07.07.2017
Провадження №1-кп/642/459/17
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

04 липня 2017 року колегія суддів Ленінського районного суду м. Харкова в складі:

головуючого судді - ОСОБА_1

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю: секретаря ОСОБА_4

прокурорів ОСОБА_5 , ОСОБА_6

захисників ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_10 , у скоєнні кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 110 ч.3, 258-3 ч.1 КК України, -

в с т а н о в и л а:

В провадженні Ленінського районного суду м. Харкова знаходиться кримінальна справа відносно ОСОБА_10 , яка обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 110, ч.1 ст. 258-3 КК України.
27.06.2017року захисником ОСОБА_9 було подане клопотання про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_10 з тримання під вартою на будь-який інший, не пов`язаний з триманням обвинуваченої під вартою.

В поданому клопотанні захисник зазначає, що ухвалою Ленінського районного суду м. Харкова від 27.05.2017 року було продовжено запобіжний захід у вигляді тримання під вартою ОСОБА_11 строком на 60 діб, тобто до 25.07.2017 року.
Відповідно до ч. 1 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого.
Сторона захисту вважає, що на даний час ризики, передбачені ст. 177 КПК України мінімальні та на даний час не має обставин, що переважують правило поваги до особистої свободи, а саме тільки існування обгрунтованої підозри не є підставою для продовження позбавлення свободи і судові органи мають навести інші підстави для продовження тримання під вартою ОСОБА_10 .
Відповідно до п.4 ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, кожен, кого позбавлено свободи внаслідок арешту або тримання під вартою, має право ініціювати провадження, в ході якого суд без зволікання встановлює законність затримання і приймає рішення про звільнення, якщо затримання є незаконним.
Відповідно до п.1 ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (Конвенція), ратифікованої Законом України від 17.07.1997 р. № 475/97 ВР, кожен має право на свободу та особисту недоторканість. Нікого не може бути позбавлено свободи, крім певних випадків та відповідно до процедури, встановленої законом. П. З ст. 5 Конвенції кожен, кого заарештовано або затримано згідно з положеннями підпункту "с" пункту 1 цієї статті, має негайно постати перед суддею чи іншою посадовою особою, якій закон надає право здійснювати судову владу, і йому має бути забезпечено розгляд справи судом упродовж розумного строку або звільнення під час провадження. Таке звільнення може бути обумовлене гарантіями з`явитися на судове засідання. Це ж положення відображено в ч. 4, 5 ст. 28 КПК України, а саме кримінальне провадження щодо особи, яка тримається під вартою - має бути здійснено невідкладно і розглянуто в суді першочергово. Кожен має право, щоб обвинувачення щодо нього в найкоротший строк або стало предметом судового розгляду, або щоб відповідне кримінальне провадження щодо нього було закрите.
З моменту ратифікації Конвенції Україна взяла на себе низку зобов`язань у сфері захисту прав людини. Серед них відповідно до статей 32, 46 Конвенції є визнання Україною юрисдикції Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ), яка поширюється на всі питання тлумачення і застосування Конвенції та протоколів до неї, а також виконання остаточних рішень ЄСПЛ у справах проти України. ч.4 ст.9 КПК України вказує, що у разі наявності, протиріччя норм КПК України міжнародному договору, застосовуються положення відповідного міжнародного договору.
В п. 48 рішення «Чеботар проти Молдови» (Сеbоtаrі v. Моldova), N 35615/06, від 13 листопада 2007 року вказується, що вимога обгрунтованої підозри є важливим елементом гарантії від свавільного арешту і затримання. Того факту, що підозра є добросовісною, недостатньо. Слова «обгрунтована підозра» означають наявність фактів або інформації, які могли б переконати об`єктивного спостерігача, що особа, можливо, вчинила злочин (дим.Fox, Campbell and Hartley v.the United Kingdom, judgment of 30 August 1990, Series A no.182, рр..16-17, 32). Суд підкреслює в цьому зв`язку, що за відсутності розумної підозри особу не може бути заарештовано або затримано з метою змусити його дати свідчення або свідчення проти інших осіб, або для виявлення фактів або інформації, які можуть служити для обгрунтування підозр щодо нього. В справі «Фокс, Кемпбелл і Хартлі проти Сполученого Королівства» (Fox, Campbell and Hartley v.the United Kingdom, judgment of 30 August 1990, п.32, Series A, N 182) вказується: «Ні попередні обвинувальні вироки семирічної давності двом із заявників за вчинення терористичних актів, ні той факт, що всі три заявника були допитані щодо конкретних терористичних актів в ході їх утримання під вартою, не могли без додаткових матеріалів переконати об`єктивного спостерігача в тому, що підозра була обґрунтованою» тим самим суд у даній справі підкреслив, що ніяка підозра, в тому числі і в терористичному акті не може бути підставою для взяття під варту, якщо вона належним чином не обґрунтована. Сам текст формулювання повідомлення про підозру не містить формулювання обвинувачення з посиланням на всі обставини кримінального правопорушення, що містили б склад злочину. Таким чином, лише посилання суду на стандартні підстави, зокрема щодо тяжкості інкримінованих правопорушень, не можуть бути самі по собі підставою для позбавлення свободи.
Всупереч вимогам ст. 94 КПК України, судом не зроблена оцінка щодо того, чи достатньо зібраних доказів у справі для висновку про наявність обгрунтованої підозри саме після спливу такого часу.
Відповідно до ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України), тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.
Відповідно до вимог ч. З ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСГІЛ, викладена у п 6 рішення від 06.11.2008 у справі «Єлоєв проти України») після спливу певного проміжку часу (досудового розслідування, судового розгляду) навіть обгрунтована підозра у вчиненні злочину не може бути єдиним виправданням тримання під вартою підозрюваного, обвинуваченого, а тому суду в разі задоволення клопотання про обрання або продовження терміну застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою необхідно чітко зазначити у судовому рішенні про наявність іншої підстави (підстав) або ризику, що передбачені ч. 1 ст. 177 КПК. Обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обгрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (п. 85 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10.02.2011).
Відповідно до п.1 ч.1 ППВСУ № 11 від 17.10.2014 Про деякі питання дотримання розумних строків розгляду судами цивільних, кримінальних справ і справ про адміністративні правопорушення При здійсненні правосуддя судам слід брати до уваги те. що відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на судовий розгляд своєї справи упродовж розумного строку.
Загальне положення щодо розумних строків у таких випадках викладено у правовій позиції ЄСПЛ в рішенні у справі «Харченко проти України», згідно з якою розумність строку тримання під вартою не може оцінюватися абстрактно. Вона має оцінюватися в кожному окремому випадку залежно від особливостей конкретної справи, причин, про які йдеться у рішеннях національних судів, переконливості аргументів заявника, викладених у його клопотанні про звільнення. Продовження тримання під вартою може бути виправдано тільки за наявності конкретного суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості" (п. 79 рішення ЄСПЛ у справі «Харченко проти України» від 10 лютого 2011 року).
У п.116 рішення ЄСПЛ від 12.03.2009 р. у справі «Вергельський проти України» зазначено: «розумність тривалості провадження має оцінюватися у світлі конкретних обставин справи та з урахуванням таких критеріїв, як складність справи, поведінка заявника та відповідних органів» При цьому ЄСПЛ зазначає, що відкладення розгляду справи, призначення і проведення експертизи, участь судді в розгляді інших справ, повернення кримінальної справи прокуророві з метою усунення допущених порушень кримінально- процесуального законодавства самі по собі не суперечать чинному законодавству, але не можуть призводити до порушення права особи на судочинство в розумний строк (рішення ЄСПЛ від 13.07Л983р. у справі «Цимерман і Штайген , проти Швейцарії»), не може також бути виправданням збільшення строків судового розгляду " відсутність достатньої кількості суддів та їх перевантаженість. Згідно з позицією ЄСПЛ Конвенція покладає на держави - учасниці обов`язок організувати свою судову систему таким чином, щоб суди мали змогу діяти відповідно до вимог п.1 ст.6 Конвенції, зокрема розглядати справи впродовж «розумного строку» (рішення від 06.09.2005р. у справі «Павлюлінець проти України»),
