Справа № 353/771/16-к
Провадження № 11-кп/779/218/2017
Категорія ч. 3 ст. 185 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04 травня 2017 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області в складі:

суддів ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з участю секретаря ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , на вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2017 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_1 , жителя АДРЕСА_2 , з неповною середньою освітою, українця, громадянина України, раніше не судимого, який працює на приватному сільськогосподарському господарстві, одруженого, має на утриманні малолітню дитину

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання із застосуванням ст. 69 КК України у виді арешту строком на шість місяців,

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця та зареєстрованого в АДРЕСА_3 , жителя АДРЕСА_1 , який працює на приватному сільськогосподарському господарстві, що має на утриманні п`ятьох малолітніх дітей, одруженого, з неповною середньою освітою, українця, громадянина України, раніше судимого: 22.03.2016 року Тлумацьким районним судом за ч. 1 ст. 289 КК України до трьох років обмеження волі із застосуванням ст. 75 КК України та встановленням іспитового строку терміном два роки,

визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді трьох років позбавлення волі; на підставі ст.ст. 71, 72 КК України до призначеного покарання частково приєднано покарання призначене за попереднім вироком Тлумацького районного суду від 22.03.2016 року та остаточно призначено покарання за сукупністю вироків три роки шість місяців позбавлення волі.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів, відповідно до ст. 100 КПК України,

з участю прокурора ОСОБА_9

захисника ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , не оспорює фактичні обставини справи та доведеність вини останнього у вчинені інкримінованого йому кримінального правопорушення, свою незгоду висловив в частині призначеного судом покарання. Апелянт просить вирок суду змінити, пом`якшити ОСОБА_7 покарання, а саме застосувати норму ст. 69 КК України. Апелянт вважає, що наявність кількох пом`якшуючих обставин, встановлених судом першої інстанції, зокрема, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, добровільне відшкодування шкоди, а також те, що обвинувачений займається суспільно-корисною працею, за місцем мешкання характеризується позитивно, має на утриманні п`ятьох малолітніх дітей та непрацездатну дружину, а також усвідомлення обвинуваченим суспільну небезпечність своїх діянь, є достатнім, на думку апелянта, для призначення ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, визначеної у санкції ч. 3 ст. 185 КК України.

Заслухавши доповідь судді, думку учасників судового провадження, обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить задовольнити частково, вирок суду в частині призначеного ОСОБА_7 покарання змінити, з наступних підстав.

Судом встановлено, що ОСОБА_8 та ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб вчинили таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням в інше приміщення, за наступних обставин.

28.07.2016 року приблизно о 17:00 год. ОСОБА_8 діючи умисно, за попередньою змовою з ОСОБА_7 , з корисливих спонукань, та з метою особистого збагачення, під`їхали на підводі до господарства потерпілої ОСОБА_10 , що знаходиться в АДРЕСА_4 . Після цього, ОСОБА_8 , діючи за попередньою змовою із ОСОБА_7 , проникли на територію подвір`я потерпілої ОСОБА_10 , де переконавшись у відсутності власника та сторонніх осіб, і що за їх діями ніхто не спостерігає, шляхом відважування металевої скоби навісного замка проникли у підсобне приміщення господарства, та усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи довести їх до кінця, таємно викрали металеву пічку-буржуйку, бувшу у вжитку, вартістю 300 гривень, яку винесли на вулицю та погрузили на підводу.

Продовжуючи свої протиправні дії ОСОБА_8 разом із ОСОБА_7 діючи за попередньою змовою групою осіб, знову зайшли на подвір`я господарства потерпілої ОСОБА_10 . Тут підсудні шляхом розбиття навісного замка проникли у господарське приміщення (стодолу), де усвідомлюючи протиправність своїх дій, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків та бажаючи довести їх до кінця, таємно викрали цибулю, загальною вагою 40 кг., вартістю 240 гривень та два пластмасові ящики, бувші у вжитку, вартістю 50 грн. кожен. Дані речі також винесли на вулицю та погрузили на підводу.

Після цього обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 з викраденим майном з місця події зникли та розпорядилися ним у власних цілях, чим спричинили потерпілій ОСОБА_10 матеріальну шкоду на загальну суму 640 гривень.

У суді першої інстанції, обвинувачені ОСОБА_8 та ОСОБА_7 свою вину у вчиненому визнали у повному обсязі, що дало право суду, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК України, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин справ, які ніким не оспорюються.

Суд дійшов висновку, що дії обвинувачених належить кваліфікувати за ч. 3 ст. 185 КК України.

Фактичні обставини справи, доведеність вини та кваліфікація дій обвинувачених у вчиненні таємного викрадення майна, що належало потерпілій ОСОБА_10 , поєднане з проникненням в інше приміщення, за попередньою змовою групою осіб, не оспорюються і в апеляційному порядку не перевіряються.

В той же час, апелянт захисник ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , висловив свою незгоду в частині призначеного останньому покарання, внаслідок суворості.

Дослідивши матеріали провадження, колегія суддів вважає, що доводи апелянта в цій частині підлягають частковому задоволенню.

Відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. При цьому більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш судовий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчиненню нею нових злочинів.

