Дата документу Справа № 321/99/17
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/974/17 Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ст. 185 ч.3 КК УкраїниСуддя-доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
18 липня 2017 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участі секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

законного представника

неповнолітнього ОСОБА_7

захисника ОСОБА_8

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року, яким

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с.Роздол Михайлівського району Запорізької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

визнано винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.3 ст.185 КК України,

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком суду ОСОБА_9 засуджено за те, що він 06.12.2016 року приблизно о 10.00 год., знаходячись в смт. Пришиб Михайлівського району Запорізької області, діючи повторно, з корисливих мотивів, з умислом, направленим на таємне викрадення чужого майна, зі сторони проїзної частини, через хвіртку вхідних воріт, проник на огороджену по периметру територію домоволодіння АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_10 . Знаходячись на вказаній території, неповнолітній ОСОБА_9 пройшов до житлового будинку, де шляхом відчинення дверей, проник до вказаного приміщення, звідки таємно викрав ноутбук марки «ACER Aspire5253G» вартістю 3000 грн., в комплекті з зарядним пристроєм до нього, а також провідну комп`ютерну мишку марки А4 TECH модель ОР-620D вартістю 50 грн., що належать ОСОБА_10 . Після чого зник з місця події, спричинивши потерпілому ОСОБА_10 майнову шкоду на суму 3050 грн.

Дії ОСОБА_9 кваліфіковано за ч.3 ст.185 КК, як таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно, поєднана з проникненням у житло.

Йому призначено покарання у виді позбавлення волі на 3 роки. Відповідно до ч.1 ст.71 КК до покарання, призначеного за даний злочин, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Токмацького районного суду Запорізької області від 21.11.2016 року та остаточно визначено покарання у виді 3 років 1 місця позбавлення волі.

Вирішено питання про речові докази, початок строку відбування покарання, судові витрати.

В апеляційній скарзі обвинувачений, не оспорюючи обставин справи, доведеність вини і правову кваліфікацію своїх дій, просив зазначений вирок суду в частині призначеного покарання змінити, зменшивши загальний строк покарання до 2 років 2 місяців позбавлення волі.

Заслухавши доповідь судді, вислухавши обвинуваченого, його захисника та законного представника, які наполягали на задоволенні апеляційної скарги; з`ясувавши думку прокурора, який заперечив проти доводів і вимог апеляційної скарги, вважаючи за необхідне вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали справи і обговоривши доводи скарги, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до п.2 ч.1 ст.407 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право вирок суду змінити.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_9 у його вчиненні, кримінально-правова оцінка його діяння, а також вид призначеного покарання в апеляційному порядку не оскаржені. В зв`язку з чим, з огляду на положення ч.1 ст. 404 КПК вирок суду в цій частині не переглядався.

Вимагаючи зменшити загальний строк покарання обвинувачений виходив з того, що він повністю визнав свою вину, та щиро розкаявся, шкода у справі відшкодована, він є неповнолітньою особою, потерпілий не наполягав на суворому покаранні. Обвинувачений дав правдиві і об`єктивні пояснення на досудовому слідстві і в суді, сприяв встановленню об`єктивної істини у справі. Проте суд, хоч і взяв до уваги наведені пом`якшуючі покарання обставини, проте не розглянув питання про можливість призначення покарання із застосуванням ст.69 КК, призначивши покарання нижче від найнижчої межі. У зв`язку з чим, призначив занадто суворе покарання.

Проте з такими доводами і вимогами погодитись не можна з огляду на наступне.

Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне й достатнє для її виправлення і попередження нових злочинів. Виходячи з указаної мети й принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання повинно бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.

Мотивуючи своє рішення про призначення ОСОБА_9 покарання у виді позбавлення волі, суд з достатньою повнотою врахував, що обвинуваченим вчинено хоча і один епізод злочинної діяльності, проте він є тяжким злочином. Санкція статті, за якою обвинуваченого визнано винним, передбачає покарання лише у виді позбавлення волі від 3 років. Суд прийняв до уваги і повне визнання обвинуваченим своєї вини, і щире каяття. Не залишились поза увагою і відшкодування завданої шкоди, неповнолітній вік особи на час вчинення злочину, не наполягання потерпілого на суворому покаранні, співпраця обвинуваченого зі слідством і судом. З огляду на вищенаведені обставини, що пом`якшують покарання ОСОБА_9 , суд обґрунтовано призначив мінімально можливий розмір покарання, передбачений санкцією вчиненого злочину. Тому заперечення обвинуваченого про необґрунтованість обрання судом покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки є безпідставним.

Судова колегія, як і суд першої інстанції, не вбачає підстав для застосування при призначенні покарання положень ст.69 КК, оскільки застосування положень даної статті із призначенням покарання нижче від найнижчої межі обов`язково має відбуватись з урахуванням особи винного. Проте наявність у ОСОБА_9 двох непогашених судимостей і вчинення ним злочину в період іспитового строку лише через 15 днів від дня ухвалення іншого вироку за вчинення крадіжки та вчинення ОСОБА_9 даного злочину, який був вже третім протягом 2016 року, однозначно свідчать про підвищену суспільну небезпеку даної особи, наявність у ОСОБА_9 сталої схильності до вчинення ним корисливих злочинів.

Отже, підстав вважати покарання незаконним через неправильне застосування кримінального закону колегія суддів не убачає. Відтак вирок районного суду є законним і обґрунтованим, підстави для його скасування чи зміни відсутні.

Разом з тим, судова колегія вважає за необхідне відмітити, що суд першої інстанції всупереч вимогам п.2 ч.4 ст.374 КПК в резолютивній частині свого вироку не вирішив питання про залік досудового і судового тримання ОСОБА_9 під вартою. У зв`язку з чим вирок суду в цій частині підлягає зміні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.407, 418, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_9 задовольнити частково.

Вирок Веселівського районного суду Запорізької області від 29 березня 2017 року в цій справі доповнити рішенням про зарахування ОСОБА_9 на підставі ч.5 ст.72 КК (в редакції Закону N 838-VIII від 26.11.2015) часу його тримання під вартою з 09.12.2016 року (включно) по 20.06.2017 року (включно) з розрахунку, до якого одному дню тримання під вартою дорівнює два дні позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржена безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а обвинуваченим ОСОБА_9 , який тримається під вартою, в той же строк від дня отримання ним повного тексту даної ухвали суду.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3