АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/2320/16 Справа № 203/6055/15-к Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

В И Р О К
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29 грудня 2016 року м. Дніпро

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

потерпілого ОСОБА_7 ,

представника потерпілого ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

захисника ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження №0000877 за апеляційними скаргами прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року щодо
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився у с. Щербинівка Царичанського району Дніпропетровської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 ,

обвинуваченого у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України,

ВСТАНОВИЛА:

В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок суду у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 визнати винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, і призначити покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що в порушення вимог ст. ст. 374, 411 КПК України суд не дав оцінки тій обставині, що водій ОСОБА_9 перебував у стані алкогольного сп`яніння під час скоєння кримінального правопорушення, та не зазначив мотиви неврахування даних доказів.
Також суд першої інстанції у мотивувальній частині вироку взагалі не зазначив мотиви змінення прокурором обвинувачення щодо тілесних ушкоджень, отриманих в результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_7 , та про змінення обвинувачення.

Вважає, що при призначені покарання обвинуваченому суд не врахував, що ОСОБА_9 скоїв злочин у стані алкогольного сп`яніння, який відповідно до ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості та належить до злочину, що має підвищену суспільну небезпеку, крім того, обвинувачений не відшкодував потерпілому ОСОБА_7 заподіяну шкоду.
В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 просить скасувати вирок суду у зв`язку із невідповідністю висновків суду, викладених у судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого, та ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_9 призначити покарання за вчинення злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки, цивільний позов задовольнити у повному обсязі та стягнути з обвинуваченого на його користь матеріальну шкоду, завдану внаслідок дорожньо-транспортної пригоди в розмірі 17 462 гривень 28 копійок, а також моральну шкоду в розмірі 110 000 гривень.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що дії обвинуваченого ОСОБА_9 , які суд оцінив як щире каяття, не є щирим каяттям, так як воно не є добровільними, тобто не базуються на внутрішньому переконанні обвинуваченого, який не сприяв розкриттю злочину, оскільки вину не визнавав, намагався уникнути кримінальної відповідальності, не погоджувався, що потерпілому спричинені середньої тяжкості тілесні ушкодження, при цьому до ухвалення вироку обвинувачений не відшкодував йому завдану матеріальну та моральну шкоду.
Також судом першої інстанції не враховано, що з вини ОСОБА_9 він отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження та був позбавлений можливості займатися підприємницькою діяльністю, у зв`язку з чим не зміг заробляти грошові кошти на утримання малолітньої дитини та матері-інваліда.
Вважає, що суд помилково та безпідставно не прийняв до уваги письмові документи, які підтверджують заявлені ним позовні вимоги, а саме: фіскальні чеки на суму 2 424 гривень, 1 560 гривень на витрати щодо проведення профілактичних та лікувальних заходів у зв`язку з отриманими травмами внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, на суму 30 гривень членський квиток на лікувально-профілактичні заклади, на суму 92 гривні 98 копійок фіскальний чек ДФ ПАТ «Укртелеком» щодо проведення огляду пошкодженого автомобіля в страховій компанії, 1 300 гривень за пошкоджені штани-джинси, 7 000 гривень за пошкодження шкіряної куртки, вартість послуг служби таксі в період лікування, а також на підтвердження заподіяної моральної шкоди суд не врахував договори про надання послуг на суми 3 000 гривень, 2 000 гривень, 6 000 гривень, 8 000 гривень, 2 000 гривень.

