Провадження №11-кп/772/953/2017
Головуючий у суді 1-ї інстанції: ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ВІННИЦЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 липня 2017 року м. Вінниця

Апеляційний суд Вінницької області в складі:
судді-доповідача: ОСОБА_2
суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря: ОСОБА_5

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції із засудженим, кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2017 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання, призначеного вироком суду,
за участю прокурора ОСОБА_7 , в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_6 та захисника ОСОБА_8

В С Т А Н О В И В:
До Вінницького міського суду Вінницької області 20 грудня 2016 року надійшло клопотання засудженого ОСОБА_6 про звільнення його від відбування покарання в зв`язку з відбуттям строку покарання призначеного вироком Івано-Франківського обласного суду від 12.12.1995 року за ст.ст. 93 п.п. «а», «г», «е», «ж», «з», ст. 142, ч. 3, ст. 42 КК України (в редакції 1960 року), так як йому незаконно змінили призначене покарання у вигляді смертної кари на довічне позбавлення волі, оскільки стаття 25 КК України в ред. 1960р. передбачає максимальний строк позбавлення волі 15 років, а у випадку заміни смертної кари в порядку помилування не більше 20 років, а тому він, відбувши покарання строком більше 21 року, має право на звільнення.
Ухвалою Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2017 року в задоволені заяви засудженого ОСОБА_6 було відмовлено, оскільки Конституційний Суд України зазначив, що альтернативний характер санкцій статей Кримінального Кодексу (в редакції 1960 року), які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.
В апеляційній скарзі засуджений ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду, як незаконну, та постановити нову ухвалу, якою звільнити його від відбування покарання на підставі відбуття строку покарання, призначеного вироком суду, з підстав, викладених в клопотанні.
Заслухавши доповідача, засудженого ОСОБА_6 , який підтримав апеляційну скаргу та пояснив, що відбув більше 21 року покарання у вигляді позбавлення волі, і це дає йому підстави для звільнення його від відбування покарання відповідно до ст. 152 КВК, відмовляючи в задоволенні його клопотання, суд не врахував Рішення Європейського суду з прав людини від 09.07.13 року у справі «Вінтер» та інші проти Об`єднаного Королівства, що ув`язнення, яке не передбачає кінцевої конкретної дати і можливості звільнення, є порушенням ст. 3 Конвенції, є таким, що принижує нелюдським та жорстоким та рішення від 04.04.17 року. Також ОСОБА_6 зазначив, що при здійсненні правосуддя суди повинні враховувати, що існує пріоритет міжнародного договору в Україні, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, над національним законом та іншими актами законодавства, окрім Конституції України, захисника ОСОБА_8 , яка підтримала апеляційну скаргу ОСОБА_6 , прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, оскільки судом постановлене обґрунтоване рішення, ознайомившись з доводами апеляційної скарги та матеріалами, апеляційний суд не знаходить підстав для задоволення апеляційної скарги засудженого.
Суд першої інстанції в ухвалі навів обґрунтовані доводи щодо законності рішень, на підставі законодавства, про заміну смертної кари на довічне позбавлення волі та неможливості задоволення клопотання засудженого, з якими він вже звертався неодноразово і йому було відмовлено.
Системний аналіз конституційних приписів, кримінального законодавства України дозволив Конституційному Суду дійти висновку, що довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, положення КК 1960 року (зі змінами, внесеними законом № 1483) є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які скоїли особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом, а отже, мають зворотну силу в часі й поширюються на тих, хто вчинив передбачені КК 1960 року злочини до початку дії зазначеного закону, у тому числі й на осіб, які були засуджені до смертної кари й вироки щодо яких на час набрання чинності законом № 1483 не було виконано.
Тому є безпідставним твердження ОСОБА_6 , що відбування ним довічного покарання слід рахувати як відбування покарання на певний термін після якого він має бути звільненим.
Суд першої інстанції, відмовляючи у задоволенні клопотання ОСОБА_6 в частині застосування Рішень Європейського суду обґрунтовано зіслався на Рішення цього ж суду, наведені в ухвалі, де зазначено, що не є порушенням ст. 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі.
Також не може бути в даному випадку застосовано ч. 4 ст. 9 КПК України, оскільки ОСОБА_6 невірно трактується його розуміння.
Щодо покарання у вигляді довічного позбавлення волі, то його відбування чи призначення не передбачені будь-яким міжнародним договором, згоду на обов`язковість застосування якого надана Верховною Радою України.
Кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського Суду України з прав людини, проте дана практика не може замінити національне законодавство.
На даний час кримінальне процесуальне законодавство України не змінене в частині того після якого строку можна вважати, що у засудженого до довічного позбавлення волі виникло право на звільнення чи заміну на строкове покарання, а тому національні суди не можуть на свій розсуд застосовувати дану норму національного законодавства.
Зокрема, якщо громадянину дозволено все, що не заборонено законом, то суб`єкти, наділені владно-розпорядчими повноваженнями мають робити тільки те, що продиктовано законодавством, тобто правомочність має трактуватись обмежувально і забезпечує верховенство закону у сфері правосуддя.
Засуджений ОСОБА_6 не заперечував проти розгляду апеляційної скарги в режимі відеоконференції, хоча зазначив, що він просив про його виклик до апеляційного суду.
В даному випадку апеляційний суд дотримався вимог норм КПК, які передбачають проведення судового розгляду в режимі відеоконференції. З цією метою була постановлена ухвала від 21.06.17 року, де зазначено, що з метою забезпечення оперативності судового провадження, слід призначити до розгляду в апеляційному суді в режимі відеоконференції, тим більше, що діючим КПК не передбачена заборона відеоконференції, в залежності від бажання засудженого.
Таке рішення було викликано об`єктивними факторами, це особливі умови конвоювання осіб засуджених до довічного позбавлення волі, які вимагають тривалого терміну для підготовки етапування та посиленого конвоювання.
Зважаючи на викладене, апеляційний суд не знаходить підстав для скасування ухвали суду та задоволення клопотання засудженого.
Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 537 КПК України, апеляційний суд

П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а ухвалу Вінницького міського суду Вінницької області від 31.03.2017 року, якою відмовлено в задоволенні заяви засудженого ОСОБА_6 про звільнення від відбування покарання у зв`язку з відбуттям строку покарання за вироком суд залишити без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку на протязі 3 місяців.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4
З оригіналом вірно: