Справа № 487/6589/16-к
Провадження № 1-кс/487/925/17
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
23.06.2017 року слідчий суддя Заводського районного суду міста Миколаєва ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , скаржника ОСОБА_3 , розглянувши матеріали скарги ОСОБА_3 на постанову про закриття кримінального провадження внесеного в ЄРДР за №0000664, -

в с т а н о в и в:
21 червня 2017 року ОСОБА_3 звернувся до Заводського районного суду міста Миколаєва із вказаною скаргою, якою просив скасувати, як незаконну, постанову слідчого Заводського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області про закриття кримінального провадження №0000664 від 12.12.2015 року, якою кримінальне провадження з проведення досудового розслідування кримінального правопорушення, відомості про вчинення якого внесені до ЄРДР за №0000664 закрито на підставі п.2 ч.1 ст.284 КПК України.

В судовому засіданні заявник ОСОБА_3 підтримав вимоги, що викладені у скарзі повністю, просив скаргу задовольнити.

Прокурор, слідчий, рішення якого оскаржується, в судовому засіданні були відсутні, їх відсутність, згідно частини 3 статті 306 КПК України не є перешкодою для розгляду скарги.

Дослідивши скаргу, матеріали кримінального провадження, в рамках якої її подано, слідчий суддя дійшов наступного.

Із матеріалів кримінального провадження вбачається, що 12.12.2012 року Заводським відділом поліції ГУ НП в Миколаївській області було зареєстровано повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення за ознаками ч.1 ст. 190 КК України.

Здійснивши у необхідному об`ємі досудове розслідування слідчий дійшов висновку про відсутність складу злочину, передбаченого частиною 1 статті 190 КК України та 12.12.2016 року прийняв постанову про закриття кримінального провадження.

Мотивуючи вказане рішення слідчий послався на те, що суспільні відносини, що виникли між ОСОБА_3 та ОСОБА_4 відносяться до цивільно-правових, а тому склад кримінального правопорушення відсутній.

У відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржене рішення слідчого про закриття кримінального провадження.

Враховуючі визначені ст. 2 КПК України завдання кримінального провадження, визначені ст. 283 КПК України форми закінчення досудового розслідування, визначені ст. 284 КПК України підстави закриття кримінального провадження, провадження має закриватися лише після всебічного, повного та об`єктивного дослідження всіх обставин справи та оцінки слідчим всіх зібраних та перевірених доказів, оскільки закриття кримінального провадження є одним із способів його остаточного вирішення.

Відповідно до вимог ст. 110 КПК України, постанова про закриття кримінального провадження повинна містити зміст обставин, які є підставами для прийняття постанови, мотиви прийняття постанови, їх обґрунтування та посилання на положення цього Кодексу. Процесуальне рішення повинно відповідати фактичним обставинам, встановленим матеріалами справи, зокрема, в ній має бути викладено суть заяви особи, яка звернулася з метою захисту своїх прав та відповіді на всі поставлені питання, які виключають провадження в справі і обумовлюють її закриття, що є однією з гарантій забезпечення прав і законних інтересів учасників процесу.

Об`єктивна сторона шахрайства полягає у заволодінні майном або придбанні права на майно шляхом обману чи зловживання довірою. В результаті шахрайських дій потерпілий - власник, володілець, особа, у віданні або під охороною якої знаходиться майно, добровільно передає майно або право на майно винній особі. Безпосередня участь потерпілого у передачі майнових благ і добровільність його дій є обов`язковими ознаками шахрайства, які відрізняють його від викрадення майна та інших злочинів проти власності.

За ознакою безпосередньої участі потерпілого у процесі незаконного вилучення майна шахрайство схоже з вимаганням, яке також передбачає передачу майна чи права на нього винній особі самим потерпілим. Однак, якщо при вимаганні потерпілий робить це вимушено, то при шахрайстві потерпілий переконаний у тому, що він розпоряджається майном за власною волею, у своїх інтересах або принаймні не на шкоду цим інтересам. Така його переконаність є результатом впливу на нього шахрая, а саме, введенням потерпілого в оману щодо правомірності передачі ним винному майна чи надання йому права на майно.

Добровільність при шахрайстві має уявний характер, оскільки вона обумовлена обманом. Якщо потерпілий у зв`язку з віком, фізичними чи психічними вадами або іншими обставинами не міг правильно оцінити і зрозуміти зміст, характер і значення своїх дій або керувати ними, передачу ним майна чи права на нього не можна вважати добровільною. Заволодіння майном шляхом зловживання цими вадами або віком чи станом потерпілого за наявності для того підстав може кваліфікуватися як крадіжка, а одержання права на майно за таких обставин - розглядатися як недійсна угода (ст. ст. 51, 52, 54, 55 ЦК).

