АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
------------------------------------------------------------------------------------------------
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

19 січня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

захисника розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Києві апеляційну скаргу захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000670 за обвинуваченням:
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , та проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України,

в с т а н о в и л а :

Вироком Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, та йому призначено покарання у виді 2 років позбавлення волі.
До набрання вироком законної сили ОСОБА_6 застосовано запобіжний захід у вигляді домашнього арешту із забороною залишати житло за адресою: АДРЕСА_2 , з 20 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. наступного дня, зобов`язано негайно прибути до місця свого проживання, прибувати за кожною вимогою до суду, та покладено на нього обов`язки, передбачені ч. 5 ст. 194 КПК України.

Строк відбування покарання ОСОБА_6 ухвалено відраховувати з моменту затримання в порядку виконання вироку.

Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про речові докази.
Ухвалою Дніпровського районного суду м. Києва від 07 жовтня 2016 року у порядку ч. 5 ст. 534 КПК України вирішено процесуальні питання, що виникли при виконанні вироку Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року відносно ОСОБА_6 , в частині порядку його виконання щодо застосованого до нього запобіжного заходу у вигляді домашнього арешту з забороною залишати житло, та замість адреси: АДРЕСА_2 , зазначено про заборону залишати з 20 год. 00 хв. до 07 год. 00 хв. житло за адресою: АДРЕСА_1

Вироком суду першої інстанції ОСОБА_6 визнаний винуватим у вчиненні грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, пов`язаного з опором громадянину, який припиняв хуліганські дії, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 3 ст. 296 КК України, за таких обставин.

Як визнав встановленим суд першої інстанції у вироку, 17 січня 2016 року, приблизно о 04 год. 30 хв., ОСОБА_6 перебував у нічному розважальному закладі «Башня Мерліна», що розташований по вул. Андрія Малишка, 3, в м. Києві, де відпочивав разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_9 та вони вживали алкогольні напої.
Під час відпочинку у ОСОБА_8 виник словесний конфлікт з ОСОБА_10 з приводу того, що остання, як ведуча караоке в даному закладі, відповідно до встановленого порядку надання послуг з караоке, на усне прохання отримала від ОСОБА_6 мікрофон.

В ході словесного конфлікту ОСОБА_8 нанесла ОСОБА_10 один удар в обличчя, свідком чого був ОСОБА_6 .
У цей час у ОСОБА_6 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, виник злочинний умисел, спрямований на вчинення хуліганських дій відносно потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , які на той момент також перебували у приміщенні вказаного закладу.
Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх намірів і дій, при цьому, прямо допускаючи їх наслідки та маючи на меті їх настання, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок і виражаючи явну зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності та добропристойності, розпочав свої хуліганські дії, в ході яких останній схопив за голову ОСОБА_11 та відштовхнув її в бік, а потім наніс один удар кулаком правої руки в обличчя потерпілої ОСОБА_10 , від чого остання втратила рівновагу та впала на підлогу, закривши обличчя долонями рук.
Продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_6 , з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок і виражаючи явну зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності та добропристойності, усвідомлюючи, що потерпіла ОСОБА_10 перебуває у безпорадному стані, так як остання знаходилась на підлозі та не чинила опору діям ОСОБА_6 , висловлюючись брутальною нецензурною лайкою, намагаючись стримати ОСОБА_8 , наніс один удар в область голови ОСОБА_11 , та розпочав безперервно наносити удари кулаками правої руки в голову потерпілої ОСОБА_10 , а всього наніс чотири удари в голову.

При цьому, ОСОБА_6 , наносячи удари кулаком правої руки в обличчя потерпілої ОСОБА_10 , з метою прицільності та ефективності ударів, притримував вільною лівою рукою руку потерпілої ОСОБА_10 , яка намагалася таким чином прикритись від ударів, в чому проявляється особлива зухвалість в діях ОСОБА_6 .
Продовжуючи свої хуліганські дії, ОСОБА_6 наніс один удар лівою ногою в голову потерпілої ОСОБА_10 та один удар лівою ногою в область грудей останньої, внаслідок чого остання отримала, згідно висновку судово-медичної експертизи №109/Ж від 19 січня 2016 року за критерієм тривалості розладу здоров`я легкі тілесні ушкодження.

