АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 554/2423/16-к Номер провадження 11-кп/786/721/16Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
22 грудня 2016 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

з секретарем судового засідання ОСОБА_5

за участі

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

законного представника неповнолітнього ОСОБА_8

неповнолітнього ОСОБА_9

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Полтава кримінальне провадження внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000044 від 30.10.2015 року щодо

ОСОБА_10 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт. Артемівка Чутівського району Полтавської області, мешканця АДРЕСА_1 , студента 1 курсу Полтавського комерційного технікуму

за апеляційною скаргою прокурора Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_11 на ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2016 року

В С Т А Н О В И Л А:
Цією ухвалою відмовлено в застосуванні примусових заходів виховного характеру щодо неповнолітнього ОСОБА_9 ..

Обгрунтовуючи своє рішення, суд послався на те, що учасники судового розгляду у своїх міркуваннях були не одностайними в частині необхідності застосування примусових заходів виховного характеру. Суд врахував характер та ступінь суспільної небезпеки вчиненого суспільно - небезпечного діяння, а також те, що ОСОБА_9 не притягувався до кримінальної та адміністративної відповідальності, виключно позитивно характеризується за місцем навчанням та проживанням, його сімейні обставини, щире каяття в скоєному, конкретні обставини вчинення суспільно-небезпечного діяння та віктимну поведінку потерпілого.
Не погодившись з ухвалою суду, прокурор Полтавської місцевої прокуратури ОСОБА_11 подала апеляційну скаргу у якій прохає ухвалу суду скасувати та ухвалити нову, якою застосувати до неповнолітнього ОСОБА_9 примусові заходи виховного характеру у вигляді застереження та передачу неповнолітнього під нагляд батькам.
На обґрунтування своїх вимог зазначає, що судом при ухваленні вказаного рішення, не враховано постанову Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 за №2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» та лист Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 18.07.2013 за № 223-1134/0/4-13 «Про деякі питання здійснення кримінального провадження щодо неповнолітніх», відповідно до яких у разі визнання особи, яка не досягла віку кримінальної відповідальності винною у вчиненні суспільно-небезпечного діяння, застосування до неї примусових заходів виховного характеру є обов`язковим.

