Суворовський районний суд міста Одеси Справа № 523/2495/16-к
Провадження №1-кп/523/160/17
І м е н е м У к р а ї н и
20.02.2017 року м. Одеса
ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м. Шамхор Азербайджанської Республіки, громадянина Азербайджанської Республіки, з середньою освітою, перебуває у фактичних шлюбних відносинах, утримує малолітню дитину, офіційно не працевлаштований, засуджений вироком Приморського районного суду м. Одеси від 3 жовтня 2016 року за ч.1 ст.186 КК України до арешту на строк 6 місяців, офіційно не зареєстрований, фактично проживав до ув`язнення 29 грудня 2015 року за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.187 КК України,
В нічний час 24 липня 2015 року ОСОБА_12 та невстановлена особа на ім`я ОСОБА_13 (матеріали стосовно якої 25 січня 2016 року виділено прокурором в інше кримінальне провадження), з корисливих мотивів, досягли домовленості на сумісне пограбування будь-якого випадкового перехожого. Відповідно до досягнутої домовленості ОСОБА_13 повинен був зірвати з потерпілого коштовні речі та втекти з ними, а ОСОБА_12 - візуально створити чисельну перевагу над потерпілим, а також неконкретизованим чином допомогти в безперешкодному залишенні місця події ОСОБА_13 з викраденим майном. Застосування насильства чи зброї в попередній домовленості зазначених осіб не було.
Близько 2 години 00 хвилин 24 липня 2015 року ОСОБА_12 та невстановлена особа на ім`я ОСОБА_13 , перебуваючи біля розташованого в м. Одесі по вул. Дніпропетровська дорога будинку №108, побачили раніше не знайомого їм ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , наявне майно у якого визначили в якості предмета злочинного посягання.
Назим іззаду підбіг до ОСОБА_6 та, фактично самостійно змінюючи домовленість з ОСОБА_12 , наніс удар рукою в голову потерпілому, після чого між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 розпочалася бійка, в ході якої вони стали наносити один одному взаємні удари руками та ногами в різні частини тіла та в голову, від яких ОСОБА_6 впав на землю, після чого, лежачи на землі з метою самозахисту достав із кишені складаний ніж, яким став перед собою розмахувати.
ОСОБА_12 вирішив розборонити їх, задля чого підбіг та опинився між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 . В цей же момент обвинувачений отримав від потерпілого спочатку удар рукою, а потім удар ножем. В останній момент бійки він побачив на землі зірваний з потерпілого ОСОБА_13 ланцюжок, підняв його та передав співвиконавцю, після чого той втік.
Через незначний проміжок часу від настання даної події предмет злочинного посягання було повернуто потерпілому іншими особами через співробітників органу внутрішніх справ.
Обвинувачений свою вину у вчиненому діянні визнав та показав, що в нічний час 24 липня 2015 року він познайомився з молодим чоловіком на ім`я ОСОБА_13 , з яким у нього, як з`ясувалося є багато спільних знайомих, та на пропозицію якого він погодився допомогти пограбувати будь-якого перехожого, але без застосування до того насильства чи пристосованих предметів. При цьому ОСОБА_13 повинен був безпосередньо зірвати з потерпілого коштовні речі та втекти з ними, а його роль полягала у візуальному створенні чисельної переваги над потерпілим, а також у допомозі безперешкодного залишення місця події ОСОБА_13 з викраденим майном.
В наступному під час пограбування раніше незнайомого потерпілого першим до того іззаду підбіг ОСОБА_13 та несподівано для обвинуваченого наніс удар рукою в голову потерпілому, після чого між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 розпочалася бійка, в ході якої вони стали наносити один одному взаємні удари руками та ногами. Розуміючи, що фактично виникла ситуація вийшла за попередню домовленість, а також ускладнилася активним спротивом потерпілого, обвинувачений вирішив розборонити їх, задля чого підбіг та опинився між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 . В цей же момент він отримав від потерпілого спочатку удар рукою, а потім удар ножем. В останній момент бійки він побачив на землі зірваний з потерпілого, ймовірно ОСОБА_13 , ланцюжок, підняв його та передав ОСОБА_13 , після чого той збіг з ним з місця події, а обвинувачений пішов до лікарні за медичною допомогою, де назвався лікарям під вигаданим іменем.