Надалі ОСОБА_6 , продовжуючи свій злочинний умисел, з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок і виражаючи явну зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві та громадських місцях, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності та добропристойності, продовжував ходити по приміщенню вищевказаного закладу, висловлюючись брутальною нецензурною лайкою, перекидаючи меблі та обладнання, при цьому, намагався з агресивними намірами наблизитися до потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , попри те. що його намагалась стримувати ОСОБА_8 .
В цей момент до ОСОБА_6 підійшов потерпілий ОСОБА_12 , який забезпечував охорону громадського порядку в даному закладі та намагався словесно заспокоїти та припинити хуліганські дії ОСОБА_6 , але останній проігнорував прохання ОСОБА_12 та з хуліганських спонукань, грубо порушуючи громадський порядок і виражаючи явну зневагу до існуючих правил і норм поведінки в суспільстві та громадських місцях, з особливою зухвалістю, ігноруючи існуючі в суспільстві правила поведінки, моральності та добропристойності, почав висловлюватись брутальною нецензурною лайкою в бік ОСОБА_12 та наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя потерпілого ОСОБА_12 , тим самим вчинив опір ОСОБА_12 , який намагався припинити хуліганські дії ОСОБА_6 .
Не погодившись з вищевказаним вироком суду першої інстанції, захисник ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу, в якій просив вирок суду першої інстанції змінити, перекваліфікувавши дії ОСОБА_6 з ч. 3 ст. 296 КК України на ч. 1 ст. 296 КК України, та призначити йому покарання, не пов`язане з позбавленням або обмеженням волі.

Обгрунтовуючи доводи апеляційної скарги, захисник посилався на те, що у діях ОСОБА_6 відсутня така кваліфікуюча ознака за ч. 3 ст. 296 КК України, як опір громадянину, який припиняв хуліганські дії, оскільки потерпілий ОСОБА_12 підійшов до обвинуваченого вже після того, як останній припинив хуліганській дії, перестав наносити тілесні ушкодження та відійшов від потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_13 .
На переконання апелянта, з урахуванням положень п. 8 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про хуліганство», дії ОСОБА_12 є провокацією бійки по відношенню до ОСОБА_6 , а реакція ОСОБА_6 на таку поведінку потерпілого не може бути визнана опором громадянину, який припиняв хуліганські дії.
Захисник зазначав, що суд першої інстанції при призначенні обвинуваченому покарання не врахував щире каяття ОСОБА_6 , яке він висловив щодо нанесених ним для потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_13 тілесних ушкоджень, публічні вибачення перед останніми, сприяння досудовому слідству, те, що обвинувачений раніше не притягувався до відповідальності, мотив його дій, зокрема захист ОСОБА_8 , з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах, а також дані, які характеризують особу обвинуваченого: позитивну характеристику з місця роботи та наявність у нього на утриманні малолітнього сина, унаслідок чого дійшов помилкового висновку про неможливість звільнення обвинуваченого від реального відбування покарання з випробуванням.
У судове засідання потерпілі ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_14 повторно не з`явилися, про дату, час та місце апеляційного розгляду були повідомлені належним чином та не повідомили про поважні причини свого неприбуття, а тому колегія суддів у відповідності до вимог ч. 4 ст. 405 КПК України вважає за можливе провести апеляційний розгляд у відсутності зазначених осіб.
Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі захисника; вислухавши доводи захисника ОСОБА_7 , який підтримав апеляційну скаргу за наведених у ній обставин; обвинуваченого ОСОБА_6 , який просив задовольнити апеляційну скаргу захисника, дослідивши наявний у матеріалах кримінального провадження документ - диск з відеозаписом подій від 17 січня 2016 року у приміщенні розважального закладу «Башня Мерліна», провівши судові дебати, надавши обвинуваченому ОСОБА_6 останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції уважає апеляційну скаргу захисника такою, що не підлягає задоволенню, з таких підстав.

Відповідно до частини 1 ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

З об`єктивної сторони хуліганство є суспільно небезпечною дією, що грубо порушує громадський порядок. Такими закон визнає тільки дії, які спричинили істотну шкоду особистим чи суспільним інтересам і відрізнялися особливою зухвалістю або винятковим цинізмом.
Об`єктом захисту цих норм є громадський порядок, який слід розуміти як стан суспільних відносин, що виник, сформувався, змінюється та існує під впливом дії правових норм (значною мірою), моральних засад, звичаїв, етичних правил, традицій, інших позаюридичних чинників і знаходить свій вияв (відображається) у безпечності громадського спокою, охороні здоров`я, честі та гідності людини, її прав та свобод, зокрема, права на відпочинок, усталених правил співжиття, комунікації (спілкування), у поведінці в побуті, у повазі і ставленні членів спільноти один до одного, у нормальному функціонуванні органів державної влади, місцевого самоврядування, різних установ, організацій, громадських об`єднань, інших інституцій, які займаються корисною суспільною діяльністю.
Посягання на ці відносини здійснюються в активній формі, в основному з ініціативи правопорушника або через використання незначного (нікчемного) приводу, як правило, відбуваються в публічних (громадських, людних) місцях, супроводжуються ненормативною (брутальною, нецензурною) лексикою та/або фізичним насильством, зокрема із використанням травмуючих властивостей таких предметів, як вогнепальна зброя, і призводять до заподіяння моральної та матеріальної шкоди.
Для кваліфікації вчиненого хуліганства достатньо наявності в діях винної особи однієї з ознак особливої зухвалості або виняткового цинізму.
При цьому особлива зухвалість це грубе порушення громадського порядку, поєднане із завданням потерпілій особі побоїв чи іншим насильством, що спричинило тілесні ушкодження, чи знущання над потерпілим, знищення або пошкодження майна, тривале порушення спокою громадян, зрив масового заходу, тимчасове порушення нормальної діяльності установи, підприємства, організації, руху транспорту тощо.
Суб`єктивна сторона хуліганства характеризується прямим умислом і мотивами явної неповаги до суспільства.
Кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ч. 3 ст. 296 КК України, є вчинення хуліганства, пов`язаного з опором представникові влади або представникові громадськості, який виконує обов`язки з охорони громадського порядку, чи іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії. Це можуть бути погрози на їх адресу, побої, спричинення тілесних ушкоджень тощо. При цьому, опір повинен бути складовою частиною хуліганства, мати місце в період його вчинення.

Відповідно до роз`яснень, викладених у пункті 8 постанови Пленуму Верховного Суду України №10 від 22 грудня 2006 р. «Про судову практику у справах про хуліганство», як опір представникові влади, представникові громадськості або іншим громадянам, які припиняли хуліганські дії (ч. 3 ст. 296 КК України), слід розуміти активну протидію особи, котра вчиняє хуліганство (відштовхування, завдання побоїв, заподіяння тілесних ушкоджень тощо), з метою позбавити зазначених осіб можливості виконати службовий чи громадський обов`язок з охорони громадського порядку.

Якщо ж опір було вчинено після припинення хуліганських дій-як протидію затриманню, він не може бути кваліфікуючою ознакою хуліганства.

Згідно ч. 2 ст. 84 КПК України процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.

Висновки суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення, та про юридичну кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 296 КК України, колегія суддів апеляційного суду вважає обгрунтованими, оскільки вони відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, підтверджуються зібраними, перевіреними та належно оціненими судом першої інстанції доказами.

