Справа №463/3159/15-к
Провадження №1-кп/463/27/16
В И Р О К
іменем України
12 грудня 2016 року Личаківський районний суд м.Львова

в складі: головуючого судді ОСОБА_1
з участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
обвинуваченого ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Львові кримінальні провадження внесені до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0001928 від 22 червня 2015 року та №0002035 від 03 липня 2015 року про обвинувачення:
ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, громадянина України, освіта середня спеціальна, одруженого, не працюючого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, останній раз 22.08.2012р. Франківським районним судом м.Львова за ч.2 ст.186 КК України з визначенням остаточного покарання на підставі ст.71 КК України до 4 років 1 місяця позбавлення волі -
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186, ч.1 ст.393, ч.2 ст.342 КК України,
встановив:
22.06.2015р. близько 16-00 год. ОСОБА_4 , маючи умисел на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно, діючи з корисливих мотивів та власного безпідставного збагачення, знаходячись по АДРЕСА_2 підійшов до ОСОБА_6 та різким рухом руки зірвав у неї з шиї золотий ланцюжок з золотим хрестиком, загальною вартістю 15000грн.
Крім цього, 03.07.2015р. близько 13-20год. ОСОБА_4 перебуваючи в приміщенні Апеляційного суду Львівської області та прямуючи до виходу з даного приміщення почав бігти. У зв`язку з чим, працівники міліції СБСМ «Грифон», які здійснювали охорону громадяського порядку в Апеляційному суді Львівської області ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , з метою виконання своїх службових обов`язків намагались на виході з приміщення зупинити ОСОБА_4 і схопили його за руку, однак ОСОБА_4 з метою перешкодити виконанню працівниками міліції СБСМ «Грифон» службових обов`язків, вчинив опір, а саме різким рухом руки звільнився від працівників міліції та вибіг на вулицю, де в подальшому і був затриманий.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_4 в інкримінованих йому злочинах винуватим себе не визнав та на підставі ст.63 Конституції України відмовився давати показання, і лише в судових дебатах свою вину в інкримінованих йому злочинах визнав повністю та просив суворо не карати, оскільки у вчиненому розкаявся та став на шлях виправлення.
Крім визнання своєї вини у вчиненому, винність обвинуваченого в інкримінованих йому відкритому викраденні чужого майна, вчиненого повторно, та вчиненні опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків підтверджується наступними доказами, безпосередньо дослідженими судом в судовому засіданні.
По епізоду відкритого викрадення чужого майна, повторно.
Так, потерпіла ОСОБА_9 в судовому засіданні пояснила, що 22.06.2015р. вона йшла по вул.Зеленій в м.Львові, навпроти неї йшов обвинувачений з дівчиною та хлопцем. Проходячи повз неї ОСОБА_4 зірвав з її шиї золотий ланцюжок з хрестиком та почав втікати, однак невідомі хлопці, які рухались автомобілем, зупинились та побігли за обвинуваченим і затримали його. Після затримання обвинувачений повідомив, що ланцюжок з хрестиком він викинув коли втікав. Додатково потерпіла зазначила, що вони не знайшли викрадених у неї речей. Крім цього, в залі судового засідання детально описала та вказала на обвинуваченого ОСОБА_4 , як особу, яка зірвала з неї ланцюжок.

Показами даними в судовому засіданні свідком ОСОБА_10 , який пояснив, що він перебував на вул.Зеленій в м.Львові і бачив, як обвинувачений втікав від двох чоловіків, які кричали «тримай грабіжника». Коли він затримав обвинуваченого, до них підбігли двоє чоловіків та жінка, яким обвинувачений зізнався, що викрав ланцюжок з хрестиком. Вони викликали поліцію, однак після приїзду поліції обвинувачений заперечив викрадення речей. Додатково зазначив, що сам факт грабежу він не бачив.