Вимоги оперативності розгляду кримінальних проваджень у справах, по яких підсудний тримається під вартою, грунтуються на підвищених вимогах до розумного строку розгляду (з урахуванням виключного ступеня обмеження права особи на свободу). Усталена правова позиція ЄСПЛ із зазначеного питання наведена у п.90 рішення у справі «Тодоров проти України»: «Суд також зазначає, що протягом усього кримінального провадження заявник у цій справі тримався під у вартою, що вимагало від державних органів, які розглядали справу, особливу сумлінність у здійсненні правосуддя без затримок (див. наприклад, п. 83 рішення у справі «Смірнова проти Росії» (Smirnova v.Russia) та п.31 рішення від 31.01.2006 року у справі «Юртаєв проти України» (Yurtatev v. Ukraine).
Підвищені вимоги до судового розгляду кримінальних справ у порядку КПК України ґрунтуються на існуючій практиці ЄСПЛ та мають враховуватися судами з огляду на положення ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006р. Оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необгрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою.
В даній справі розумність строку тримання під вартою вже давно порушена, оскільки жодних нових доказів, які б підтверджували вину за цей час не встановлено, а можливості їх отримати вичерпані. Також до клопотання слідчого не додано жодного суттєвого доказу який би підтверджував пред`явлення обгрунтованої підозри, не кажучи вже про тримання особи під вартою.
Відповідно до Листа Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ № 1-1640/0/4-13 від 15.10.2013 Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України, слідчому судді, суду при розгляді відповідного клопотання слід ретельно перевіряти достовірність підстав для його задоволення, оскільки одним із найбільш частих порушень прав людини, визнаних ЄСПЛ у справах проти України, є необгрунтоване ухвалення судами рішень про продовження строку тримання підозрюваного, обвинуваченого під вартою, а також те, що можливість застосування запобіжних заходів, альтернативних триманню під вартою у багатьох випадках навіть не розглядалася.
Таким чином, обгрунтування доцільності зміни запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою повинно відповідати ризикам та обставинам, що передбачені статті 177 - 178 КПК, України у їх зіставленні з конкретними фактами, встановленими учасниками судового провадження, а саме:
В даний час відпали будь-які ризики зазначені в ч.1 ст. 177 КПК України, а саме:
По-перше, ОСОБА_10 не має будь-якого наміру переховуватися від суду.
Прецедентне право Конвенції сформулювало чотири базових причини для відмови у звільненні під заставу: а) ризик того, що підсудний не з`явиться в судове засідання; б) ризик того, що підсудний вживатиме заходів для запобігання відправленню правосуддя; в) скоїть інші правопорушення; г) стане причиною порушення громадського порядку (Tiron v. Romania (Тирон проти Румунії) § 37; Smirnova v. Russia (Смирнова проти Росії). 59; Piruzyan v Armenia (Пірузян проти Вірменії), § 94).
Ризик втечі підозрюваного не може бути встановлений лише на основі суворості можливого вироку. Оцінка такого ризику має проводитись з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити існування ризику втечі або вказати, що вона маловірогідна і необхідність в утриманні під вартою відсутня (Panchenko v Russia (Панченко проти Росії), § 106).
Ризик втечі має оцінюватися у світлі факторів, пов`язаних з характером особи, моральністю, місцем проживання, родом занять, майновим станом, сімейними зв`язками та усіма видами зв`язку з країною, в якій така особа піддається кримінальному переслідуванню (Becciev v Moldova (Бекчиєв проти Молдови) § 58).
Ризик втечі не виникає лише за відсутності постійного місця проживання (Sulaoja Estonia (Сулаоя проти Естонії), § 64). (А у рішенні суду першої інстанції зроблено інший висновок)
Ризик втечі зменшується зі збігом часу, проведеного під вартою (Neumeister v Austria (Ноймайстер проти Австрії), § 10).
У той час як серйозність покарання є релевантною обставиною в оцінці ризику того що обвинувачений може втекти, тяжкість обвинувачення не може сама по собі служити виправданням тривалого попереднього ув`язнення особи (Idalov v Russia (Ідалов проти Росії) [ВП], § 145; Garycki v Poland (Гарицький проти Польщі), § 47, 6 лютого 2007 року: Chraidi v Germany (Храїді проти Німеччини)§ 40; Ilijkov v Bulgaria (Ілійков проти Болгарії §§80-81).
Хоча загалом вираз «стан доказів» може бути важливим фактором, що свідчить наявність в минулому і зараз серйозних ознак вини, сам по собі він не може служити виправданням тривалого тримання під вартою ( Dereci v Turkey (Дереджі проти Турречини §38).
По-друге, ОСОБА_10 позбавлений можливості знищити, сховати або спотворити будь- які із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення, так як всі речові докази, які мають суттєве значенні справи були вилучені.
По-третє, ОСОБА_10 не має потреби незаконно впливати на потерпілих, свідків так як зазначених осіб було допитано. Ризик тиску на свідків може бути визнано на початкових стадіях процесу (Jarzynski v Poland (Яжинський проти Польщі) § 43).
По-четверте, ОСОБА_10 не має необхідності перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином. Зазначений ризик є неконкретним і не підтверджується будь- якими доказами.
По-п`яте, ОСОБА_10 не збирається вчиняти інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, в якому підозрюється, оскільки він є раніше не судимим, цей ризик не доведено стороною обвинувачення.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини «Калашник проти Росії» тримання під партою до вирішення питання про винність особи не має бути «загальним правилом», і слід виходити з презумпції залишення обвинуваченого на свободі. Якщо законом встановлено презумпцію щодо обставин, які стосуються підстав тримання під вартою, має бути, крім того, переконливо доведена наявність конкретних обставин, які переважують правило поваги до особистої свободи.
Таким чином, враховуючи вищевикладене, немає підстав в даний час стверджувати, про існування всіх зазначених ризиків, передбачених ч.1 ст. 177 КІЖ України, на запобігання яким спрямоване застосування виняткового запобіжного заходу - тримання під вартою.
Однак, враховуючи те, що деякі з ризиків можуть мати місце під час судового розгляду, однак вони не можуть впливати на доцільність саме тримання під вартою, і можливо застосувати до обвинуваченої ОСОБА_10 більш м`який запобіжний захід не пов`язаний із позбавленням волі.
У справі «Белевицький проти Росії» (скарга № 72967/01 1 березня 2007 р.) Європейський Суд зазначає, що єдиною підставою для продовження терміну тримання заявника під вартою було, та обставина, що йому було пред`явлено звинувачення у вчиненні кримінально караного діяння, кваліфікованого як особливо тяжкий злочин, одна тільки небезпека якого була визнана достатньою підставою для утримання його під вартою в якості запобіжного заходу (див., зокрема, пункти 21 і 23 цієї постанови). Що стосується тієї обставини, що національні органи влади при обранні запобіжного заходу у відношенні заявника виходячи із тяжкості пред`явленого йому звинувачення як єдиного і вирішального чинника, враховуються при обранні запобіжного заходу, Європейський Суд неодноразово ухвалював, що, хоча суворість покарання, передбаченого за скоєний злочин, є важливим елементом при оцінці можливості того, що обвинувачений сховається від правосуддя або повторно вчинить злочин, необхідність продовження терміну позбавлення волі не може бути оцінена суто з абстрактної точки зору, беручи до уваги тільки тяжкість скоєного злочину. Не може продовження терміну утримання обвинуваченого під вартою бути застосовано і з тієї причини, що у справі очікується призначення покарання у вигляді позбавлення свободи (див. згадуване вище постанову Європейського Суду у справі «Панченко проти Росії», § 102; постанову Європейського Суду від 26 липня 2001 р у справі «Ілійков проти Болгарії »[Ilijkov v Виlgaria], скарга № 33977/96, § 81; постанову Європейського Суду від 26 червня 1991 року, за справі «Летел`є проти Франції» [Letellier v. France], серія «А», скарга № 207, § 51). Це особливо правильно в російській правовій системі, де правова кваліфікація обставин справи - і тим самим термін покарання, яке може бути призначене заявнику, - визначається державним обвинуваченням без судової перевірки питання про те, обгрунтовують чи зібрані у справі докази розумне припущення, що заявник здійснив інкримінований злочин (див. постанову Європейського Суду від 8 листопада 2005 у справі «Худойоров проти Росії », скарга № 6847/02, § 180). 102. У цій справі суди відмовилися взяти до уваги будь-які конкретні обставини, наведені заявником і його адвокатами в клопотаннях про зміну запобіжного заходу, обраного щодо заявника, на іншу, не пов`язану з позбавленням волі. Суди виходили з того, що тяжкість пред`явленого заявнику обвинувачення мала таке переважаюче значення, що заявник не міг бути звільнений з-під варти з огляду на будь-які інші обставини (див., наприклад, визначення Московського міського суду, процитованого пункті 23 цієї постанови). Європейський Суд знову підтверджує, що будь-яка система, яка передбачає обов`язковість обрання щодо обвинуваченого запобіжного заходу у вигляді взяття під варту до і під час суду, як така вступає в протиріччя з пунктом 3 статті 5 Конвенції, при тому, що на національній владі лежить обов`язок встановити продемонструвати наявність конкретних обставин, переважують правило про повагу свободи особистості (див. постанову Європейського Суду від 7 квітня 2005 у справі «Рохліна проти Росії», скарга № 54071/00, § 67, з додатковими посиланнями). У цій справі національна влада не вказала жодних конкретних обставин в обгрунтування постанов про обрання запобіжного заходу у вигляді взяття під варту.