Показаннями допитаного у судовому засіданні обвинуваченого ОСОБА_6 , який пояснив, що 17 січня 2016 року він разом з ОСОБА_8 , з якою перебуває у фактичних шлюбних відносинах, та її знайомою ОСОБА_15 перебували у закладі «Башня Мерліна», за адресою: м. Київ, вул. А. Малишка, 3, де відпочивали, та обвинувачений при цьому вживав спиртні напої. У певний момент у ОСОБА_8 та потерпілої ОСОБА_10 виник конфлікт. Обвинувачений у цей час підійшов до жінок та став поряд з ним. У ході розмови ОСОБА_8 вдарила ОСОБА_10 . Він намагався стримати ОСОБА_8 , а ОСОБА_10 у цей час продовжувала провокувати конфлікт, у зв`язку з чим він наніс їй удар кулаком в обличчя. Після цього він намагався ще декілька разів нанести удар потерпілій, однак промахнувся. Напротязі всього часу потерпіла ОСОБА_11 перебувала поряд з ними. Після вказаних дій до нього підійшов невідомий чоловік, яким, як йому стало пізніше відомо, був ОСОБА_12 охоронець закладу, та почав висловлюватись у його бік нецензурною мовою, у зв`язку з чим між ними виник конфлікт, у ході якого він, з метою захисту, наніс удар ОСОБА_12 .
Обвинувачений ОСОБА_6 визнав вину у частині вчинення протиправних дій лише щодо потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , та заперечував наявність у його діях ознаки опору громадянинові, який припиняв хуліганські дії /а.с.к.п. 181-183/.
Показаннями допитаної під час судового розгляду свідка ОСОБА_8 , яка надала пояснення, аналогічні поясненням обвинуваченого щодо обставин події від 17 січня 2016 року у приміщенні закладу «Башня Мерліна», за адресою: м. Київ, вул. А. Малишка, 3./а.с.к.п. 102-103/.
Показаннями допитаної у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_10 , яка пояснила, що 17 січня 2016 року, близько 04 год. 00 хв. вона разом з донькою ОСОБА_11 перебувала у розважальному закладі «Башня Мерліна», по вул. А. Малишка, 3 у м. Києві, коли до неї підійшли обвинувачений ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , при цьому остання нецензурно висловлюючись та погрожуючи фізичною розправою, вимагала віддати мікрофон. У ході розмови ОСОБА_8 вдарила її кулаком в обличчя, а обвинувачений, який стояв поруч, наніс їй удар в голову, від якого вона втратила рівновагу та впала на підлогу. Після цього ОСОБА_6 почав наносити їй удари руками та ногами в область обличчя та грудної клітини /а.с.к.п. 57-58/.
Показаннями допитаної у судовому засіданні потерпілої ОСОБА_11 , яка підтвердила викладені в обвинувальному акті обставини вчинення кримінального правопорушення в частині зазначення його, часу, місця, способу вчинення, зокрема надала показання аналогічні показам потерпілої ОСОБА_10 . Крім того потерпіла пояснила, що після того, як ОСОБА_8 вдарила ОСОБА_10 в обличчя, вона, з метою припинення конфлікту, стала між ними, а в цей час обвинувачений, який стояв поруч, різким рухом відкинув її в бік, після чого наніс ОСОБА_10 сильний удар в голову, від якого вона втратила рівновагу та впала на підлогу. Продовжуючи свої дії, обвинувачений наносив ОСОБА_10 удари руками і ногами. Надалі охоронець закладу вивів ОСОБА_6 за межі зали, при цьому обвинувачений в ході суперечки з охоронцем також наніс йому удар в обличчя / а.с.к.п. 57-58/.
Показаннями допитаного у судовому засіданні потерпілого ОСОБА_14 , який зазначив, що неофіційно працює охоронцем в приміщеннях розважальних закладів «Башня Мерліна» та «Ескалібур», розташованих поруч. В ніч з 16 січня 201 року на 17 січня 2016 року він перебував на робочому місці у приміщенні закладу «Башня Мерліна», в якому 16 січня 2016 року з 23 год. 00 хв. знаходились відвідувачі ОСОБА_8 , ОСОБА_9 та ОСОБА_6 , які вживали спиртні напої. 17 січня 2016 року близько 03 год. 00 хв., як йому стало відомо зі слів працівників розважального закладу, вказані відвідувачі порушували громадський порядок у приміщені закладу, у зв`язку з чим неодноразово отримували зауваження з боку адміністрації та обслуговуючого персоналу. Близько 03 год. 15 хв. приїхала ОСОБА_10 , яка працює в даному закладі, він провів її до залу, а сам відійшов до приміщення закладу «Ескалібур».
Близько 04 год. 00 хв., він повернувся у зал караоке «Башня Мерліна» та побачив ОСОБА_6 , який нецензурно висловлювався у бік обслуговуючого персоналу, та розкидав меблі у залі приміщення. Зі слів потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 йому стало відомо, що обвинувачений наніс їм тілесні ушкодження. На запитання про події у приміщенні закладу, обвинувачений відреагував в його бік нецензурними висловлюваннями та раптово наніс йому удар в обличчя. Свідок запропонував ОСОБА_6 вийти на вулицю, де обвинувачений продовжував нецензурно висловлюватися в його бік та повторно наніс йому удар кулаком в обличчя /а.с.к.п. 131-132/.
Показаннями допитаних у судовому засіданні свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , які кожен окремо, надали показання, аналогічні за змістом з показанням потерпілих ОСОБА_12 , ОСОБА_10 та ОСОБА_11 щодо місця, часу, способу вчинення кримінального правопорушення та інших обставин, що мали місце у кримінальному провадженні /а.с.к.п. 103-106, 132/.

