Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А
Іменем України

16 травня 2017 року м. Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого: судді ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів судового засідання ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

ОСОБА_6 ,
сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,
захисника ОСОБА_9
та обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду кримінальне провадження № 0003350 за апеляційною скаргою прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 на вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, щодо
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Лозове, Дережнянського району, Хмельницької області, раніше не судимого, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч.2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України,

в с т а н о в и л а:

Згідно з вироком Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року ОСОБА_10 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України та засуджено до покарання у вигляді позбавлення волі строком на 6 (шість) років.

На підставі ст. 72 КК України ОСОБА_10 до строку покарання зарахувати строк попереднього ув`язнення з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Цим же вироком суд вирішив питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

Крім цього, суд стягнув з ОСОБА_10 на користь Київської міської клінічної лікарні швидкої допомоги вартість лікування потерпілого 3191 (три тисячі сто дев`яносто одну) грн. 15 коп.

Як встановлено вироком суду, 06.05.2014 року біля 00 год.05 хв. ОСОБА_10 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в ході словесного конфлікту з гр. ОСОБА_12 , на ґрунті особистих неприязних стосунків, маючи умисел на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, складним туристичним ножем господарсько-побутового призначення, який він тримав у правій руці, наніс один удар в область живота ОСОБА_12 .

Потерпілий ОСОБА_12 , намагаючись захиститися від нанесення йому ножових поранень, здійснив спробу забрати ніж у ОСОБА_10 , в результаті чого, отримав порізи на кистях, але ніж залишився в руці у ОСОБА_10 . Продовжуючи свої злочинні дії, ОСОБА_10 став наносити потерпілому численні хаотичні удари, зокрема наніс: п`ять ударів в область грудної клітини, два удари в область поперекової ділянки, два удари в область задньої і два удари в область передньої поверхні шиї, один удар в область підключичної ділянки справа, спричинивши потерпілому ОСОБА_12 тілесні ушкодження у виді: проникаючих колото-різаних поранень грудної клітини; поперекової ділянки; задньої і передньої поверхні шиї; різану рану лівої надбрівної ділянки; різані рани потиличної та тім`яної ділянок голови; множинні різані рани обох кистей; множинні різані рани грудної клітини по передній поверхні та спини.

За ступенем тяжкості вищевказані проникаюче колото-різане поранення грудей та поперекової ділянки відносяться до тяжкого тілесного ушкодження (за критерієм небезпеки для життя); колото-різані поранення (2) задньої поверхні шиї зліва; колото-різане поранення м`яких тканин підключичної ділянки справа, колото-різані рани (2) передньої поверхні шиї, різана рана лівої надбрівної ділянки, різані рани потиличної та тімяної ділянок голови, множинні різані рани обох кистей, множинні різані рани грудної клітини та передньої поверхні спини за ступенем тяжкості відносяться до легкого тілесного ушкодження, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, а синці до легкого тілесного ушкодження.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, прокурор у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , подала апеляційну скаргу, в якій просить вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року щодо ОСОБА_10 за ч. 1 ст. 121 КК України скасувати; ухвалити новий вирок, яким дії ОСОБА_10 кваліфікувати за ст.ст. 15 ч. 2, 115 ч. 1 КК України та визнати винним у вчиненні замаху на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), тобто виконанні усіх дій, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено із причин, що не залежали від його волі, з призначенням ОСОБА_10 покарання за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України у вигляді 11 років позбавлення волі.

Крім цього, прокурор у кримінальному провадженні просить зазначити у резолютивній частині вироку дослівно: «задовольнити цивільний позов прокурора на суму 3191 гривні 156 копійки про відшкодування коштів, витрачених закладом охорони здоров`я на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_12 та стягнути з ОСОБА_10 на користь Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги вартість лікування потерпілого 3191 грн. 15 коп.». В решті вирок суду залишити без змін.

В обґрунтування поданої скарги, прокурор посилається на те, що вирок суду підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження внаслідок того, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості.

