АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11-cc/796/3048/2017 Слідчий суддя в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Категорія: ст. 170 КПК Доповідач: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 червня 2017 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора ОСОБА_6 ,

представника власника майна ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 представника ОСОБА_9 на ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року,
ВСТАНОВИЛА:

Цією ухвалою задоволено клопотання старшого детектива Національного бюро Першого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_10 , погоджене із прокурором відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_11 та накладено арешт на майно ОСОБА_9 , а саме: земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:008:1311 шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження майном власником, або третіми особами; квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження майном власником, або третіми особами; автомобіль марки Citroen моделі СХ, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 шляхом позбавлення права відчуження, розпорядження, користування та фактичного вилучення рухомого майна.

Згідно ухвали суду першої інстанції, при вирішенні питання про накладення арешту на майно, слідчий суддя прийшов до висновку про наявність підстав для його накладення з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.

Не погоджуючись з таким рішенням слідчого судді, представник ОСОБА_9 адвокат ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій обґрунтовуючи поважність пропущення строку на апеляційне оскарження, посилаючись на незаконність, необґрунтованість та невмотивованість ухвали слідчого судді, просить скасувати цю ухвалу та постановити нову, якою відмовити у задоволенні клопотання детектива.

В обґрунтування поважності пропуску строку на оскарження, представник зазначає, що копія вищевказаної ухвали слідчого судді отримана ним на запит про надання інформації від детектива НАБ України лише 25.05.2017 року.

Мотивуючи апеляційні вимоги зазначає, що оскаржувана ухвала постановлена слідчим суддею без належного об`єктивного з`ясування обставин кримінального провадження. Крім того, слідчий суддя, в порушення вимог п. 5 ч. 2 ст. 173 КПК України, не оцінив розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження та провів розгляд вказаного клопотання у закритому засіданні, чим обмежив підозрюваного та його захисників на надання доказів щодо спростування обґрунтованості повідомлення по підозру.

Також апелянт зазначає, що 24.04.2017 року, відповідно до договору купівлі-продажу квартири ОСОБА_9 передав ОСОБА_12 квартиру АДРЕСА_3 . Відносно земельної ділянки, представник зазначив, що вона була придбана ОСОБА_13 04.07.2012 року, а шлюб укладений між ОСОБА_9 та ОСОБА_14 18.12.2015 року, а відтає не є спільною сумісною власністю, а належить тільки ОСОБА_14 .

Заслухавши доповідь судді, пояснення представника власника майна, який підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити в повному обсязі, пояснення прокурора, який заперечував проти задоволення апеляційної скарги та просив ухвалу слідчого судді залишити без змін, перевіривши та обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши матеріали судового провадження, колегія суддів приходить до наступних висновків.

У відповідності до абз. 2 ч. 3 ст. 395 КПК України, якщо ухвалу слідчого судді було постановлено без виклику особи, яка її оскаржує, що в даному випадку мало місце, то строк апеляційного оскарження для такої особи обчислюється з дня отримання нею копії судового рішення.

З матеріалів вбачається, що клопотання слідчого про арешт майна було розглянуто слідчим суддею 10.05.2017 року без участі власника майна, а відомості щодо отримання ним копії оскаржуваної ухвали у справі відсутні. Копія вищевказаної ухвали слідчого судді отримана ним на запит про надання інформації від детектива НАБ України лише 25.05.2017 року. З апеляційною скаргою адвокат ОСОБА_8 звернувся 29.05.2017 року, тобто в межах визначеного законом п`ятиденного строку. За таких обставин строк на апеляційне оскарження не пропущено, а тому не підлягає поновленню.

Що стосується безпосередньо апеляційної скарги, то слід звернути увагу на такі обставини.

Як вбачається з матеріалів провадження, Першим відділом третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів Національного антикорупційного бюро України здійснюється досудове розслідування в рамках кримінального провадження, внесеного до Єдиного державного реєстру досудових розслідувань за № 0002089 від 11.08.02016 року за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 1 ст. 14, ч. 2 ст.375, ч. 3 ст. 369-2, ч. 2 ст. 354, ч. 4 ст. 358 КК України.
Органами досудового розслідування встановлено, що ОСОБА_9 , перебуваючи на посаді судді Кіровського районного суду м. Дніпропетровська, будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, за попередньою змовою з суддею того ж суду ОСОБА_15 , поєднуючи з вимаганням, отримав під ОСОБА_16 неправомірну вигоду за постановлення з використанням наданої йому судової влади обвинувального вироку відносно підсудних ОСОБА_16 та ОСОБА_17 зі звільненням їх від відбування покарання з випробуванням або ж ухвалення постанови про звільнення їх від кримінальної відповідальності і закриття кримінальної справи у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Крім того, суддя ОСОБА_9 , поєднуючи з вимаганням, одержав через ОСОБА_15 від ОСОБА_16 неправомірну вигоду для себе за здійснення впливу на працівників прокуратури, яким відповідно до КПК України (1960 року) надано право змінити обвинувачення в суді, з метою зміни обвинувачення у кримінальній справі стосовно ОСОБА_18 та ОСОБА_17 , що перебувала у нього на розгляді, а також за здійснення впливу на повноважених прокурорів з метою не оскарження ними до суду апеляційної інстанції постановленого ним кінцевого рішення у кримінальній справі.
20.04.2017 року ОСОБА_9 повідомлено про підозру у вчинені кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 368, ч. 3 ст. 369-2 КК України.
04.05.2017 року старший детектив Національного бюро Першого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_10 , за погодженням із прокурором відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_11 звернувся до Солом`янського районного суду міста Києва з клопотанням про накладення арешту на майно ОСОБА_9 ..

10.05.2017 року ухвалою слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва вказане клопотання детектива було задоволено.

Задовольняючи дане клопотання, внесене в рамках кримінального провадження № 0002089, слідчий суддя, як вбачається з журналу судового засідання, заслухав пояснення детектива ОСОБА_10 та, дослідивши матеріали, додані до клопотання, прийшов до висновку, що існують достатні правові підстави для накладення арешту на вказане майно, з огляду на наявність обґрунтованої підозри у вчиненні ОСОБА_9 особливо тяжкого злочину, з метою виконання завдання арешту майна, яке полягає у запобіганні можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення та допускається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання.
Колегія суддів частково погоджується з таким рішенням слідчого судді зогляду на такі обставини.

При застосуванні заходів забезпечення кримінального провадження слідчий суддя повинен діяти у відповідності до вимог КПК України та судовою процедурою гарантувати дотримання прав, свобод та законних інтересів осіб, а також умов, за яких жодна особа не була б піддана необґрунтованому процесуальному обмеженню.

Зокрема, при вирішенні питання про арешт майна для прийняття законного та справедливого рішення слідчий суддя, згідно ст. ст. 94, 132, 173 КПК України, повинен врахувати правову підставу для арешту майна, можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні або застосування щодо нього конфіскації, в тому числі і спеціальної, наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження, а також наслідки арешту майна для підозрюваного, третіх осіб.

Відповідні дані мають міститися і у клопотанні слідчого чи прокурора, який звертається з проханням арештувати майно, оскільки відповідно до ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, будь-яке обмеження права власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження, повинен обґрунтувати свою ініціативу з посиланням на норми закону.

У кожному конкретному кримінальному провадженні слідчий суддя, застосовуючи вид обтяження, в даному випадку арешт майна, має неухильно дотримуватись вимог закону. При накладенні арешту на майно слідчий суддя має обов`язково переконатися в наявності доказів на підтвердження вчинення кримінального правопорушення. При цьому закон не вимагає аби вони були повними та достатніми на цій стадії кримінального провадження, однак вони мають бути такими, щоб слідчий суддя був впевнений у тому, що дані докази можуть дати підстави для пред`явлення обґрунтованої підозри у вчиненні того чи іншого злочину. Крім того, наявність доказів у кримінальному провадженні має давати слідчому судді впевненість у тому, що в даному кримінальному провадженні необхідно накласти вид обмеження з метою уникнення негативних наслідків.