Крім того, судом першої інстанції не прийнято до уваги, що він та прокурор в судовому засіданні просили суд призначити обвинуваченому найсуворіше покарання, передбачене санкцією ч. 1 ст. 286 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки з позбавленням права керування транспортними засобами строком на 3 роки.
Більш того, вважає, що ОСОБА_9 керував транспортним засобом в момент дорожньо-транспортної пригоди у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується довідкою КЗ «Дніпропетровська міська лікарня № 16 ДОР» за № 498 від 19 жовтня 2015 року, з якої вбачається, що у водія ОСОБА_9 в крові виявлено 0,12 проміле алкоголю, свідок ОСОБА_11 також в судовому засіданні пояснював, що водій ОСОБА_9 на момент дорожньо-транспортної пригоди перебував у стані алкогольного сп`яніння, однак суд не надав належної правової оцінки зазначеній обставині.
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 , не оскаржуючи вирок в частині призначеного обвинуваченому покарання, просить скасувати вирок в частині задоволення вимог цивільного позову, та постановити ухвалу, якою залишити без розгляду цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 , в іншій частині вирок залишити без змін.
Вимоги апеляційної скарги обґрунтовує тим, що суд не прийняв до уваги, що автомобіль «Volkswagen Vento», реєстраційний номер НОМЕР_1 належить на праві власності ОСОБА_12 , який проживає по АДРЕСА_3 , а не цивільному позивачу ОСОБА_7 , та власник вказаного автомобілю будь-яких майнових вимог не заявляв, а тому вимога ОСОБА_7 щодо відшкодування шкоди за перебування автомобілю на штраф-майданчику не підлягає відшкодуванню, оскільки потерпілим не доведено законність володіння та користування даним автомобілем.

Також цивільний позивач ОСОБА_7 не надав суду висновок товарознавчої експертизи про вартість пошкоджених речей, епікризу, з якого вбачається призначення ліків, належних документів щодо інших витрат потерпілого, у зв`язку з чим, позовні вимоги потерпілого нічим не підтверджуються.

Вважає, що доводи потерпілого щодо спричинення йому моральної шкоди у зв`язку із отриманими тілесними ушкодженнями не відповідають фактичним даним медичної документації.

Крім того, обвинувачений ОСОБА_9 щиро розкаявся у скоєному, вчинив злочин невеликої тяжкості з необережності та відшкодував потерпілому в рахунок відшкодування шкоди 10 000 гривень.

Захисник ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 в своїх запереченнях на апеляційні скарги прокурора та потерпілого посилається на те, що вони не підлягають задоволенню, оскільки не відповідають як вимогам закону, так і фактичним обставинам, встановленим на досудовому та судовому слідстві.
Вважає, що факт виявлення у ОСОБА_9 в крові 0,12 проміле алкоголю свідчить про дію лікарських препаратів, а саме фармадипина, який містить незначну кількість етилового спирту, який він прийняв під час надання медичної допомоги, а тому даний факт не викликав сумнівів під час як досудового слідства, так і судових засідань.
Також підставою для зміни обвинувального акту прокурором посприяв діагноз закритої черепно-мозкової травми ОСОБА_7 , однак такий діагноз об`єктивними неврологічними симптомами не підтверджується.
Крім того, суд відповідно до вимог ст. 65 КК України врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що пом`якшують покарання, а також те, що судом не встановлено обставин, що обтяжують покарання та призначив необхідне та достатнє покарання ОСОБА_9 для його виправлення і попередження нових злочинів.
Більш того, потерпілий ОСОБА_7 не звертався із заявою про відшкодування шкоди у страхову компанію у досудовому порядку та незалежно від звернення до страхової компанії цивільний позов потерпілого ним не доведений та не підтверджений достовірними доказами.
Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року ОСОБА_9 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та призначено покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 8 500 гривень без позбавлення права керувати транспортними засобами, стягнуто з обвинуваченого ОСОБА_9 на користь потерпілого ОСОБА_7 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 4 324 гривні 13 копійок, в рахунок відшкодування моральної шкоди в розмірі 30 000 гривень, також вирішено питання щодо судових витрат та речових доказів.
За обставин, викладених у вироку, 22 вересня 2015 року приблизно о 21 годині 10 хвилин ОСОБА_9 , керуючи технічно справним автомобілем «Mitsubishi Lancer», реєстраційний номер НОМЕР_2 , який належить ОСОБА_13 , рухався по вул.Шмідта з боку пр. Пушкіна у напрямку вул. Ю. Савченко в Кіровському районі м.Дніпропетровська. Під час руху порушуючи Правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам змінив напрямок руху автомобіля ліворуч не переконавшись, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху, виїхав на зустрічну смугу руху та в районі перехрестя вул.Шмідта і вул. Свердлова допустив зіткнення з автомобілем «Volkswagen Vento», реєстраційний номер НОМЕР_1 , під керуванням водія ОСОБА_7 , який рухався по вул.Шмідта у зустрічному напрямку.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди потерпілому ОСОБА_7 , згідно висновку комісійної судово-медичної експертизи спричинені тілесні ушкодження у вигляді: закритого перелому п`яточної кістки, повний закритий вивих 1-го пальця лівої кісті, з розривом суглобної сумки і зміщенням 1-го пальця відносно 1-ої п`ясної кістки до 2-х см під кутом, 2 садна на передній поверхні правого колінного суглобу та правої комілки. Встановлені тілесні ушкодження відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовили тривалий розлад здоров`я, строком понад 3 тижні (більш, як 21 день, термін зрощення кісткової тканини правої п`ятки понад 2 місяці).