Даними протоколу перегляду цифрового відеозапису від 17 лютого 2016 року, з якого убачається, що 17 лютого 2016 року в період часу з 10 год. 00 хв. по 11 год. 00 хв., в службовому кабінеті Дніпровського управління поліції ГУНП у м. Києві, в присутності понятих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , та потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , проведено перегляд зафіксованого на камеру відеоспостереження у приміщенні нічного розважального закладу «Башня Мерліна», розташованого по вул. Андрія Малишка, 3 у м. Києві, цифрового відеозапису, на якому відображені обставини події 17 січня 2016 року /а.с.к.п. 138-142/.
Під час апеляційного розгляду у судовому засіданні також досліджено вказаний відеозапис події від 17 січня 2016 року, зафіксованої на камері відеоспостереження у приміщенні нічного розважального закладу «Башня Мерліна», та під час перегляду встановлено, що у залі зазначеного закладу, в проході між столом персоналу закладу та столом відвідувачів знаходяться чотири особи - ОСОБА_11 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , при цьому ОСОБА_10 та ОСОБА_8 емоційно спілкуються між собою. Спостерігається, що ОСОБА_8 05:19:26, як позначено на відеозаписі, розмахуючись, різко наносить кулаком удар в обличчя потерпілої ОСОБА_10 . Відразу після цього зображено, як ОСОБА_6 , обхопивши шию потерпілої ОСОБА_11 , відкидає останню в бік, після чого наносить один удар кулаком правої руки в область обличчя потерпілої ОСОБА_10 , від якого остання падає на підлогу, а ОСОБА_6 продовжує безперервно наносити удари у кількості приблизно 8 разів кулаками правої, лівої руки та лівої ноги в область обличчя та тулуба потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 . Після цього ОСОБА_6 йде з поля зору ділянки фіксації відеозапису, та о 05:20:08 знову з`являється у полі зору, та прямує в бік потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , при цьому поводить себе агресивно, намагається наблизитись до потерпілих, попри те, що ОСОБА_8 стримує його, тримаючи за руки. Через декілька секунд до ОСОБА_6 підходять потерпілий ОСОБА_12 та свідок ОСОБА_17 , та в цей час обвинувачений кулаком правої руки наносить один удар в область обличчя потерпілого ОСОБА_12 , від чого останній похитнувся назад та почав відходити у бік виходу, а ОСОБА_6 попрямував за ним.
Даними протоколу перегляду відеозапису від 01 квітня 2016 року, проведеного слідчим СВ Дніпровського УП ГУНП у м. Києві ОСОБА_20 за участю обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 , з якого убачається, що вказаними особами переглянуто відеозапис камери спостереження у приміщенні нічного розважального закладу «Башня Мерліна», на якому зафіксовані події від 17 січня 2016 року. За наслідками перегляду відеозапису обвинувачений підтвердив, що зображені на відеозаписі події відповідають дійсності /а.с.к.п. 150-153/.
Даними протоколу проведення слідчого експерименту від 01 квітня 2016 р. з відеозаписом до нього, проведеного у приміщені розважального закладу «Башня Мерліна» за адресою: м. Київ, вул. Андрія Малишка, 3, слідчим за участі обвинуваченого ОСОБА_6 , його захисника ОСОБА_7 , понятих ОСОБА_21 , та ОСОБА_22 .
Відповідно до результатів слідчого експерименту, обвинувачений ОСОБА_6 продемонстрував алгоритм та механізм вчинення кримінального правопорушення/а.с.а.с. 145-149/.