Відповідно до ч. 2 ст. 170 КПК України арешт майна допускається з метою забезпечення:

1) збереження речових доказів;

2) спеціальної конфіскації;

3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи;

4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.

Відповідно до ч. 5 ст. 170 КПК України з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання, арешт накладається на майно підозрюваного, обвинуваченого, засудженого або юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, за наявності достатніх підстав вважати, що суд у випадках, передбачених Кримінальним кодексом України, може призначити покарання у виді конфіскації майна або застосувати до юридичної особи захід кримінально-правового характеру у виді конфіскації майна.

Відповідно до п. 2,3 ч. 2 ст. 171 КПК України, у клопотання про арешт майна серед іншого повинно бути зазначено перелік і види майна, що належить арештувати та документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним.

З матеріалів, доданих детективом до клопотання слідчий суддя прийшов до висновку, що квартира АДРЕСА_3 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01, належить на праві приватної власності ОСОБА_9 . Для підтвердження вказаних даних, органом досудового розслідування надано до суду першої інстанції копію інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державно реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.02.2017 року. Згідно вказаної довідки вищезазначена квартира належить на праві власності ОСОБА_9 .

Разом з тим зі змісту апеляційної скарги вбачається, що квартира АДРЕСА_3 , згідно договору купівлі-продажу від 24.04.2017 року (клопотання про арешт майна направлено до суду 03.05.2017 року), передана у власність ОСОБА_12 . Для підтвердження вказаних даних стороною захисту у судовому засіданні надано копію вказаного договору та витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності.

Враховуючи, що матеріали провадження не містять відомостей стосовного того, що власник арештованої квартири ОСОБА_12 є підозрюваною у даному кримінальному провадженні, а відтак накладення арешту на квартиру, набуту нею до ініціювання органом досудового розслідування клопотання про арешт майна, з метою забезпечення конфіскації майна кримінальним процесуальним законом не допускається.

З аналізу вищенаведеного колегія суддів приходить до висновку, що органом досудового розслідування надано слідчому судді відомості стосовно права власності на об`єкт нерухомості, які станом на час розгляду клопотання не відповідали дійсності, що призвело до постановлення незаконного рішення в цій частині.

Що стосується накладення арешту на земельну ділянку, колегія суддів приходить до наступних висновків.

З інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державно реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна від 08.02.2017 року вбачається, що ОСОБА_19 (в подальшому ОСОБА_14 ) отримала земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:008:1311 на підставі договору купівлі-продажу від 04.07.2012 року.

Орган досудового розслідування звернувся до суду з клопотанням про накладення арешту на вказаний об`єкт нерухомості з тих підстав, що земельна ділянка, набута ОСОБА_9 та ОСОБА_14 за період проживання однією сім`єю, перебуває у спільній сумісній власності подружжя, а відтак на нього може бути накладено арешт.

Поряд з тим, зі змісту апеляційної скарги та доданих до неї матеріалів вбачається, що шлюб між ОСОБА_9 та ОСОБА_20 укладено 18.12.2015 року, тобто після набуття права власності на земельну ділянку, а відтак, в силу положень ч. 1 ст. 35 Сімейного кодексу України вказане майно є особистою приватною власністю ОСОБА_14 .

За таких обставин накладення арешту на майно, що належить ОСОБА_14 на праві приватної власності з вказаних підстав не відповідає вимогам кримінального процесуального закону.

Разом з цим, з огляду на обставини вчинення кримінального правопорушення, матеріали провадження, додані до клопотання слідчого, які обґрунтовують необхідність накладення арешту на майно, колегія суддів приходить до висновку, що накладення арешту на автомобіль, що належить ОСОБА_14 є законним і його незастосування може призвести до подальшого незаконного відчуження транспортного засобу.