Показами даними в судовому засіданні свідком ОСОБА_11 , який пояснив, що він 22.06.2015р. із своїм товаришем ОСОБА_12 їхали автомобілем по вул..Зеленій в м.Львові. Коли побачили як обвинувачений зірвав з потерпілої ланцюжок і почав втікати, його товариш ОСОБА_12 вийшов з автомобіля та побіг за ОСОБА_4 . З метою затримання обвинуваченого він автомобілем від`їхав далі та перегородив йому дорогу. Додатково зазначив, що після затримання ОСОБА_4 , останній від них вирвався і знову почав втікати, але був затриманий іншим чоловіком. В цей час до них підійшла потерпіла і вони викликали поліцію.
Аналогічними за змістом показами з приводу цих же обставин даними в судовому засіданні свідком ОСОБА_12 .
З оголошеного в судовому засіданні витягу з кримінального провадження, згідно якого 22.06.2015р. за повідомленням потерпілої ОСОБА_13 внесено відомості до ЄРДР про вчинений злочин (т.1 а.с.31)
З оголошеного в судовому засіданні рапорту оператора лінії «102», згідно якого 22.06.2015р. о 17-18 год. отримано повідомлення від невідомого громадянина про вчинений вчинений злочин (т.1 а.с.32).
З оголошеного в судовому засіданні рапорту оператора лінії «102», згідно якого 22.06.2015р. о 17-28год отримано повідомлення від гр. ОСОБА_4 про те, що невідомі особи затримали його і б`ють, стверджуючи, що він зірвав золотий ланцюжок (т.1 а.с.33).
З оголошеного в судовому засіданні протоколу прийняття заяви про вчинене кримінальне правопорушення від 22.06.2015р, згідно якого в потерпілої ОСОБА_9 прийнято заяву про вчинений відносно неї грабіж (т.1 а.с.34-35).
З оголошеного в судовому засіданні рапорту інспектора ПС батальйону ПС ОСОБА_14 , згідно якого, після прибуття на місце події потерпіла ОСОБА_13 повідомила про злочин вчинений обвинуваченим, а свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_11 тримали ОСОБА_4 (т.1 а.с.36)
По епізоду вчинення опору працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.
Так, потерпілий ОСОБА_7 на той час міліціонер спеціального батальйону судової міліції «Грифон», в судовому засіданні пояснив, що він із ОСОБА_8 03.07.2016р. заступили на чергування в Апеляційному суді Львівської області. Близько 13-00 год. в приміщення суду зайшов обвинувачений і повідомив, що він прийшов в судове засідання по розгляду апеляції прокурора щодо зміни йому запобіжного заходу. В подальшому ОСОБА_4 неодноразово проходив повз них і виходив на вулицю курити. Цього ж дня, близько 13-20 год. він почув крик «тримай грабіжника» і побачив обвинуваченого, який біг до виходу з приміщення суду. В цей час він з ОСОБА_8 перегородили ОСОБА_4 вихід і зловили його за руку, однак обвинувачений різким рухом руки вирвався і вибіг на вулицю. Вони побігли за ним і вже на вулиці затримали.
Аналогічними за змістом показами з приводу цих же обставин даними в судовому засіданні потерпілим ОСОБА_8 на той час міліціонер спеціального батальйону судової міліції «Грифон», який додатково пояснив, що коли вони з ОСОБА_7 бігли за ОСОБА_4 то кричали «стій міліція», однак обвинувачений не реагував і продовжував втікати.
Показами даними в судовому засіданні свідком ОСОБА_15 на той час прокурором прокуратури Личаківського району м.Львова, який пояснив, що 03.07.2016р. апеляційним судом Львівської області задоволено його апеляційну скаргу і ухвалу слідчого судді Личаківського району м.Львова скасовано та постановлено нову ухвалу, згідно якої до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням застави. Після судового засідання обвинувачений повідомив йому, що йде в туалет. Він пішов за ним. Однак, ОСОБА_4 раптово почав бігти до виходу з приміщення апеляційного суду Львівської області. Він крикнув «тримай грабіжника», в зв`язку з чим працівники судової міліції перегородили ОСОБА_4 вихід і зловили його за руку, однак обвинувачений різким рухом руки вирвався і вибіг на вулицю. Вони побігли за ним і вже на вулиці затримали.