Зазначені слідчі дії проведені слідчим з дотриманням правил, передбачених ст.ст. 223, 237, 240 КПК України, зокрема, огляд відеозаписів проведено у присутності потерпілих, обвинуваченого та його захисника, а також понятих, а слідчий експеримент за участю понятих, обвинуваченого та його захисника. Перед проведенням слідчих дій особам, які беруть у них участь, роз`яснено їх права і обов`язки, передбачені КПК України, а також відповідальність, встановлена законом, хід і результати проведення процесуальної дії зафіксовані у протоколах, які за формою та змістом відповідають вимогам ст. 104 КПК України, у протоколах докладно викладено умови і результати огляду відеозаписів та слідчого експерименту, які проведені у межах строків досудового розслідування, а тому колегія суддів не убачає підстав для визнання їх недійсними, а встановлених внаслідок них доказів - недопустимими.

Даними висновку судово-медичної експертизи №292 від 03 лютого 2016 р., проведеної судово-медичним експертом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_23 , відповідно до якого у потерпілої ОСОБА_11 будь-яких видимих тілесних ушкоджень не виявлено /а.с.а.с. 168-169/.

Даними висновку судово-медичної експертизи №109/Ж від 19 січня 2016 р., проведеної судово-медичним експертом Київського міського клінічного бюро судово-медичної експертизи ОСОБА_24 , згідно якого у потерпілої ОСОБА_10 виявлені тілесні ушкодження у вигляді синців та садна, які утворились від дії тупого (тупих) предмета (предметів), за давністю утворення можуть відповідати вказаному терміну, тобто 17 січня 2016, та відносяться до легких тілесних ушкоджень (за критерієм тривалості розладу здоров`я) /а.с.к.п.170/.
Порушень вимог кримінального процесуального законодавства при проведенні зазначених експертиз колегією суддів не встановлено.

Ураховуючи вищевикладене, суд першої інстанції у відповідності до ч. 12 ст. 290 КПК України обґрунтовано допустив відомості, що містяться у зазначених матеріалах, як докази кримінального провадження.

Згідно ч. 2 ст. 92 КПК України, обов`язок доказування належності та допустимості доказів покладається на сторону, що їх подає.

Відповідно до ч. 1 ст. 22 КПК України кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом.

Під час судового розгляду судом першої та апеляційної інстанцій обвинувачений, який згідно ч. 2 ст. 17 КПК України не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні кримінального правопорушення, однак згідно ч. 3 ст. 89 КПК України наділений правом подавати клопотання про визнання доказів недопустимими, не подавав відповідних клопотань про визнання наявних у кримінальному провадженні доказів недопустимими. Не містять матеріали кримінального провадження даних про наявність таких клопотань і від захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 як на стадії судового розгляду судом першої інстанції, так і під час апеляційного розгляду.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, у відповідності до вимог закону, провів оцінку кожного із зазначених доказів з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів з точки зору достатності та взаємозв`язку, та дійшов обґрунтованого висновку про доведеність висунутого ОСОБА_25 обвинувачення за ч. 3 ст. 296 КК України.
Покарання ОСОБА_6 призначено судом першої інстанції з дотриманням вимог ст. 65 КК України, за своїм видом і розміром є справедливим, відповідає тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів. При цьому судом першої інстанції були фактично враховані усі обставини, на які є посилання в апеляційній скарзі.
Суд, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_6 і при виборі останньому заходу примусу та порядку його відбування, належним чином врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до ст. 12 КК України є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, має постійне місце проживання та реєстрації, стан його здоров`я, раніше не судимий, працевлаштований, позитивно характеризується за місцем роботи, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення: форму вини, мотив, мету, спосіб, характер його вчинення та ступінь тяжкості наслідків, які настали, поведінку обвинуваченого під час та після вчинення злочинних дій, та всі інші обставини, які відповідно до положень КК України, у тому числі статей 66, 67 цього Кодексу, впливають на вибір заходу примусу та порядок його відбування.

При цьому суд першої інстанції не встановив обставин, які пом`якшують покарання, та при призначення покарання обгрунтовано врахував обставину, яка обтяжує покарання вчинення обвинуваченим кримінального правопорушення у стані алкогольного сп`яніння.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність такої пом`якшуючої покарання обставини, як щире каяття обвинуваченого, оскільки обвинувачений під час судового розгляду судом першої інстанції та у ході апеляційного розгляду зазначав, що повністю визнає вину у вчиненні кримінального правопорушення щодо потерпілих ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , однак не визнає винуватість у вчиненні опору громадянину ОСОБА_12 , який припиняв хуліганські дії.
Крім того, відповідно до змісту ст. 66 КК України щире каяття вважається тоді, коли воно грунтується на критичній оцінці особою своєї протиправної поведінки і щирому її осуді, а так само, визнанні провини, виявленні жалю з приводу вчиненого та бажанні виправити ситуацію, що склалася.

