ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 14 червня 2017 року м. Київ
Колегія суддів cудової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,

розглянувши у закритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, на постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 27 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 ,
Постановою Сарненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2016 року кримінальну справу щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, не одруженого, інваліда ІІ групи, такого, що не має судимості,
за фактом вчинення щодо малолітньої ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК, та про застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру закрито у зв`язку із недоведенням вчинення ним суспільно-небезпечного діяння.
Ухвалою Апеляційного суду Рівненської області від 27 вересня 2016 року постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.
Досудовим слідством встановлено, що ОСОБА_6 , 14 жовтня 2010 року, приблизно о 16 годині, у смт. Степань Сарненського району Рівненської області, з метою задоволення статевої пристрасті неприроднім способом з малолітньою ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , застосував до неї фізичне насильство та вчинив садистські дії сексуального характеру, які виразились у насильницькому неодноразовому вставлянні в піхву останньої дерев`яного кілка, в результаті чого спричинив малолітній тілесні ушкодження, які в своїй сукупності відносяться до тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння.
Під час досудового слідства було встановлено, що ОСОБА_6 є інвалідом ІІ групи психічного захворювання та, на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК перебував у стані неосудності. Внаслідок чого, за наявністю доказів вчинення ОСОБА_6 суспільно-небезпечного діяння, передбаченого ч. 3 ст. 153 КК, та психічним станом останнього, 04 лютого 2011 року кримінальну справу було направлено до суду для вирішення питання про застосування щодо ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру.
У касаційній скарзі прокурор просить скасувати судові рішення щодо ОСОБА_6 , посилаючись на істотні порушення кримінально - процесуального закону. Зокрема, прокурор вважає, що суд, закриваючи кримінальну справу щодо ОСОБА_6 у зв`язку із недоведеністю вини останнього, передчасно визнав недопустимими та необґрунтовано відкинув об`єктивні, здобуті під час досудового слідства докази, які доводять винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочину.
У запереченнях на касаційну скаргу прокурора:
- захисник ОСОБА_6 адвокат ОСОБА_5 та мати ОСОБА_6 ОСОБА_8 просять залишити судові рішення без зміни, посилаючись на їх законність та обґрунтованість, а касаційну скаргу прокурора без задоволення;
- законний представник потерпілої ОСОБА_7 - ОСОБА_9 просить залишити судові рішення без зміни, посилаючись на їх законність та обґрунтованість, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали справи і обговоривши наведені у скарзі та запереченнях доводи, суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Так, у відповідності до п. 1 ч. 1 ст. 420 КПК України (1960) при вирішенні питання про застосування примусових заходів медичного характеру, суд, має встановити чи мало місце суспільно небезпечне діяння, з приводу якого порушена кримінальна справа.
Та обставина, що відносно малолітньої потерпілої ОСОБА_7 14 жовтня 2010 року мало місце суспільно небезпечне діяння, в результаті якого вона отримала тяжкі тілесні ушкодження, з приводу чого порушена кримінальна справа за ознаками злочину передбаченого ч.3 ст. 153 КК України, сторонами кримінального провадження не оспорюється.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 420 КПК України(1960) застосування примусових заходів медичного характеру можливо лише за умови доведеності вини особи у вчиненні діяння з приводу якого порушена справа.
З огляду на наявність у ОСОБА_6 багаторічного хронічного психічного захворювання у формі параноїдальної шизофренії, безперервного типу перебігу, яким ОСОБА_6 тривалий час постійно страждав, в тому числі, і станом на 14 жовтня 2010 року, коли мала місце подія суспільно-небезпечного діяння відносно малолітньої ОСОБА_7 , то за цих обставин органом досудового слідства доводилось необхідність застосування до ОСОБА_6 примусових заходів медичного характеру, оскільки, за доводами органу досудового слідства, саме ОСОБА_6 вчинив це діяння.
Як вбачається з судових рішень, місцевий суд, ретельно перевіривши всі зібрані докази у справі прийшов до іншого висновку.
Так, своє рішення місцевий суд обґрунтував тим, що в матеріалах справи наявні первинні показання малолітньої потерпілої ОСОБА_7 (т. 2 а.с. 93-94), які органом досудового слідства оцінені як правдиві показання і були покладені в основу висновку про причетність ОСОБА_6 до події суспільно-небезпечного діяння.
Проте, відразу після лікування в обласній лікарні, малолтіня потерпіла на досудовому слідстві була ретельно допитана і дала слідчому показання, за змістом яких ОСОБА_6 це не та особа, яка її зґвалтувала.
Також, малолітня потерпіла повідомила про справжнє місце скоєння шодо неї суспільно-небезпечного діяння, яке хоча і на околиці смт. Стенань, але знаходиться в зовсім іншому місці, а саме неподалік бетонного мосту через річку Горинь, на якому вона зустріла, як вона зазначала, «поганого дядька, який вів велосипед». За показаннями малолітньої ОСОБА_7 суб`єкт суспільно-небезпечного діяння зустрів її на мосту, взяв за руку, погрожуючи вбивством її батьків завів в описане нею місце, після чого вчинив щодо неї насилля, пішов до річки, помив руки, повернувся, застібнув їй куртку та вивів потерпілу ОСОБА_7 на міст, а сам сів на велосипед і поїхав (т. 2 а. с. 185-187).
