставах.
Відповідно до приписів статей 50, 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом і розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Як випливає з положень ст. 75 КК, застосування закріплених у ній правил допустиме лише за наявності обґрунтованих підстав для висновку, що виходячи з тяжкості злочину, особи винного та інших обставин кримінального провадження виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства.
За змістом вироку, місцевий суд, призначаючи ОСОБА_4 покарання врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких є тяжким, а інший середньої тяжкості. Крім того, суд зважив на особу винного, котрий раніше неодноразово судимий, у тому числі за корисливі злочини, проте на шлях виправлення не став навпаки, знову вчинив кримінальні правопорушення; при цьому, намагаючись уникнути відповідальності, тривалий час переховувався і тому перебував у розшуку. Водночас суд узяв до уваги пом`якшуючі покарання обставини щире каяття ОСОБА_4 , активне сприяння ним розкриттю злочину, добровільне відшкодування потерпілому завданих збитків. Обтяжуючою обставиною відповідно до ст. 67 КК суд визнав рецидив злочинів. З огляду на все це суд дійшов умотивованого висновку про неможливість досягти мети виправлення засудженого без ізоляції від суспільства. Тому вирішив призначити ОСОБА_4 покарання, яке належить відбувати реально.
З такою позицією місцевого суду погодився також апеляційний суд. Разом із тим, як убачається зі змісту ухвали, суд апеляційної інстанції, переглядаючи кримінальне провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_4 , ретельно перевірив його доводи щодо суворості покарання. Апеляційний суд з`ясував, що місцевий суд не повною мірою врахував ряд обставин, які мають правове значення при виборі розміру заходу примусу. Так, усупереч доводам у касаційній скарзі апеляційний суд, беручи до уваги встановлені місцевим судом пом`якшуючі обставини, незадовільний стан здоров`я ОСОБА_4 , утримання останнім неповнолітньої дитини та батьків похилого віку, дійшов висновку про можливість застосування до нього положень ст. 69 КК, а тому пом`якшив призначене йому покарання. Умотивувавши своє рішення, апеляційний суд визначив ОСОБА_4 захід примусу за розміром нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 289 КК, звідси й пом`якшив покарання за сукупністю інкримінованих злочинів.

Правових підстав вважати призначене ОСОБА_4 покарання з урахуванням змін, внесених апеляційним судом, явно несправедливим через суворість немає. Переконливих аргументів на спростування висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо неможливості досягти мети виправлення засудженого без ізоляції від суспільства у поданій касаційній скарзі не міститься. Тому вимога ОСОБА_4 про застосування до нього інституту умовного звільнення є необґрунтованою та неприйнятною.

З огляду на викладене та на те, що зі скарги й наданих до неї судових рішень не вбачається підстав для задоволення касаційної скарги, у відкритті касаційного провадження належить відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, п. 6 розділу XIІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд

п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_4 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 21 листопада 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 18 січня 2017 року.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3