Як зазначається в апеляційній скарзі, при постановленні вироку щодо ОСОБА_10 суд першої інстанції не додержався норм закону, в тому числі передбачених ст.ст. 9, 65, 94, 370 КПК України, що призвело до ухвалення необґрунтованого, невмотивованого та незаконного рішення у кримінальному провадженні.

Посилаючись на мотиви, наведені в мотивувальній частині вироку, висновки судово-медичної експертизи № 1069/Е від 11.06.2014 року, показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , прокурор вважає, що, за наведених у скарзі обставин, судове рішення не обґрунтовано належним чином та не враховані всі докази, які мають істотне значення для справи. В основі невідповідності висновків суду першої інстанції фактичним обставинами справи лежать допущені судом першої інстанції помилки, які стосуються оцінки доказів і вмотивованості судового рішення та які свідчать про те, що судом не здійснено аналізу доказів та всебічного і неупередженого розгляду всіх обставин кримінального провадження в їх синтезі, тобто перевірки у сукупності, що призвело до хибного формування внутрішнього переконання суду у правильності своїх висновків та перекваліфікації дій обвинуваченого з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України.

Також в апеляційній скарзі зазначається про те, що навіть за умов перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 121 КК України, судом не в повній мірі було взято до уваги, що в ході судового слідства ОСОБА_10 свою вину у вчиненні вказаного злочину визнав частково, а саме в нанесенні потерпілому лише двох ударів ножем в область грудей зліва, що не знайшло свого підтвердження під час судового розгляду та призначено майже мінімальне покарання, передбачене санкцією цього закону.

При цьому, звертається увага на те, що злочин вчинено ОСОБА_10 на ґрунті пияцтва. Обставини, які б пом`якшували покарання обвинуваченому відсутні, натомість наявна обставина, яка обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.

Враховуючи обставини та тяжкість вчиненого злочину, які свідчать про невиправдану агресію ОСОБА_10 , що робить його небезпечним для оточуючих, дані про особу обвинуваченого та спосіб його життя, прокурор вважає, що останньому необхідно призначити покарання в межах санкції статті, але більш суворе - на більший строк відбування покарання, яке може сприяти досягненню цілей, визначених у ст. 65 КК України.

На підставі викладеного в апеляційній скарзі робиться висновок про те, що покарання, призначене обвинуваченому є невиправдано м`яким та таким, що не відповідає особі ОСОБА_10 та тяжкості вчиненого ним злочину, ставленню останнього до скоєного, наслідків, які настали, з урахуванням кількості нанесених ножових поранень та поведінки обвинуваченого після вчинення злочину.

Крім цього, в апеляційній скарзі звертається увага на те, що при розгляді кримінального провадження не взято до уваги вимог ст.ст. 128, 129 КПК України щодо розгляду цивільного позову прокурора в інтересах Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, внаслідок чого у вироку не зазначено про задоволення чи відмову у задоволенні цивільного позову.

Обвинувачений ОСОБА_10 від поданої ним апеляційної скарги на вирок суду щодо нього відмовився і ця відмова була прийнята судом.

Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні та просив її задовольнити; пояснення обвинуваченого та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги прокурора та просили залишити її без задоволення, а вирок суду без змін; провівши судові дебати; вислухавши останнє слово обвинуваченого; перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з наступних підстав.

Так, висновки суду першої інстанції щодо доведеності вини ОСОБА_10 в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 121 КК України, за обставин, викладених у вироку, є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження та підтверджуються доказами, які були досліджені під час судового розгляду та оцінені судом у відповідності до вимог ст. 94 КПК України.

Зокрема, будучи допитаним під час судового розгляду обвинувачений ОСОБА_10 , хоча і визнав частково свою вину в тому, що в ході конфлікту з ОСОБА_12 , захищаючись від нього, наніс останньому два удари ножем в область плеча. Проте категорично заперечував наявність у нього умислу не тільки на вбивство, а й на умисне спричинення потерпілому тяжкого тілесного ушкодження.