У ст. 17 Закону від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» (далі - Суд) передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

У справі «Бакланов проти Росії» (рішення від 09 червня 2005 року), так і в справі «Фрізен проти Росії» (рішення від 24 березня 2005 року) Суд зазначив, що «досягнення справедливого балансу між загальними інтересами суспільства та вимогами захисту основоположних прав особи лише тоді стає значимим, якщо встановлено, що під час відповідного втручання було дотримано принципу «законності» і воно не було свавільним». У справі «Ізмайлов проти Росії» (п. 38 рішення від 16 жовтня 2008 року) Суд вказав, що «для того, щоб втручання вважалося пропорційним, воно має відповідати тяжкості правопорушення і не становити «особистий надмірний тягар для особи».

При виборі конкретного виду покарання із зазначених у санкції статті, суд першої інстанції повинен виходити залежно від кожного конкретного випадку та щодо кожного підсудного. При цьому необхідно враховувати не тільки мету й мотиви, якими керувалася особа при вчиненні злочину, а й поведінку під час та після вчинення злочинних дій тощо.

На думку колегії суддів, по даній справі існує низка обставин, які прямо передбачені в ст.66 КК України в якості таких, які пом`якшують покарання, та які були враховані судом першої інстанції при обранні виду та міри покарання, зокрема щире каяття обвинуваченого ОСОБА_7 , його сприяння розкриттю злочину, а також те, що заподіяні злочином потерпілій збитки відшкодовані в повному обсязі в добровільному порядку.

Крім того, судом першої інстанції була врахована думка потерпілої, яка просила суворо не карати обвинуваченого.

Суд першої інстанції також дійшов висновку, що неправомірне діяння обвинувачений ОСОБА_7 скоїв внаслідок надзвичайно скрутного матеріального становища, а також наявності на його утриманні п`ятьох неповнолітніх дітей та непрацездатної дружини.

Відсутність тяжких наслідків від вчиненого злочину, розмір заподіяної шкоду, особи винного, який працює, за місцем проживання та праці характеризується позитивно, а також не наполягання потерпілої на суворій міри покарання, в сукупності з наведеними вище обставинами, на думку колегії суддів, дає підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків.

З врахуванням наведеного і вимог кримінального закону про те, що покарання є не лише карою, а й мірою перевиховання обвинуваченого, врахувавши всі обставини справи, що передбачені законом для призначення покарання, колегія суддів вважає за можливе змінити вирок суду першої інстанції в частині призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків, а саме вважати ОСОБА_7 засудженим вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06.03.2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі; на підставі ст.ст. 71, 72 КК України, до призначеного покарання частково приєднати покарання призначене останньому за попереднім вироком Тлумацького районного суду від 22.03.2016 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків 3 (три) роки 1 (один) місяць позбавлення волі.

На думку колегії суддів саме таке покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.

Істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування кримінального закону, які могли б вплинути на правильність, і обґрунтованість постановленого по справі судового рішення, та які є безумовною підставою для його скасування, колегіє суддів не встановлено.

Стосовно твердження апелянта в частині наявності підстав для призначення обвинуваченому ОСОБА_7 покарання нижче від найнижчої межі, передбаченої санкцією інкримінованої останньому кримінального правопорушення, то воно, на думку колегії суддів, є неспроможне, виходячи з наступного.

Так, згідно до вимог ч. 1 ст. 69 КК України, за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу. У цьому випадку суд не має права призначити покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої для такого виду покарання в загальній частині цього Кодексу.

Отже, відповідно до норм діючого законодавства, призначення покарання нижчого від найнижчої межі є правом суду, а не його обов`язком, яке вирішується у кожному конкретному випадку окремо, з урахуванням індивідуалізації обставин кримінальних правопорушень та особи винного.

Викладені в апеляційній скарзі обставини, що на думку апелянта, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого обвинуваченим ОСОБА_7 злочину, зокрема те, що останній має на утриманні п`ятьох малолітніх дітей, усвідомив суспільну небезпечність своїх діянь, щиро розкаявся, були враховані судом при обранні міри та виду покарання обвинуваченому ОСОБА_7 , та не є тими безумовними підставами для призначення останньому покарання нижче від найнижчої межі.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 , що діє в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2017 року у кримінальному проваджені щодо ОСОБА_8 за ч. 3 ст. 185 КК України та ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 185 КК України, змінити в частині призначеного ОСОБА_7 покарання.

Вважати ОСОБА_7 засудженим вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2017 року за ч. 3 ст. 185 КК України до трьох років позбавлення волі.

На підставі ст.ст. 71, 72 КК України, до призначеного обвинуваченому ОСОБА_7 покарання за даним вироком Тисменицького районного суду Івано-Франківської області від 06 березня 2017 року частково приєднати покарання призначене останньому за попереднім вироком Тлумацького районного суду від 22.03.2016 року та остаточно призначити ОСОБА_7 покарання за сукупністю вироків 3 (три) роки 1 (один) місяць позбавлення волі.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, та може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення, засудженим у той же строк з дня вручення йому копії ухвали.

Судді:

ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4

Згідно з оригіналом:

Суддя ОСОБА_2