Порушення правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що ОСОБА_9 керуючи транспортним засобом автомобілем «Mitsubishi Lancer», не виконав вимоги п. п. 10.1 Правил дорожнього руху України «Перед початком руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху». Невиконання перелічених Правил дорожнього руху України перебуває в причинному зв`язку з наслідками, що наступили.

Під час апеляційного перегляду прокурор підтримав вимоги апеляційної скарги прокурора, апеляційну скаргу потерпілого просив задовольнити частково, а вимоги апеляційної скарги захисника залишити без задоволення.

В суді апеляційної інстанції потерпілий та його представник підтримали вимоги апеляційної скарги потерпілого, вимоги апеляційної скарги прокурора просили задовольнити частково, апеляційну скаргу захисника - залишити без задоволення.

Обвинувачений та захисник заперечували проти апеляційних скарг прокурора та потерпілого, захисник на задоволенні своєї апеляційної скарги не наполягала, обвинувачений погодився з розміром матеріальної та моральної шкоди, що визначена у вироку суду.

Заслухавши суддю-доповідача, учасників судового провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла таких висновків.
У відповідності до ст. 404 КПК України, вирок суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Правильність кваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_9 за кримінальним законом та доведеність його вини в апеляційних скаргах не оспорюється, а тому апеляційним судом не перевіряється.

Доводи прокурора щодо не зазначення судом мотивів змінення прокурором обвинувачення не заслуговують на увагу, оскільки у вироку відповідно до положень п.2 ч.3 ст.374 КПК України зазначено формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків кримінального правопорушення, форми вини і мотивів кримінального правопорушення.

Оскільки обвинувачення змінювалось прокурором, що є його правом відповідно до ст.337 КПК України, то підстав зазначати у вироку, чому прокурор дійшов такого висновку, колегією суддів з огляду на положення ст.374 КПК України не вбачається, оскільки суд здійснював судовий розгляд в межах нового обвинувачення.

Відповідно до вимог ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.

Згідно із ст. 65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу; відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу; враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначаючи покарання ОСОБА_9 , суд першої інстанції врахував тяжкість скоєного ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії злочинів середньої тяжкості, особу обвинуваченого, який раніше не судимий, за місцем проживання та роботи характеризується позитивно, на обліку у лікарів психіатра і нарколога не перебуває; обставину, що пом`якшує покарання, а саме: щире каяття, і з урахуванням відсутності обставин, що обтяжують покарання, прийшов до висновку про призначення покарання у виді штрафу без позбавлення права керувати транспортними засобами.
Обґрунтовуючи питання щодо незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, суд врахував те, що обвинувачений вперше притягується до кримінальної відповідальності за скоєння необережного злочину та не скоював адміністративних правопорушень, пов`язаних із експлуатацією транспортного засобу.
Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо призначення основного покарання обвинуваченому у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 8 500 гривень, оскільки наявна обставина, що пом`якшує покарання обвинуваченого та відсутні обставини, що його обтяжують, обвинувачений позитивно характеризується, працює, притягується до кримінальної відповідальності вперше, вчинив злочин з необережності, після постановлення вироку сплатив потерпілому в рахунок відшкодування шкоди 10000 гривень, а тому підстав для призначення більш суворого покарання у виді обмеження волі не вбачається.
Доводи апеляційної скарги потерпілого щодо безпідставного визнання судом обставини, що пом`якшує покарання обвинуваченого - щирого каяття, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки в обвинувальному акті зазначено про наявність саме цієї обставини, що пом`якшує покарання, також суд першої інстанції правомірно встановив зазначену обставину, що пом`якшує покарання, виходячи із того, що під час судового розгляду кримінального провадження обвинувачений визнав вину, перерахував потерпілому 10000 гривень в рахунок відшкодування заподіяної шкоди.