З огляду на положення ст.2 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», а також на ст. 9 Кримінально процесуального кодексу України, де вказано, що під час кримінального провадження суд, слідчий суддя, прокурор, керівник органу досудового розслідування, слідчий, інші посадові особи органів державної влади зобов`язані неухильно додержуватися вимог Конституції України, цьго Кодексу, міжнародних договорів, згода на обовязковість яких надана Верховною Радою України, вимог інших актів законодавства, вбачається обов`язковість виконання рішень Європейського суду з прав людини.
Беручи до уваги те, що ОСОБА_10 раніше не судима, до кримінальної відповідальності не притягувалась, а пред`явлена підозра не обґрунтована та не підтверджена належними і достатніми доказами, вважаю утримання ОСОБА_10 не обгрунтованим, адже жоден ризик передбачений ст. 177 КК України не доведений.
Між тим, згідно практики Європейського суду з прав людини, суд своїм рішенням повинен забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересі. Забезпечення таких стандартів, як підкреслює Європейський суд з прав людини, вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушь цінностей суспільства.
Виходячи з зазначеного та оцінюючи в сукупності обставини вчиненого правопорушення, вважаю, що прокурор та слідчий не довели суду належним чином обгрунтованість тримання особи під вартою такий довгий термін, та зважаючи на дані про його особу, вказаний запобіжний захід невмотивовано жорстоким. Метою застосування запобіжного заходу відповідно до ст. 177 КПК України можливість підозрюваного: 1) переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду 2) знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення 3) незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому кримінальному провадженні 4) перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; 5) вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення у якому підозрюється, обвинувачується.
Відповідно до ст. 178 КПК України при обранні запобіжного заходу суд має спиратися на такі обставини: 1) вагомість наявних доказів про вчинення підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; 2) тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання підозрюваного, обвинуваченого винуватим кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він підозрюється, обвинувачується; 3) вік та стан здоров`я підозрюваного, обвинуваченого; 4) міцність соціальних зв`язків підозрюваного, обвинуваченого в місці його постійного проживання, у тому числі наявність в нього родини й утриманців; 5) наявність у підозрюваного, обвинуваченого постійного місця роботи або навчання; 6) репутацію підозрюваного, обвинуваченого 7) майновий стан підозрюваного, обвинуваченого; 8) наявність судимостей у підозрюваного, обвинуваченого; 9) дотримання підозрюваним, обвинуваченим умов застосованих запобіжних заходів, якщо вони застосовувалися до нього раніше; 10) наявність повідомлення особі про підозру у вчиненні іншого кримінального правопорушення; 11) розмір майнової шкоди, у завданні якої підозрюється, обвинувачується особа, або розмір доходу, в отриманні якого внаслідок вчинення кримінального правопорушення підозрюється, обвинувачується особа, а також вагомість наявних доказів, якими обгрунтовуються відповідні обставини.
Згідно із ст. 8 Конституції України, в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно- правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується. Відповідно до статті 9 Конституції України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства України. Укладення міжнародних договорів, які суперечать Конституції України, можливе лише після внесення відповідних змін до Конституції України. У відповідності до статті 29 Конституції України, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та порядку, встановлених законом.
Тому, на думку захисника ОСОБА_9 буде доцільним буде дослідити можливість обрання запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту, застави чи особистого зобов`язання.
В судове засідання, призначене на 04.07.2017 року захисник ОСОБА_9 не з`явися у зв`язку з перебуванням у відпустці.