Як вбачається з наступних показань ОСОБА_12 з лікувальної установи його було доставлено до органу внутрішніх справ, де спочатку відбулася процедура його впізнання ОСОБА_6 і той прямо заперечив причетність ОСОБА_12 до пограбування. Після зазначеного один із оперативних співробітників шляхом нанесення ударів в поранену область тулубу примусив обвинуваченого зателефонувати особам, які були загальними знайомими його та ОСОБА_13 і умовити останнього передати до органу внутрішніх справ ланцюжок, що було негайно виконано. Окрім того, співробітники органу внутрішніх справ примусили обвинуваченого під диктування, у відсутність перекладача та захисника, написати заяву про добровільну видачу саме ОСОБА_12 золотого ланцюжка, який він нібито зірвав з потерпілого, що, згідно з показаннями ОСОБА_12 в суді, не відповідало дійсності, після чого його відпустили без затримання.
Вина обвинуваченого у вчиненому діянні підтверджується сукупністю наступних, досліджених в суді доказів.
Так, потерпілий ОСОБА_6 в суді показав, що в нічний час з 23 на 24 липня 2015 року він повертався додому по вул. Дніпропетровська дорога та розмовляв по телефону. До нього підійшов незнайомий чоловік, щось запитав, а потім несподівано наніс йому 2-3 удари рукою в голову. Потерпілий також побачив як справа до нього підбіг інший чоловік, в якому він потім впізнав обвинуваченого, який також наніс йому декілька ударів рукою в голову, а потім штовхнув його руками в груди, від чого він впав на землю.
Як вбачається з подальших показань потерпілого обидва незнайомця продовжували наносити йому удари руками та ногами в тулуб та в область голови, а також утримувати його рукою за шию, в той час як він, лежачи на землі, спочатку прикривався руками, а потім зумів витягнути з власної кишені наявний при ньому складаний ніж та почав ним відмахуватися від цих осіб з метою самозахисту. Потерпілий також зазначає, що під час бійки до нього нахилявся обвинувачений та обшукував його під верхнім коміром одягу.
Через декілька секунд обвинувачений та інший незнайомець залишили його та збігли з місця події. ОСОБА_6 підвівся, побачив кровотечу з руки, а також виявив відсутність золотого ланцюжка, після чого пішов до правоохоронців, а згодом звернувся до обласної клінічної лікарні, де йому зашили руку. Вважає, що ножове поранення руки він отримав під час боротьби із цими незнайомцями, скоріш за все від власного ножу, який він втратив.
Золотий ланцюжок йому згодом повернув слідчий.
Співмешканка потерпілого свідок ОСОБА_14 в суді показала, що прибула на місце події після телефонного дзвінка від ОСОБА_6 , в якому той повідомив, що на нього щойно напали двоє невідомих, зірвали золотий ланцюжок, а в нього порізана рука. Свідок виявила потерпілого біля правоохоронців, разом з ними під`їхала до безпосереднього місця події, де вони відшукали належні співмешканцю дерев`яний браслет, церковну іконку та замок від розірваного золотого ланцюжка. В подальшому вона супроводжувала потерпілого у відділі органу внутрішніх справ та в лікарні, де їй повідомили про звернення за медичною допомогою двох причетних до події осіб неслов`янської зовнішності, одного з яких ОСОБА_6 пізніше впізнав в коридорі райвідділу як грабіжника.
Згідно телефонного повідомлення оператору «102», що надійшло до чергового Суворовського територіального відділу внутрішніх справ м. Одеси о 02 годині 00 хвилин 24 липня 2015 року: Дніпропетровська дорога, «Аврора», грабіж, зірвали ланцюжок, Гонтарек, на місце події спрямовано наряд №3-045, Я-85, СОГ РВ.
Безпосереднім оглядом в судовому засіданні даного ланцюжка встановлено, що він вироблений із металу жовтого кольору, його довжина склала 49 см, а також виявлено пошкодження 2-х елементів замку.