Згідно оскарженої ухвали суду, 04.11.2015 року ОСОБА_9 перебуваючи в АДРЕСА_2 , на ґрунті раптово виниклих неприязних стосунків, не маючи умислу на спричинення тяжких тілесних ушкоджень, діючи не обережно, з метою припинити образи, які надходили від ОСОБА_12 на його адресу, наніс один удар правою рукою , пальці якої були стиснуті в кулак, в область обличчя, від чого останній впав на асфальтове покриття, вдарившись при цьому тім`яною частиною голови об нього, внаслідок чого отримав тілесні ушкодження у вигляді черепно-мозкової травми, забою головного мозку середнього ступеню з переломами кісток черепу та субдуральною гематомою, після травматичного субарахноідального крововиливу, які могли утворитись від дії тупих обмежених предметів, вірогідніше за все з послідуючим падінням, можливо в строки та при обставинах , вказаних вище згідно висновку судово-медичної експертизи №199 від 14березня 2016 року кваліфікується, як тяжкі тілесні ушкодження по ознаці небезпеки для життя.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, прокурора ОСОБА_6 на підтримку поданої апеляційної скарги: заперечення проти її задоволення неповнолітнього ОСОБА_9 , його законного представника ОСОБА_8 та захисника ОСОБА_7 ; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла висновку про таке.
Відповідно до вимог ст.498 КК України, кримінальне провадження щодо застосування примусових заходів виховного характеру, передбачених законом України про кримінальну відповідальність, здійснюється внаслідок вчинення особою, яка після досягнення одинадцятирічного віку до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно небезпечне діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність. Частиною ч. 5 ст. 499 КПК України визначено, що за відсутності підстав для закриття кримінального провадження прокурор затверджує складене слідчим або самостійно складає клопотання про застосування до неповнолітнього примусових заходів виховного характеру і надсилає його до суду в порядку, передбаченому КПК України.
Частинами 1, 2 ст.501 КПК визначено, що під час постановлення ухвали в кримінальному провадженні щодо застосування примусових заходів виховного характеру суд з`ясовує такі питання:
1) чи мало місце суспільно небезпечне діяння;
2) чи вчинено це діяння неповнолітнім у віці від одинадцяти років до настання віку, з якого настає кримінальна відповідальність за це діяння;
3) чи слід застосувати до нього примусовий захід виховного характеру і якщо слід, то який саме.
Якщо під час судового розгляду не буде доведено однієї з обставин, передбачених у пункті 1 або 2 частини першої ст.501 КПК України, суд зобов`язаний постановити ухвалу про відмову у застосуванні примусових заходів виховного характеру і закрити кримінальне провадження.
Пунктом 2 постанови Пленуму Верховного суду України від 15.05.2006 за №2 «Про практику розгляду судами справ про застосування примусових заходів виховного характеру» роз`яснено, що примусові заходи виховного характеру, зокрема, застосовують: - до особи, котра до досягнення віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність, вчинила суспільно-небезпечне діяння (ч. 2 ст. 97 КК).
З наведеного вбачається, що суд може відмовити в застосуванні щодо неповнолітнього примусових заходів виховного характеру фактично лише у випадку, коли прокурор не доведе факту вчинення суспільно небезпечного діяння неповнолітнім.
З матеріалів кримінального провадження та встановлених судом обставин справи вбачається, що під час судового розгляду в суді першої інстанції прокурором доведено, що неповнолітній ОСОБА_9 04.10.2015 року вчинив суспільно-небезпечне діяння, відповідальність за вчинення якого передбачена ст.128 КК України. Станом на момент вчинення суспільно-небезпечного діяння передбаченого ст. 128 КК України ОСОБА_9 виповнилося 15 років, тобто, він не досяг визначеного ст. 22 КК України віку з якого може наставати кримінальна відповідальність .
Ці обставини ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються та у відповідності до вимог ч.1 ст.404 КПК України не переглядаються судом апеляційної інстанції.
З урахуванням належним чином встановлених судом першої інстанції обставин справи, викладених в мотивувальній частині ухвали, щодо вчинення особою, яка не досягла віку кримінальної відповідальності суспільно-небезпечного діяння передбаченого ст.128 КК України - колегія суддів, вважає неправильним рішення суду про відмову в застосування щодо примусових заходів виховного характеру.
За таких обставин, апеляційні вимоги прокурора в частині необхідності скасування ухвали суду та ухвалення апеляційним судом нового рішення про застосування щодо ОСОБА_9 примусового заходу виховного характеру підлягають до задоволення.
При визначенні примусового заходу виховного характеру, який слід застосувати до неповнолітнього, колегія суддів враховує як фактичні обставини вчинення суспільно-небезпечного діяння викладені в ухвалі суду першої інстанції, в тому числі і віктимну поведінку потерпілого, так і дані щодо особи неповнолітнього ОСОБА_9 , який проживає в сім`ї з батьками, які належним чином виконують свої обов`язки по його вихованню та утриманню. Неповнолітній ОСОБА_9 щиро розкаявся у вчиненому, раніше не притягувався до адміністративної чи кримінальної відповідальності, не перебуває на обліку як особа схильна до протиправної поведінки. Він задовільно навчається у коледжі, позитивно характеризується за місцем проживання та навчання.
З урахуванням вище наведеного, а також з урахуванням вікових та психологічних особливостей, роду занять - колегія суддів вважає, що немає необхідності в передачі неповнолітнього під нагляд батькам. В той же час, необхідним та достатнім примусовим заходом виховного заходу щодо ОСОБА_9 буде застереження.
За таких обставин, апеляційні вимоги прокурора щодо кількості та виду примусових заходів, які слід застосувати до неповнолітнього ОСОБА_9 підлягають до часткового задоволення.
Керуючись ч.2 ст.376, статтями 404,407,409,411,418 КПК України колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу прокурора Полтавської місцевої прокуратури задовольнити частково.

Ухвалу Октябрського районного суду м. Полтави від 02 червня 2016 року про відмову у застосуванні щодо неповнолітнього ОСОБА_9 примусових заходів виховного характеру скасувати.

Постановити нову ухвалу, якою застосувати щодо ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 примусовий захід виховного характеру у виді застереження.

ОСОБА_13 ОСОБА_14 ОСОБА_15 ОСОБА_16 ОСОБА_17