Даних про таку оцінку обвинуваченим своїх дій щодо потерпілого ОСОБА_12 матеріали кримінального провадження не містять.

Врахувавши наведені обставини, конкретні обставини кримінального правопорушення, а також те, що обвинувачений не визнав винуватість у вчиненні кримінального правопорушення щодо потерпілого ОСОБА_12 та не вибачився перед ним, провівши аналіз особи винного як у загально-соціальному плані, так і в плані його потенційної суспільної небезпеки, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про неможливість виправлення ОСОБА_6 без ізоляції від суспільства, а тому належним чином визначив йому покарання у виді позбавлення волі у мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 3 ст. 296 КК України, з реальним його відбуванням.
Підстав для застосування до обвинуваченого вимог ст. 75 КК України колегія суддів не вбачає, оскільки по справі не встановлено будь-яких обставин, що можуть вказувати на можливість виправлення ОСОБА_6 без реального відбування покарання або істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення.

Доводи захисника, викладені в апеляційній скарзі про те, що суд першої інстанції не врахував, що обвинувачений захищав вагітну ОСОБА_8 , з якою він на час вчинення злочину перебував у фактичних шлюбних відносинах, є необґрунтованими, оскільки наявність існування цих обставин не спростовує висновок суду першої інстанції про доведеність висунутого ОСОБА_6 обвинувачення.

Доводи, викладені в апеляційній скарзі захисника про те, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність у діях ОСОБА_6 такої кваліфікуючої ознаки, як опір громадянину, який припиняв хуліганські дії, спростовуються показаннями допитаних у судовому засіданні потерпілих ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та ОСОБА_26 , та даними дослідженого під час апеляційного розгляду відеозапису з камер спостереження закладу «Башня Мерліна», з якого убачається, що після того, як обвинувачений припинив нанесення ударів потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , він відійшов від них в інший бік залу, продовжуючи поводити себе агресивно. Повернувшись, ОСОБА_6 намагався знову до них наблизитись, попри те, що його стримувала ОСОБА_8 , при цьому активно розмахував руками, штовхався та емоційно висловлювався, зачіпав обладнання, яке знаходилось на столі персоналу закладу. В цей час до обвинуваченого підійшов потерпілий ОСОБА_14 , який намагався припинити дії ОСОБА_6 , однак останній наніс йому удар в обличчя.
Така поведінка обвинуваченого до моменту, коли до нього підійшов потерпілий ОСОБА_26 , охоплюється об`єктивною стороною грубого порушення громадського порядку з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю. Факт припинення ОСОБА_6 нанесення ОСОБА_10 та ОСОБА_11 тілесних ушкоджень, за наявності у його наступній поведінці інших вищенаведених ознак хуліганських дій, не свідчить про припинення ним зазначеного кримінального правопорушення, а тому твердження захисника про заподіяння потерпілому ОСОБА_26 тілесних ушкоджень не у період вчинення хуліганських дій, а після самовільного їх завершення, та необхідність у зв`язку з цим перекваліфікації дій обвинуваченого на ч. 1 ст. 296 КК України, є безпідставною.
Доводи захисника про те, що дії ОСОБА_12 є провокацією бійки по відношенню до ОСОБА_6 , а реакція ОСОБА_6 на таку поведінку потерпілого не може бути визнана опором громадянину, який припиняв хуліганські дії, є безпідставними та спростовуються вищенаведеними доказами, яким суд першої інстанції дав належну оцінку.
Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли перешкодити суду першої інстанції ухвалити законний та обґрунтований вирок, перевіркою кримінального провадження в апеляційному порядку колегією суддів не виявлено.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги підлягають залишенню без задоволення, а вирок суду першої інстанції без змін.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419, 532 КПК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляційну скарги захисника ОСОБА_7 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 06 жовтня 2016 року стосовно ОСОБА_6 без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає чинності з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ у касаційному порядку протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

__________________ ____________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3