За матеріалами справи шестирічна потерпіла ОСОБА_7 на час відбирання в неї первинних показань мала тяжкі тілесні ушкодження та перебувала в Рівненській обласній дитячій лікарні у відділенні гнійної хірургії (т.1 а.с.73, т.2 а.с.93, де значиться місце її допиту).
Допитані в суді як свідки працівники служби у справах дітей виконкому Рівненської міської ради, жителі м. Рівне ОСОБА_10 та ОСОБА_11 об`єктивно дали показання, що вищезазначений допит у палаті відділення гнійної хірургії Рівненської обласної дитячої лікарні взагалі не відбувався, що в цій слідчій дії фактично брала участь в якості педагога зовсім інша особа, аніж та, що значиться в протоколі допиту.
Крім того, із сукупністю доказів, котрі спростовують доводи сторони обвинувачення про скоєння ОСОБА_6 суспільно-небезпечного діяння, узгоджується проведене в суді першої інстанції пред`явлення для впізнання особи ОСОБА_6 по фотознімках.
Так, спочатку на досудовому слідстві 20 жовтня 2010 року малолітній потерпілій ОСОБА_7 було пред`явлено для впізнання фотознімки, що оформлено відповідним протоколом (т.2 а.с.95), згідно якого ОСОБА_7 заявила що впізнає особу зображену на фото №4 (де зображено обличчя ОСОБА_6 ), однак вона не зазначила і протокол цього не містить, де та за яких обставин вона бачила цю особу, котру впізнала.
Натомість, в суді 13 травня 2014 року, за участю педагога та законного представника малолітній потерпілої ОСОБА_7 в порядку ст.ст. ч.5 ст. ст. 174, 309 КПК України (1960 року) було пред`явлено для впізнання особу ОСОБА_6 по фотознімках, які містяться в матеріалах кримінальної справи (т.2 а.с.95) та які пред`являлись під час досудового слідства 20жовтня 2010 року. Під час проведеного в суді впізнання потерпіла ОСОБА_7 також, як і раніше, впізнала фото №4, на якому зображено особу ОСОБА_6 , але на запитання суду звідки їй відома ця особа, тобто на запитання, яке під час досудового слідства не ставилось потерпілій, малолітня ОСОБА_7 відповіла, що вона знає цю особу, бо зустрічала в його селі, але ствердно показала суду, що це не той дядько, який її ображав, дослівно вказавши так: «…ні, не той… цей не ображав».
Місцевий суд, проаналізувавши сукупність вищезазначених доказів та доводів дійшов до висновку про непричетність і об`єктивну неможливість вчинення ОСОБА_6 злочинного діяння з огляду на те, що дійсний суб`єкт цього суспільно-небезпечного діяння був вдягнутий в інший верхній одяг, аніж той, в якому знаходився ОСОБА_6 в день вчинення цього діяння, ОСОБА_6 в результаті належного пред`явлення для впізнання був категорично відмежований потерпілою від дійсної особи суб`єкта цього діяння, а саме діяння, як встановлено судом, було вчинене у зовсім в іншому місці і за інших обставин, аніж при тих, як це трактує орган досудового слідства.
Згідно ст. 421 КПК України (1960 року) якщо вчинення суспільно небезпечного діяння особою, щодо якої розглядається справа, не буде доведене, суд своєю ухвалою, а суддя постановою закриває справу.
З цими висновками погодився й апеляційний суд.
Що стосується ухвали апеляційного суду, то вона є рішенням суду вищого рівня щодо законності та обґрунтованості судового рішення суду першої інстанції, яке перевіряється в апеляційному порядку. Ухвала апеляційного суду має відповідати тим же вимогам, що й вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою та відповідати вимогам, зазначеним у ст. 377 КПК 1960 року. В ухвалі слід проаналізувати та співставити з наявними у справі та додатково поданими матеріалами всі доводи, наведені в апеляції і дати на кожен з них вичерпну відповідь з посиланням на відповідний матеріальний чи процесуальний закон. У разі залишення вироку без зміни в ухвалі необхідно докладно викласти мотиви й підстави відхилення апеляції, а також докази, що спростовують наведені в ній доводи.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам, зазначеним у ст. 377 КПК 1960 року. При розгляді справи апеляційний суд навів у своєму рішенні суть зазначених в апеляції доводів, ретельно їх перевірив, проаналізував і дав переконливі відповіді на них. Крім того, виклав аналіз доказів та навів детальні мотиви прийнятого рішення.
Таким чином, колегія суддів приходить до висновку, що судами першої та апеляційної інстанції не допущено таких порушень кримінально-процесуального закону, які б тягнули безумовне скасування судових рішень щодо ОСОБА_12 .
З огляду на те, що кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень кримінально-процесуального закону не допущено, то касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.
З урахуванням наведеного, статтями 394-396 КПК 1960 року, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій та статус суддів», колегія суддів
у х в а л и л а :
Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.
Постанову Сарненського районного суду Рівненської області від 26 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Рівненської області від 27 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення і оскарженню не підлягає.

судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2