Водночас, незважаючи на таку позицію обвинуваченого, суд першої інстанції, безпосередньо дослідивши в суді показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 та ОСОБА_13 , зміст яких наведено у вироку, дійшов обґрунтованого висновку про те, що дії обвинуваченого ОСОБА_10 слід кваліфікувати як умисне тяжке тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, через відсутність у нього прямого умислу на вбивство, оскільки наявність такого умислу є безумовною умовою для кваліфікації скоєного ним за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України.

Окрім наведених вище показань потерпілого та свідків, а також показань самого ОСОБА_10 , який фактично не заперечував своєї вини в умисному спричиненні тяжкого тілесного ушкодження, його вина у скоєнні злочину, передбаченого саме ч. 1 ст. 121 КК України підтверджується також іншими доказами, які були досліджені під час судового розгляду та наведені у вироку, а саме:
- даними протоколу огляду місця події від 14 травня 2014 року та фототаблицею до нього (т. 1 а.с.11-15), згідно з яким у ОСОБА_10 був вилучений ніж, яким, як пояснив сам ОСОБА_10 , він наніс поранення ОСОБА_12 за адресою: АДРЕСА_2 . Відповідно до постанови від 24.07.2014 року вилучений у ОСОБА_10 ніж визнаний речовим доказом та приєднаний до матеріалів кримінального провадження (т. 1, а.с. 21-22);
- висновком судово-медичної експертизи № 1069/е від 09 липня 2014 року (т. 1, а.с. 29-36), відповідно до якого потерпілому ОСОБА_12 було заподіяне проникаюче колото-різане поранення грудей та поперекової ділянки, яке відноситься до тяжкого тілесного ушкодження;
- висновком судово-медичної цитологічної експертизи № 157/ц від 18 липня 2014 року (т. 1, а.с. 44), відповідно до якого, на рукоятці та в пазу ножа, вилученого 14.05.2014 року;
- даними протоколу слідчого експерименту від 25.07.2014 року за участю обвинуваченого ОСОБА_10 , з якого вбачається , що останній в ході проведення вказаної слідчої дії показав механізм та розташування ударів, нанесених ним ножем, а саме: «… розташував статиста в положенні стоячи навпроти себе на відстані 1 м та вказав, що ОСОБА_12 наніс йому один удар в область голови, а саме в праву ділянку лобу, після чого він ухилився та, тримаючи свій ніж в правій руці, наніс потерпілому два бокових удари лезом ножа справа на ліво в підмишечну область грудей зліва» (т. 1, а.с. 132-134);
- висновком судово-медичного експерта № 97-МК від 04 квітня 2016 року (т. 3, а.с. 51-58), яким підтверджується той факт, що описані хірургом Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги, 13 колото-різаних ран на тілі потерпілого ОСОБА_12 мали близькі розміри, що може свідчити про дію одного клинка ножа і могли бути спричиненні клинком наданого на експертизу ножа, а саме ножа, вилученого у ОСОБА_10 .
Надаючи оцінку кожному з цих доказів з точки зору належності, допустимості та достовірності, а сукупності досліджених під час судового розгляду доказів з точки достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення, в даному випадку для постановлення обвинувального вироку за ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції дійшов правильних висновків щодо формулювання обвинувачення ОСОБА_10 , визнаного судом доведеним, із зазначенням у вироку місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Вирішуючи питання про наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 прямого умислу на вбивство, суд першої інстанції, як зазначено у вироку, виходив із сукупності всіх встановлених судом обставин вчиненого діяння, а саме: способу і знаряддя злочину; кількості, характеру і локалізації поранень та інших тілесних ушкоджень; причин припинення злочинних дій; поведінки винного та потерпілого, що передувала події та їх стосунків.
При цьому, перекваліфіковуючи скоєне ОСОБА_10 з ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України на ч. 1 ст. 121 КК України, суд першої інстанції обґрунтовано виходив із встановлених в судовому засіданні обставин вчинення кримінального правопорушення, а саме: хаотичного, нецілеспрямованого нанесення ОСОБА_10 ударів ножем, що підтверджено показаннями не тільки обвинуваченого, а й потерпілого; характеру та локалізації спричинених поранень; того, що у разі наявності у обвинуваченого прямого умислу на вбивство, він мав реальну можливість довести свої злочинні дії до кінця, однак після нанесення тілесних ушкоджень, які не потягли за собою смерть потерпілого, залишив місце злочину.