Способами вчинення шахрайства є: 1) обман; 2) зловживання довірою.

Обман як спосіб шахрайського заволодіння чужим майном чи придбання права на таке майно полягає у повідомленні потерпілому неправдивих відомостей або приховування певних відомостей, повідомлення яких мало б суттєве значення для поведінки потерпілого, з метою введення в оману потерпілого. Таким чином, обман може мати як активний (повідомлення потерпілому неправдивих відомостей про певні факти, обставини, події), так і пасивний (умисне замовчування юридичне значимої інформації) характер. У другому випадку для наявності шахрайства необхідно встановити, що бездіяльність винного призвела до помилки потерпілого щодо обов`язковості або вигідності передачі майна (права на майно) шахраєві, була причиною добровільної передачі потерпілим майнових благ. Якщо особа заволодіває чужим майном, свідомо скориставшись чу жою помилкою, виникненню якої вона не сприяла, вчинене не може визнаватися шахрайством. За певних обставин (у разі, якщо таке майно має особливу історичну, наукову, художню чи культурну цінність) такі дії можуть бути кваліфіковані за ст. 193.

Змістом обману як способу шахрайства можуть бути різноманітні обставини, стосовно яких шахрай вводить в оману потерпілого. Зокрема, це може стосуватися характеристики певних предметів, зокрема їх кількості, тотожності, дійсності (обман у предметі), особистості винного або інших осіб (обман у особі), певних подій, юридичних фактів, дій окремих осіб тощо. За своєю формою обман може бути усним, письмовим, виражатися у певних діях (підміна предмета, його фальсифікація тощо), у тому числі конклюдентних,

Різновидом шахрайського обману судова практика визнає фіктивне представництво, за якого винний, створюючи враження про свою належність до того чи іншого підприємства, має на меті укласти договори й отримати гроші без поставки товару або, навпаки, одержати товар без належної його оплати.

До найбільш поширених випадків застосування обману як способу шахрайства належать: вчинення різних угод щодо рухомого і нерухомого майна (купівля-продаж, оренда), коли потерпілому передається фальсифікований товар або предмети гіршої якості, або ж предметом угоди виступають фіктивні предмети, які не існують Е об`єктивній реальності або не належать винній особі; незаконне отримання пенсій, субсидій, інших видів соціальної допомоги на підставі підроблених документів: обманне отримання попередньої оплати (авансу) за надання товарів чи послуг.

Зловживання довірою полягає у недобросовісному використанні довіри з боку потерпілого: для заволодіння чужим майном чи правом на нього винний використовує особливі довірчі стосунки, які склалися між ним та власником чи володільцем майна. Такі стосунки можуть виникати внаслідок особистого знайомства, родинних або дружніх зв`язків, рекомендацій інших осіб, зовнішньої обстановки, цивільно-правових або трудових відносин, соціального статусу винного чи інших осіб тощо. Як шахрайство, вчинене шляхом зловживання довірою, слід розглядати отримання кредиту, попередньої оплати за товари чи виконання робіт (авансу), укладення договору позики, укладення договору прокату тощо без наміру повернути отримані кошти чи інші матеріальні цінності, виконати відповідну роботу, повернути борг чи отримані у користування речі.

Отримання майна під умовою виконання якого-небудь зобов`язання може кваліфікуватися як шахрайство лише в тому разі, коли винна особа ще в момент заволодіння цим майном мала мету його присвоїти, а зобов`язання - не виконувати.

Однак, при здійсненні кримінального провадження вказані обставини, які стосуються об`єктивної сторони злочину, передбаченого ст.190 КК України, слідчим не досліджувались, не перевірено доводів потерпілого про вчинення щодо нього шахрайських дій при заволодінні коштами в сумі 17500 грн., яку в будь-якому разі не можна вважати малозначною.

За таких обставин відсутні підстави вважати, що слідчим прийнято рішення з урахуванням усіх обставин, що підлягають з`ясуванню, а тому скарга ОСОБА_3 підлягає задоволенню.

Враховуючи викладене, керуючись статтями 303-309 КПК України, слідчий суддя, -

ухвалив:
Скаргу задовольнити.

Постанову слідчого СВ Заводського відділу поліції ГУ НП в Миколаївській області старшого лейтенанта ОСОБА_5 від 12.12.2016 року про закриття кримінального провадження №0000664 - скасувати.

Зобов`язати керівника слідчого відділу Заводського ВП ГУ НП в Миколаївській області організувати проведення подальшого досудового розслідування у вказаному кримінальному провадженні.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя ОСОБА_1