Оцінюючи докази в сукупності суд визнає їх допустимими, належними, достатніми та достовірними і такими, які об`єктивно і повно доводять вину обвинуваченого ОСОБА_4 у вчиненні злочинів за ч.2 ст.186 та ч.2 ст.342 КК України.
Судом не беруться до уваги посилання захисника про безпідставність визнання потерпілими працівників міліції СБСМ «Грифон» та безпідставність пред`явленого обвинувачення ОСОБА_4 по епізоду за ч.2 ст.342 КК України з врахуванням наступного.
Згідно п.1.1. Положення «Про спеціальний підрозділ судової міліції «Грифон», затвердженого наказом Міністерства внутрішніх справ України від 19 листопада 2003 р. N1390 (далі положення) спеціальний підрозділ судової міліції «Грифон» належить до структури міліції громадської безпеки та створюється в головних управліннях МВС України в Автономній Республіці Крим, місті Києві та Київській області, управліннях МВС України в областях та місті Севастополі (далі - ГУМВС, УМВС) відповідно до типових штатів, затверджених МВС України.
Відповідно до п.2.1 цього ж Положення - під час виконання покладених на них завдань працівники спецпідрозділу здійснюють: забезпечення згідно з чинним законодавством виконання Правил пропуску осіб до приміщень судів та на їх територію транспортних засобів, підтримання порядку в суді, припинення проявів неповаги до суду, охорони приміщень суду та ін..
У п.5, 6 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 26 червня 1992 року N8 «Про застосування судами законодавства, що передбачає відповідальність за посягання на життя, здоров`я, гідність та власність суддів і працівників правоохоронних органів» (далі Постанова) передбачено, що крім судді, військовослужбовця та члена громадського формування з охорони громадського порядку, потерпілими можуть бути також працівники правоохоронних органів. Судам слід мати на увазі, що в таких випадках працівники правоохоронних органів та військовослужбовці можуть визнаватись потерпілими не тільки тоді, коли вони виконували свої службові обов`язки, перебуваючи безпосередньо на службі, та коли застосовували заходи по охороні правопорядку у відповідності зі своїми службовими обов`язками, за наказом чи розпорядженням, а й тоді, коли вони вжили зазначених заходів в межах своїх повноважень з власної ініціативи (наприклад, перепиняли правопорушення у неробочий час). Під виконанням обов`язків по охороні громадського порядку слід розуміти: несення постової чи патрульної служби, підтримання порядку під час демонстрацій, мітингів, інших масових заходів, при ліквідації наслідків аварії, стихійного лиха, дії по припиненню або запобіганню порушень громадського порядку, затриманню порушника тощо. Згідно п.8 цієї ж Постанови від злісної непокори, передбаченої ст. 185 КпАП, вчинення опору полягає в активній фізичній протидії здійсненню працівником міліції, членом громадського формування з охорони громадського порядку, військовослужбовцем обов`язку по охороні громадського порядку.
З врахуванням наведеного, суд вважає, що в діях обвинуваченого наявний склад злочину передбаченого ч.2 ст.342 КК України, його дії кваліфіковано правильно, оскільки ОСОБА_4 вчинив опір працівникові правоохоронного органу під час виконання ним службових обов`язків.
Також, дії ОСОБА_4 за ч.2 ст.186 КК України - відкрите викрадення чужого майна, вчиненого повторно, кваліфіковано правильно.
Крім цього, ОСОБА_4 пред`явлено обвинувачення за ч.1 ст.393 КК України, тобто у втечі з-під варти.
Разом з тим, не зважаючи на визнання по даному епізоду вини обвинуваченим, суд вважає, що ОСОБА_4 за ч.1 ст.393 КК України слід виправдати з врахуванням наступного.
Згідно п.2 ч.1 ст.368 КПК України ухвалюючи вирок, суд повинен вирішити такі питання, зокрема: чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа, чи містить це діяння склад кримінального правопорушення.
Так, в судовому засіданні свідок ОСОБА_15 на той час прокурор прокуратури Личаківського району м.Львова пояснив, що 03.07.2015р. апеляційним судом Львівської області задоволено його апеляційну скаргу і ухвалу слідчого судді Личаківського району м.Львова скасовано та постановлено нову ухвалу, згідно якої до ОСОБА_4 застосовано запобіжний захід у виді тримання під вартою з визначенням розміру застави. Обвинувачений ОСОБА_4 та його захисник були на проголошенні зазначеної ухвали суду. Після проголошення ухвали, судом було покладено на нього, як на прокурора, обов`язок щодо її виконання. Після цього, ним по телефону повідомлено начальника по оперативній роботі щодо забезпечення конвою. В подальшому обвинувачений повідомив йому, що йде в туалет. Він пішов за ним. Однак, ОСОБА_4 раптово почав бігти до виходу з приміщення апеляційного суду Львівської області. Він крикнув «тримай грабіжника», в зв`язку з чим працівники судової міліції перегородили ОСОБА_4 вихід і зловили його за руку, однак обвинувачений різким рухом руки вирвався і вибіг на вулицю. Вони побігли за ним і вже на вулиці затримали. Додатково зазначив, що вже після затримання обвинуваченого отримав копію ухвали апеляційного суду Львівської області від 03.07.2015р.
Згідно ст.205 КПК України ухвала слідчого судді, суду щодо застосування запобіжного заходу підлягає негайному виконанню після її оголошення. Наказом МВС України від 20.10.2005 року №60 «Про затвердження Інструкції про роботу ізоляторів тимчасового тримання органів внутрішніх справ України та Інструкції з організації конвоювання затриманих і взятих під варту осіб в органах внутрішніх справ України» передбачено, що конвоювання затриманих і взятих під варту осіб проводиться конвойними підрозділами міліції.
Посилання свідка ОСОБА_15 на те, що судом було покладено на нього обов`язок щодо виконання ухвали суду є безпідставним, оскільки КПК України не передбачено обов`язок прокурора виконувати судові рішення, не передбачено такого обов`язку і Законом України «Про прокуратуру». Дані твердження свідка спростовуються дослідженими в судовому засіданні ухвалою апеляційного суду Львівської області від 03.07.2015р. (т.1 а.с.158-161), журналом судового засідання апеляційного суду Львівської області від 03.07.2015р. (т.1 а.с.163-164) та звукозаписом судового засідання апеляційного суду Львівської області від 03.07.2015р.
Оцінюючи в сукупності по даному епізоду докази, суд вважає, що в основу обвинувачення ОСОБА_4 не можуть бути покладені лише покази свідка ОСОБА_15 про те що втікаючи від нього, обвинувачений вчинив втечу з-під варти, оскільки на той час ухвала апеляційного суду Львівської області ще не виконувалась уповноваженими на це службовими особами.
Згідно з п.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим доти, доки його вину не буде доведено згідно закону.
Відповідно до ст.62 Конституції України та ст.17 КПК України, обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.
При призначенні обвинуваченому покарання суд керується наступним.
Згідно з п.3 ч.1 ст.65 КК України, суд призначаючи покарання враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2004р. «Про практику призначення судами кримінального покарання» при призначенні покарання в кожному випадку і щодо кожного підсудного, який визнається винним у вчиненні злочину, суди мають суворо додержуватися вимог ст.65 КК України стосовно загальних засад призначення покарання, оскільки саме через останні реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання. Призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
Згідно з п.3 вищезазначеної Постанови, визначаючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суди повинні виходити з класифікації злочинів (ст. 12 КК України), а також із особливостей конкретного злочину й обставин його вчинення (форма вини, мотив і мета, спосіб, стадія вчинення, кількість епізодів злочинної діяльності, роль кожного зі співучасників, якщо злочин вчинено групою осіб, характер і ступінь тяжкості наслідків, що настали, тощо).