Також, мотивуючи своє рішення про відсутність у ОСОБА_10 прямого умислу на протиправне заподіяння смерті, суд першої інстанції обґрунтовано послався у вироку на такі обставини, як поведінку обвинуваченого та потерпілого, яка передувала злочину, а саме те, що обвинувачений не був ініціатором конфлікту, який виник між ним та потерпілим; очевидну віктимну поведінку потерпілого ОСОБА_12 , який не тільки спровокував конфлікт між ним і ОСОБА_10 , а й, за встановленими під час судового розгляду даними, в той день проявляв більш агресивну поведінку, про що свідчить той факт, що незадовго до цього конфлікту, під час вживання спиртних напоїв за місцем мешкання ОСОБА_10 , потерпілий ініціював бійку з іншою особою, в якій обвинувачений участі не приймав.

Перевіривши доводи, наведені в апеляційній скарзі прокурора у кримінальному проваджені про те, що дії ОСОБА_10 необхідно кваліфікувати не за ч. 1 ст. 121 КК України, як спричинення умисного тяжкого тілесного ушкодження, небезпечного для життя в момент заподіяння, а за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, як закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), колегія суддів апеляційної інстанції, так само як і колегія суддів першої інстанції, вважає їх безпідставними, оскільки, незважаючи на вказані доводи, як і в суді першої, так і в суді апеляційної інстанції, не було надано доказів на підтвердження того, що обвинувачений ОСОБА_10 діяв з прямим умислом саме на вбивство та виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, а саме умисного протиправного заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_12 , але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.

В апеляційній скарзі прокурор обґрунтовано посилається на роз`яснення, які містяться в п. 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 лютого 2003 року «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я» про те, що питання про спрямованість умислу необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причини припинення злочинних дій, поведінку винного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки, а таконж про те, що визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій.

Разом з тим, в апеляційній скарзі не наведено жодного переконливого доводу, з посиланням на конкретні докази, які б підтверджували той факт, що з суб`єктивної сторони дії ОСОБА_10 були направленні на умисне протиправне заподіяння смерті потерпілому ОСОБА_12 , однак виконавши усі дії, які він вважав необхідними для доведення злочину до кінця, злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі.
Більш того, в апеляційній скарзі не наведено жодної причини, через яку, при наявності у ОСОБА_10 умислу на вбиство, злочин не було доведено до кінця і що ця причина не залежала від його волі.

Навпаки, як вбачається із показань самого потерпілого він не сприймав дії ОСОБА_10 , повязані з нанесенням йому ударів ножем, як такі, що направлені на його вбиство, оскільки удари не були цілеспрямованими, а обвинувачений при цьому не висловлював погроз вбивством.

Що ж стосується інших доказів, які, на думку прокурора, свідчать про наявність у ОСОБА_10 прямого умислу на умисне вбивство потерпілого, зокрема висновків судово-медичного експерта № 1069/Е від 11.06.2014 року та № 97-МК від 04.04.2016 року, то сама по собі кількість нанесених ножових поранень, їх локалізація та ступінь тяжкості, в даному конкретному випадку, не дозволяє зробити висновок про спрямованість умислу обвинуваченого саме на умисне вбивство.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 24 КК України, прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання.

В даному випадку, матеріали провадження не містять в собі обєктивних даних, які б свідчили про те, що ОСОБА_10 , наносячи удари складним туристичним ножем господарсько-побутового призначення з довжиною леза шість см. в різні частини тіла, більшість з яких не є життєво важливими, бажав спричинити потерпілому суспільно небезпечні наслідки саме у виді смерті, а не у виді спричинення тяжких тілесних ушкоджень, які фактично настали від дій обвинуваченого.

Крім того, як зазначалось вище, для кваліфікації скоєненого, як закінчений замах на вбивство, з урахуванням вимог, передбачених ч. 2 ст. 15 КК України, необхідно встановити не тільки те, що особа вчинила усі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, а й те, що злочин не було закінчено з причин, які не залежали від її волі.