Відповідно до записів журналів КУ «Одеська обласна клінічна лікарня» реєстрації амбулаторних хворих №9, а також спеціального журналу обліку осіб, які звернулись до медичної установи з тілесними ушкодженнями кримінального характеру, доступ до яких сторонам було надано ухвалою суду від 5 вересня 2016 року, ОСОБА_6 о 6 годині 00 хвилин 24 липня 2015 року, після отримання медичної допомоги з приводу різаної рани лівої кисті повідомив як про побутовий характер цієї травми (в журналі №9), так і про поранення невідомою особою (спецжурнал).
Незважаючи на заперечення в суді ОСОБА_6 про не підписання ним першої із вищевикладених причин в журналі №9 допитані в судовому засіданні в якості свідків лікарі КУ «Одеська обласна клінічна лікарня», які чергували в ніч з 23 на 24 липня 2017 року ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , кожний окремо, пояснили, що, хоча достовірно не пам`ятають, що саме пояснював при наданні медичної допомоги потерпілий про обставини отримання рани, проте відповідні записи в журнал вносяться молодшим медперсоналом чи черговим лікарем виключно зі слів пацієнта та за особистим підписом останньої особи.
Згідно висновку судово-медичної експертизи №1741 від 13 серпня 2015 року у ОСОБА_18 виявлено визнані в якості легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я, у вигляді: двох синців обличчя та різаної рани лівої кисті руки. Синці утворилися від дії тупих, твердих предметів, індивідуальні особливості яких в ушкодженнях не відобразилися. Не виключається утворення цих тілесних ушкоджень в результаті нанесення ударів кистями рук, зжатими в кулаки. Різана рана лівої кисті утворилася від дії ріжучого предмета, яким могло бути лезо ножа.
Стосовно ж звернення за допомогою обвинуваченого обидва журнали містять записи про встановлені в період з 2 години 15 хвилин до 3 години 15 хвилин 24 липня 2015 року у ОСОБА_19 колото різаної рани лівої половини грудної клітини та правої половини мошонки, з приводу яких він отримав хірургічну допомогу та відмовився від подальшої госпіталізації.
При цьому допитаний в суді в якості свідка черговий лікар-хірург ОСОБА_15 із значною долею вірогідності пригадав в особі обвинуваченого пацієнта, який в журналах записаний як ОСОБА_19 , оскільки тому, після огляду та первинної хірургічної обробки рани груді, лікарі декілька разів пропонували госпіталізуватися до операційної, але поранений, злякавшись вигляду шприца, категорично від цього відмовлявся, прикрив рану бинтом та пішов на вулицю.
Суд не покладає в основу даного судового рішення протокол огляду місця події від 24 липня 2015 року, оскільки із його змісту вбачається, що фактично була оглянута інша ділянка місцевості (навпроти будинку АДРЕСА_2 ), ніж та, на яку вказував потерпілий в якості місця пограбування (навпроти будинку №108 по вул. Дніпропетровська дорога), а також цей протокол містить виправлення у виді зафарбування білого кольору в частині вилучених з місця події речей, що жодним чином не засвідчено підписами учасників даної слідчої дії.
Суд також не обґрунтовує остаточне судове рішення письмовою заявою ОСОБА_12 про добровільну видачу слідчому золотого ланцюжка виходячи із того, що дана заява не містить дати, жодного реєстраційного реквізиту чи розпорядчого напису керівника органу внутрішніх справ, її складення відбулося без участі перекладача, а її буквальний зміст містить такий запис як «для приобщения к материалам ЕРДР», що не характерно для обвинуваченого, який взагалі не є обізнаною особою в питаннях особливостей порядку розслідування кримінальних проваджень та прямо узгоджується з його показаннями про її надиктування правоохоронцями.
Окрім того, прокурором не було спростовано жодним переконливим доказом показання обвинуваченого про застосування до нього співробітниками органу внутрішніх справ насильство, внаслідок якого ОСОБА_12 оговорив себе в цій заяві в частині того, що саме він зірвав ланцюжок з потерпілого та добровільно його видає.
Суд також не може визнати в якості належного та допустимого доказу протокол пред`явлення потерпілому ОСОБА_6 особи для впізнання за фотознімками, оскільки, всупереч положень ст.ст.104,228,231 КПК України: протокол містить незасвідчені виправлення в частині часу проведення даної слідчої дії; прізвища, ім`я, по-батькові та адреси місця проживання понятих виконані нерозбірливим рукописним записом, що унеможливило їх взагалі прочитати; перша та друга сторінки протоколу, в яких безпосередньо викладені результати проведеної слідчої дії та роз`яснено понятим їх процесуальні права та обов`язки не містять жодного підпису цих понятих; перед початком впізнання слідчий взагалі не зафіксував показання ОСОБА_6 в частині зовнішнього вигляду та прикмет особи, за якими той буде її впізнавати.