Прокурори ОСОБА_6 та ОСОБА_5 проти задоволення клопотання заперечували, зазначивши, що питання обгрунтованності підозри було досліджено слідчим суддею під час обрання та продовження ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою під час досудового розгляду у кримінальному провадженні. Що обвинувачена, перебуваючи на свободі зможе незаконно впливати на свідків, оскільки судом було допитана лише двох свідків сторони обвинувачення, що ОСОБА_10 може переховуватися від суду, виїхати за межу України, та що ризики, які були враховані судом при продовженні ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, нових обставин для зміни запобіжного заходу стосовно обвинуваченої стороною захисту надано не було
Захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , а також обвинувачена ОСОБА_10 підтримали клопотання захисника ОСОБА_9 .
Суд, заслухавши думку учасників процесу, дійшов наступного висновку.
Відповідно до частин 1 та 2 ст. 331 КПК України під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого. Вирішення питання судом щодо запобіжного заходу відбувається в порядку, передбаченому главою 18 цього Кодексу.
Європейський суд з прав людини неодноразово підкреслював, що наявність підстав для тримання осіб під вартою має оцінюватися в кожному кримінальному провадженні з урахування конкретних обставин. Тримання осіб під вартою може бути виправдано за наявності ознак того, що цього вимагають справжні інтереси суспільства які незважаючи на існування презумпції невинуватості переважають інтереси забезпечення поваги до особистої свободи.
При розгляді питання про доцільність тримання осіб під вартою судовий орган повинен брати до уваги факти які можуть мати відношення до справи: характер «обставини» і тяжкість передбачуваного злочину, обґрунтованість доказів того, що саме ця особа вчинила злочин, покарання яке можливо буде призначене в результаті засудження, характер, минуле, особисті та соціальні обставини життя особи, його зв`язки з суспільством.
Аналогічні відображення принципів вирішення питання застосування щодо особи запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою міститься в положеннях ст.ст. 177, 178, 183 КПК України.
Так, згідно ч.1 ст.178 КПК України при вирішенні питання про обрання, продовження строку запобіжного заходу, крім наявності ризиків, зазначених у статті 177 цього Кодексу, суд на підставі наданих сторонами кримінального провадження матеріалів зобов`язаний оцінити в сукупності всі обставини, зокрема тяжкість покарання, що загрожує відповідній особі у разі визнання винуватим у кримінальному правопорушенні, у вчиненні якого він обвинувачується, вагомість наявних доказів про вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення.
Також, практика Європейського суду з прав людини свідчить про те, що рішення суду повинно забезпечити не тільки права підозрюваного, а й високі стандарти охорони загальносуспільних прав та інтересів, що вимагає від суду більшої суворості в оцінці порушень цінностей суспільства
Відповідно до ч. 5 ст. 176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки, домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчиненні злочинів, передбачених статтями 109-1141, 258- 258-5, 260, 261 Кримінального Кодексу України.
Так, ОСОБА_10 обвинувачується у вчиненні злочинів, передбачених ст.ст. 110 ч.3, 258-3 ч.1 КК України, які у відповідності до положень статті 12 КК України є особливо тяжкими злочинами, а санкція ч. 3 ст. 110 КК України, зокрема передбачає покарання у виді довічного позбавлення волі.
Колегія суддів вважає, що ризики, передбачені п.п. 1,4 ч.1 ст.177 КПК України, які були враховані судом при обранні ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не змінилися, продовжують існувати , оскільки судовий розгляд даного кримінального провадження лише розпочався, більшість свідків сторони обвинувачення та захисту судом допитані не були, у зв`язку з чим у разі обрання Штепі більш м`якого запобіжного заходу, не пов`язаного з триманням під вартою, остання може переховуватись від суду, виїхати за межі України з огляду на міру покарання у разі визнання її винуватості.
Таким чином суд вважає, що підстави для зміни обвинуваченій запобіжного заходу на більш м`який, не пов`язаний з триманням під вартою, відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 176-178, 331, 371-372, 376 КПК України,-

У х в а л и л а :

В задоволенні клопотання захисника ОСОБА_9 про зміну запобіжного заходу відносно обвинуваченої ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає , однак заперечення проти цієї ухвали можуть бути включенні до апеляційної скарги на судове рішення, передбачене ч.1 ст. 392 КПК України.

Головуючий суддя ОСОБА_1

судді ОСОБА_2

ОСОБА_3