Між тим, вказані обставини також не містять належного обгрунтування, оскільки в апеляційній скарзі відсутнє посилання, як на те, які саме дії вчинив ОСОБА_10 для того, щоб довести злочин, передбачений саме ч. 1 ст. 115 КК України до кінця, так і на те, чому вказаний злочин не було доведено до кінця, із зазначеням причин, які пешкодили йому закінчити цей злочин та не залежали від його волі.

До цього слід також додати і те, що доводи прокурора у кримінальному провадженні, який, як прямо зазначено у скарзі, звертає увагу колегії суддів на те, що ОСОБА_10 , наносячи удари ножем в життєво важливі органи, передбачав настання смерті, а тому діяв з прямим умислом на вбивство, а не на заподіяння тяжких тілесних ушкоджень, не грунтуються не тільки на доказах, які були досліджені під час судового розгляду, а й на нормах матеріального права, оскільки свідоме припускання настання смерті, відповідно до вимог ч. 3 ст. 24 КК України є ознакою непрямого умислу, а відповідно до вимог закону та судової практики Верхоного Суду України закінчений замах на умисне протиправне заподіяння смерті іншій людині (вбивство), тобто злочин, передбачений ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 115 КК України, може бути вчинено лише з прямим умислом, коли винна особа бажала смерті, а не свідомо припускала її настання.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора не містять в собі достатніх даних для скасування вироку суду з підстав, передбачених ст. 409 КПК України, а саме через невідповідність невідповідність висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, оскільки, як вважає колегія суддів, твердження скарги про те, що висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду, що суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а також про те, що суд застосував закон, який не підлягає застосуванню, є такими, що не грунтуються на матеріалах кримінального провадження та нормах, як процесуального, так і матеріального права.

Безпідставними колегія суддів визнає і доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.

Відповідно до вимог ст. 414 КПК України, невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через мякість або через суворість.

Призначаючи ОСОБА_10 вид та міру покарання, суд першої інстанції, як прямо зазначено у вироку, врахував ступінь тяжкості скоєного ним злочину, який, відповідно до закону, віднесено до тяжких злочинів, його особу, а саме те, що він раніше не судимий, характеризується формально, на обліку у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, є інвалідом 2-ї групи загального захворювання.

Крім того, відповідно до вимог ст. 67 КК України, суд визнав обставиною, що обтяжує покарання обвинуваченого, вчинення злочину особою, що перебуває у стані алкогольного сп`яніння.

В той же час обставин, що пом`якшують покарання, судом першої інстанції не встановлено.

З урахуванням вищенаведеного суд першої інстанції визнав за необхідне обрати ОСОБА_10 покарання у виді позбавлення волі, в межах санкції статті, за якою його визнано винним та засуджено.

У зв`язку з цим, перевіряючи доводи апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні щодо невідповідності призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, колегія суддів вважає їх недостатніми для висновку про те, що призначене ОСОБА_10 покарання за ч. 1 ст. 121 КК України, у виді позбавлення волі строком на шість років, за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через його м`якість, з огляду на таке.

Загальними засадами призначення покарання, передбаченими ч. 1 ст. 65 КК України встановлено, що суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Згідно вимог ч. 2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Зважаючи на приписи вказаної вище норми закону, а також конкретні обставини кримінального провадження та дані про особу обвинуваченого, які наведені у вироку, колегія суддів вважає що судом першої інстанції були дотримані загальні засади призначення покарання, через які реалізуються принципи законності, справедливості, обґрунтованості та індивідуалізації покарання.

Обставини, на які посилається у своїй скарзі прокурор у кримінальному провадженні, а саме: на вчинення злочину на ґрунті пияцтва, відсутність обставин, які б пом`якшували покарання обвинуваченому та наявність обставини, яка обтяжує покарання вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння, не тільки були відомі суду першої інстанції, а й враховані ним при призначенні обвинуваченому покарання, про що прямо зазначено у вироку суду.