Тому, виходячи з принципу індивідуалізації покарання суд враховує обставини вчинених кримінальних правопорушень, тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, які згідно ст.12 КК України відносяться до тяжких та невеликої тяжкості злочинів.
Особи обвинуваченого ОСОБА_4 , який є особою молодого віку, раніше неодноразово судимий, по місцю проживання та реєстрації характеризується посередньо, разом з тим суд враховує, що він раніше відбував покарання у місцях позбавлення волі і знову скоїв злочин проти власності через короткий час після звільнення з місць позбавлення волі, що вказує на підвищену суспільну небезпеку особи обвинуваченого, який не став на шлях виправлення, відсутністю обставин, що обтяжують покарання. Не можуть бути визнані в порядку ст.66 КК України обставини, що пом`якшують покарання визнання обвинуваченим вини, щире каяття та часткове відшкодування шкоди, оскільки представлені стороною захисту копії чеків від 09.12.2016р. вказують лише про переказ 10000 грн. на ім`я громадянки ОСОБА_16 ІНФОРМАЦІЯ_2 , та спростовують навність відшкодування коштів потерпілій ОСОБА_6 ІНФОРМАЦІЯ_3 . Відсутність каяття та бажання виправитись підтверджується також матеріалами Франківського відділу поліції у Львівській області (т.2 а.с.88-92), згідно яких обвинувачений в порушення ухвали Личаківського районного суду м.Львова від 20.10.2016р., якою ОСОБА_4 змінено запобіжний захід з тримання під вартою на запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту за адресою: АДРЕСА_1 покинув місце проживання та будучи в стані алкогольного сп`яніння вчинив бійку з ОСОБА_17 на АДРЕСА_3 . Тому, з врахуванням наведеного суд вважає за необхідне призначити покарання ОСОБА_4 в межах санкцій ч.2 ст.186 та ч.2 ст.342 КК України з визначенням остаточного покарання на підставі ст.70 КК України.
Керуючись ст.ст.370, 374 КПК України, суд,
засудив:
ОСОБА_4 визнати винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 та ч.2 ст.342 КК України.
ОСОБА_4 за ч.1 ст.393 КК України втеча з-під варти, виправдати за недоведеністю в його діянні складу кримінального правопорушення.
ОСОБА_4 призначити покарання:
за ч.2 ст.186 КК України п`ять років позбавлення волі,
за ч.2 ст.342 КК України два роки позбавлення волі
На підставі ст.70 КК України за сукупністю вчинених злочинів шляхом часткового складання призначених покарань, остаточно призначити ОСОБА_4 покарання у виді 6 (шести) років позбавлення волі.

Змінити ОСОБА_4 запобіжний захід у виді домашнього арешту на тримання під вартою на строк 2 місяці з часу взяття під варту, взявши під варту в залі суду.

Строк відбуття покарання у виді позбавлення волі ОСОБА_4 рахувати з часу взяття під варту 12 грудня 2016р., зарахувавши у строк покарання термін перебування під вартою з 22.06.2015р. по 24.06.2015р., а також з 03.07.2015 по 20.10.2016р.

На підставі ч.5 ст.72 КК України зарахувати ОСОБА_4 в строк відбуття покарання, строк попереднього ув`язнення з 22 червня 2015 року по 24 червня 2015 року, та з 03 липня 2015 року по 20 жовтня 2016 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Речові докази СД диск з звукозаписом судового засідання апеляційного суду Львівської області залишити при матеріалах справи.

На вирок суду може бути подана апеляційна скарга через суд першої інстанції до апеляційного суду Львівської області протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок, якщо інше не передбачено цим Кодексом, набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги вирок, якщо його не скасовано, набирає законної сили після прийняття рішення судом апеляційної інстанції.
Копію вироку негайно вручити обвинуваченому, прокурору.

Суддя: ОСОБА_1