Окрім того, як вбачається із показань допитаної в суді співмешканки потерпілого свідка ОСОБА_14 вони разом фактично бачили обвинуваченого в коридорі райвідділу, де ОСОБА_6 впізнав в особі ОСОБА_12 грабіжника, тобто це відбулося до початку офіційної процедури впізнання за фотокартками, що є неприпустимим.
Оцінюючи вищенаведені докази в їх сукупності суд дійшов наступного.
ОСОБА_12 пред`явлено обвинувачення в умисному вчиненні нападу з метою заволодіння майном ОСОБА_6 , поєднане із насильством, що було небезпечними для життя і здоров`я останньої особи, вчинене за попередньою змовою групою осіб з невстановленою особою, що кваліфіковано як вчинення діяння, передбаченого ч.2 ст.187 КК України.
Обвинувачений під час судового розгляду категорично заперечив попередню домовленість із невстановленим співвиконавцем на вчинення розбійного нападу, пояснивши, що їх спільні наміри охоплювалися виключно пограбуванням без застосування чи погрози застосування фізичного насильства, проте остання особа самостійно вийшла за межі спільного умислу.
Спростувати такі показання обвинуваченого показаннями потерпілого та іншими дослідженими в суді доказами виявилося неможливим, оскільки:
- показання ОСОБА_6 в судовому засіданні (стосовно спільних дій невстановленої особи та ОСОБА_12 під час вміненого останній особі діяння) суперечать змісту протоколу прийняття від ОСОБА_6 первинного письмового повідомлення про вчинений злочин із власноручно підписаною схемою (в частині його пограбування виключно однією особою без застосування фізичного насильства), а також відомостям одного із медичних журналів (про побутовий характер отриманого поранення руки);
- ніж, як знаряддя, яким були спричиненні ножові поранення обвинуваченому та потерпілому, належав саме ОСОБА_6 , а під час досудового розслідування та судового розгляду шляхом можливого проведення слідчого експерименту та наступного експертного дослідження стороною обвинувачення не було доведено будь-який умисний характер спричинення ОСОБА_6 рани лівої кисті;
- будь-яких інших очевидців розглядуваної події стороною обвинувачення встановлено не було;
- прокурором не було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань відомості за отриманими в суді показаннями ОСОБА_12 про застосоване до нього 24 липня 2015 року насильство з боку співробітників правоохоронного органу з метою отримання зізнання та інших обвинувальних доказів, а відтак, у належний процесуальний спосіб не було перевірено та спростовано такі показання обвинуваченого;
- є сумнівними дані про добровільне отримання органом внутрішніх справ від обвинуваченого предмету злочинного посягання при одночасній наявності показань ОСОБА_12 , ОСОБА_6 та ОСОБА_14 про фактичне затримання першої особи правоохоронцями в нічний час 24 липня 2015 року, що фактично відбулось без складення в порядку ст.208 КПК України протоколу про затримання.
Відповідно до вимог ч.4 ст.17 КПК України усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи. Окрім того, згідно положень ч.5 ст.29 КК України співучасники не підлягають кримінальній відповідальності за діяння, вчинене виконавцем, якщо воно не охоплювалося їхнім умислом.
Оскільки існують вище перелічені обґрунтовані сумніви у доведенні вини ОСОБА_12 у вчиненні розбійного нападу на ОСОБА_6 , а сам обвинувачений дав показання, в яких фактично визнав свою вину лише у пограбуванні потерпілого, з одночасним здійсненням невстановленою особою на ім`я ОСОБА_13 дій, які виходили за межі їх спільного умислу, то, при неможливості спростувати зворотнє іншими обвинувальними доказами, слід дійти загального висновку про доведеність вчинення ОСОБА_12 наступних дій.