Що ж стосується посилання прокурора у скарзі на те, що судом залишено без належної оцінки обставини вчинення злочину, що свідчать про невиправдану агресію ОСОБА_10 , що робить його небезпечним для оточуючих, то його, як окремо, так і в сукупності з іншими обставинами, наведеними у скарзі, не можна визнати достатньою підставою для скасування вироку суду в частині призначеного покарання та ухвалення нового вироку, у зв`язку з необхідністю застосування більш суворого покарання, оскільки встановлені під час судового розгляду обставини, які повинні бути враховані судом при призначенні покарання, на переконання колегії суддів, є недостатніми для прийняття такого рішення.

При цьому, колегія суддів вважає необхідним звернути увагу на те, що незважаючи на тяжкість вчиненого ОСОБА_10 злочину, а також наявність обставини, яка обтяжує його покарання, призначене йому покарання у виді позбавлення волі строком на шість років, не може бути визнано невиправдано м`яким, виходячи з того, що він раніше не судимий і вперше притягується до кримінальної відповідальності, являється інвалідом 2-ї групи.

Крім того, оцінюючи справедливість призначеного ОСОБА_10 покарання за вчинення інкримінованого йому злочину, колегія суддів враховує також особу потерпілого, його поведінку, яка передувала вчиненню злочину та була викликана перебуванням у стані сильного алкогольного сп`яніння, а також ту обставину, що під час судового розгляду в суді першої інстанції останній не наполягав на призначенні обвинуваченому суворого покарання.

Той факт, що на момент інкримінованих дій ОСОБА_10 , як встановлено вироком суду, перебував у стані алкогольного сп`яніння, не дає прокурору достатніх підстав для висновку про те, що злочин було вчинено на ґрунті пияцтва чи алкоголізму, оскільки згідно висновку експертів-психіатрів № 150 від 22 липня 2014 року у ОСОБА_10 не виявлено клінічних ознак хронічного алкоголізму та наркоманії і він не потребує застосування заходів медичного характеру.

Доводи апеляційної скарги прокурора з приводу того, що суд першої інстанції, при постановленні вироку щодо ОСОБА_10 , всупереч вимогам ст. 374 КПК України, в мотивувальній частині вироку не вказав про підстави задоволення цивільного позову прокурора або про відмову в ньому, а в резолютивній частині вироку не зазначив про рішення прийняте за цим позовом заслуговують на увагу, оскільки ґрунтуються на вимогах закону та відповідають матеріалам кримінального провадження.

Разом з тим, приймаючи до уваги ту обставину, що в резолютивній частині вироку щодо ОСОБА_10 міститься посилання на стягнення з останнього на користь Київської міської клінічної лікарні швидкої медичної допомоги коштів, витрачених на лікування потерпілого в сумі 3191 грн. 15 коп., що відповідає сумі, зазначеній в позові прокурора, колегія суддів вважає можливим погодитися з прийнятим судом рішенням, оскільки фактично цивільний позов прокурора було задоволено, а відсутність посилання на це у вироку не міняє суті прийнятого судом рішення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про відсутність законних підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 , а тому вважає за необхідне, за наслідками апеляційного розгляду за вказаною скаргою, прийняти рішення, яким вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а подану апеляційну скаргу без задоволення.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 376, 404, 405, 407, 418 та 419 КПК України, -

у х в а л и л а:

Апеляційну скаргу прокурора у кримінальному провадженні ОСОБА_11 залишити без задоволення, а вирок Дарницького районного суду м. Києва від 20 квітня 2016 року, яким ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 121 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на шість років без змін.

На підставі ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати ОСОБА_10 у строк відбування покарання строк попереднього ув`язнення за період з 14 травня 2014 року по 16 травня 2017 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі та звільнити його з під варти в залі суду у зв`язку з відбуттям призначеного йому судом покарання.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді: _____________ _____________ _____________
( ОСОБА_1 ) ( ОСОБА_2 ) ( ОСОБА_3 )

Справа № 11-кп/796/363/2017

Категорія: ч. 1 ст. 121 КК України

Головуючий у 1-й інстанції - суддя ОСОБА_17

Доповідач - суддя ОСОБА_1