Крім того, матеріали провадження свідчать, що на цьому етапі кримінального провадження потреби досудового розслідування виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна з метою забезпечення кримінального провадження, а слідчий суддя на даній стадії не вправі вирішувати ті питання, які повинен вирішувати суд при розгляді кримінального провадження по суті, тобто не вправі оцінювати докази з точки зору їх достатності і допустимості для встановлення вини чи її відсутності у фізичної або юридичної особи за вчинення злочину, а лише зобов`язаний на підставі розумної оцінки сукупності отриманих доказів визначити, що причетність тієї чи іншої особи до вчинення кримінального правопорушення є вірогідною та достатньою для застосування щодо неї заходів забезпечення кримінального провадження, одним із яких і є накладення арешту на майно.

Таким чином, колегія суддів вважає, що у відповідності до вимог ст. ст. 132, 170 173 КПК України, необхідно накласти арешт на транспортний засіб, враховуючи і наслідки від вжиття такого заходу забезпечення кримінального провадження для інших осіб та забезпечивши своїм рішенням розумність і співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження.

Одночасно, колегія суддів не погоджується з висновками слідчого судді щодо накладення арешту шляхом позбавлення власника права на користування та фактичного вилучення транспортного засобу.

Відповідно до ч. 4 ст. 173 КПК України, у разі задоволення клопотання про арешт майна, слідчий суддя, суд застосовує найменш обтяжливий спосіб арешту майна. При цьому, в ухвалі зазначається заборона, обмеження розпоряджатися або користуватися майном у разі їх передбачення та вказівку на таке майно.

В даному випадку, арешт накладається з метою забезпечення конфіскації майна як виду покарання. Вказане свідчить, що на даному етапі досудового розслідування потреби досудового розслідування не виправдовують таке втручання у права та інтереси власника майна як позбавлення права користування. Для досягнення завдань такого заходу забезпечення кримінального провадження як арешт майна з даних підстав достатнім буде позбавлення права лише розпоряджатися транспортним засобом, що не передбачає вилучення арештованого майна із користування власника.

За таких обставин колегія суддів приходить до висновку, що позбавлення права користування та фактичне вилучення транспортного засобу буде надмірним втручанням в права та інтереси власника майна і не є виправданим на даному етапі досудового розслідування.

Зважаючи на викладене, апеляційна скарга представника ОСОБА_9 підлягає частковому задоволенню, ухвала слідчого судді скасуванню з постановленням нової ухвали про часткове задоволення клопотання детектива про арешт майна.

Керуючись ст. ст. 170, 171, 173, 309, 376, 404, 405, 407, 422 КПК України, колегія суддів

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу адвоката ОСОБА_8 представника ОСОБА_9 задовольнити частково.
Ухвалу слідчого судді Солом`янського районного суду міста Києва від 10 травня 2017 року, якою задоволено клопотання старшого детектива Національного бюро Першого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_10 , погоджене із прокурором відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_11 та накладено арешт на майно ОСОБА_9 , а саме: земельну ділянку за адресою: АДРЕСА_1 , кадастровий номер :02:008:1311 шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження майном власником, або третіми особами; квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_2 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 01 шляхом позбавлення права на відчуження та розпорядження майном власником, або третіми особами; автомобіль марки Citroen моделі СХ, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 шляхом позбавлення права відчуження, розпорядження, користування та фактичного вилучення рухомого майна скасувати.
Постановити нову ухвалу, якою клопотання старшого детектива Національного бюро Першого відділу детективів Третього підрозділу детективів Головного підрозділу детективів ОСОБА_10 , погоджене із прокурором відділу Спеціалізованої антикорупційної прокуратури ОСОБА_11 про накладення арешту на майно ОСОБА_9 задовольнити частково.

Накласти арешт на автомобіль марки Citroen моделі СХ, номер кузова НОМЕР_1 , державний номер НОМЕР_2 , що належить на праві власності ОСОБА_9 , шляхом позбавлення права відчуження та розпорядження вказаним автомобілем.

В задоволенні клопотання в іншій частині відмовити.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення є остаточною і оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

____________________ _______________________ ____________________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4