Так, в нічний час 24 липня 2015 року ОСОБА_12 та невстановлена особа на ім`я ОСОБА_13 , з корисливих мотивів, досягли домовленості на сумісне пограбування будь-якого випадкового перехожого. Відповідно до досягнутої домовленості ОСОБА_13 повинен був зірвати з потерпілого коштовні речі та втекти з ними, а ОСОБА_12 - візуально створити чисельну перевагу над потерпілим, а також неконкретизованим чином допомогти безперешкодному залишенні місця події ОСОБА_13 з викраденим майном. Застосування насильства чи зброї в попередній домовленості зазначених осіб не було.
Близько 2 години 00 хвилин 24 липня 2015 року ОСОБА_12 та невстановлена особа на ім`я ОСОБА_13 , перебуваючи біля розташованого в м. Одесі по вул. Дніпропетровська дорога будинку №108, побачили раніше не знайомого їм ОСОБА_6 , наявне майно у якого визначили в якості предмета злочинного посягання.
Назим іззаду підбіг до ОСОБА_6 та, фактично самостійно змінюючи домовленість з ОСОБА_12 , наніс удар рукою в голову потерпілому, після чого між ОСОБА_13 та ОСОБА_6 розпочалася бійка, в ході якої вони стали наносити один одному взаємні удари руками та ногами в різні частини тіла та в голову, від яких ОСОБА_6 впав на землю, після чого, лежачи на землі з метою самозахисту достав із кишені складаний ніж, яким став перед собою розмахувати.
Внаслідок вчинених дій ОСОБА_6 отримав безпосередньо від застосованого Назимом насильства визнані в якості легких тілесних ушкоджень, що призвели до короткочасного розладу здоров`я: два синці обличчя та різану рану лівої кисті руки.
Зазначені дії ОСОБА_12 підлягають перекваліфікації судом з ч.2 ст.187 КК України на ч.2 ст.186 цього ж Кодексу, як відкрите викрадення чужого майна, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
При призначенні покарання суд констатує про відсутність жодної із обставин, яка б пом`якшувала покарання, та визнає в якості обставини, що обтяжує покарання рецидив злочинів.
Окрім того, при призначенні покарання суд враховує дані про наявність у обвинуваченого власної сім`ї, з обов`язком утримання малолітньої дитини співмешканки, відсутність інших невідбутих кримінальних покарань, його посередні характеристики, публічне вибачення в суді перед потерпілим, відсутність від останнього будь-яких претензій майнового характеру, висловлені обвинуваченим наміри щодо дотримання в майбутньому власної правомірної поведінки, а також тривалий час його попереднього ув`язнення.
З урахуванням сукупності усіх вищевикладених висновків та даних про особу обвинуваченого, суд вважає можливим виправлення ОСОБА_20 без реального відбуття покарання у виді позбавлення волі, із встановленням іспитового строку максимальної тривалості, у зв`язку із чим, до нього слід застосувати положення ст.ст.75 і 76 КК України.
Долю долученого до матеріалів кримінального провадження речового доказу слід вирішити у відповідності з вимогами ст.100 КПК України.
Застосований до обвинуваченого запобіжний захід у вигляді тримання під вартою слід скасувати.
Керуючись ст.ст.368,374 КПК України, суд,
ОСОБА_12 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, призначивши покарання у виді позбавлення волі на строк 5 (п`ять) років.
На підставі ст.75 КК України ОСОБА_12 звільнити від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 (три) роки.
Відповідно до пунктів 1-2 ч.1 та п.2 ч.2 ст.76 цього ж кодексу зобов`язати ОСОБА_12 періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації та повідомляти даний орган про зміну місця проживання, роботи або навчання, не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
На підставі ч.5 ст.72 цього ж кодексу зарахувати ОСОБА_12 в строк відбутого покарання час його попереднього ув`язнення в період з 29 грудня 2015 року до моменту постановлення вироку, тобто 20 лютого 2017 року, у співвідношенні відповідності одного дня попереднього ув`язнення двом дням позбавлення волі.
Застосований до ОСОБА_12 запобіжний захід у вигляді триманні під вартою скасувати.
ОСОБА_12 звільнити з-під варти в залі суду.
Вирок може бути оскаржено до апеляційного суду Одеської області через Суворовський районний суд м. Одеси протягом 30 днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити учасникам судового розгляду.
Головуючий

ОСОБА_1