Не знайшли підтвердження доводи прокурора та потерпілого щодо вчинення злочину обвинуваченим у стані алкогольного сп`яніння, оскільки така обставина відсутня у висунутому ОСОБА_9 обвинуваченні та не зазначалась в обвинувальному акті прокурором.

У зв`язку із викладеним та на підставі ч.4 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції позбавлений можливості вийти за межі висунутого в суді першої інстанції обвинувачення.

Крім того, відповідно до розділу 2 п.7 Інструкції про порядок виявлення у водіїв транспортних засобів ознак алкогольного, наркотичного чи іншого сп`яніння або перебування під впливом лікарських препаратів, що знижують увагу та швидкість реакції, затвердженої наказом Міністерства внутрішніх справ та Міністерства охорони здоров`я від 09.11.2015 № 1452/735, зареєстрованій в Міністерстві юстиції України 11 листопада 2015 р.

за № 1413/27858 установлення стану алкогольного сп`яніння здійснюється на підставі огляду, який проводиться згідно з вимогами цієї Інструкції поліцейським з використанням спеціальних технічних засобів, показники яких після проведення тесту мають цифровий показник більше 0,2 проміле алкоголю в крові, тоді як наявна в матеріалах кримінального провадження довідка свідчить про виявлення у ОСОБА_9 в крові 0,12 проміле алкоголю, що не підтверджує доводи потерпілого та прокурора про перебування обвинуваченого в стані алкогольного сп`яніння.

Разом з тим, суд першої інстанції не в повній мірі виконав вимоги ст. 65 КК України та належним чином не мотивував і не навів переконливих доводів щодо не призначення обвинуваченому ОСОБА_9 додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Так, судом не було в достатній мірі враховано обставини вчинення злочину, відповідно до яких внаслідок порушення Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження потерпілому ОСОБА_7 та наслідки, що настали у вигляді тілесних ушкоджень середньої тяжкості, які зумовили тривалий розлад здоров`я.

Отже, колегія суддів вважає, що призначення ОСОБА_9 покарання без застосування до нього додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами в даному випадку не є необхідним і достатнім для його виправлення внаслідок м`якості та не відповідає меті покарання, якою є також попередження вчинення нових злочинів як обвинуваченим, так і іншими особами, а тому приходить до висновку про необхідність призначення обвинуваченому додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами.

Відповідно до ч. 2 ст. 409 КПК України підставами для скасування судового рішення є невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого.
Стаття 414 КПК України передбачає, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення і особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідно статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість.
З урахуванням вищезазначеного, вирок Кіровського районного суду м.Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року щодо ОСОБА_9 підлягає скасуванню в частині призначення покарання на підставі ч. 2 ст. 409, ст. 414 КПК України у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого через м`якість з ухваленням відповідно до вимог ст. 420 КПК України нового вироку судом апеляційної інстанції.
Щодо доводів апеляційних скарг потерпілого та захисника в частині вирішення цивільного позову колегія суддів дійшла таких висновків.
Згідно з ч. 5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України ухвалюючи обвинувальний вирок, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє його повністю або частково чи відмовляє в ньому.
За положеннями ст.1166 ЦК України шкода, заподіяна майну фізичної особи, відшкодовується у повному обсязі особою, яка її заподіяла.

Колегія суддів погоджується з висновками суду про відшкодування шкоди за перебування автомобілю на штраф-майданчику та евакуацію до нього, оскільки відповідно до наданих квитанцій зазначені витрати були сплачені потерпілим у розмірі 1898.80гривень та 700 гривень.

Також потерпілим надано чеки на зазначену у вироку суму у зв`язку із лікуванням(м.с.п.43-46). Проходження лікування та призначення ліків підтверджується виписними епікризами(м.с.п.111,117), крім того, обвинувачений добровільно відшкодував 10000 гривень у зв`язку із заподіянням шкоди, а тому колегія суддів погоджується із висновками суду про стягнення з обвинуваченого витрат на лікування.

Суд першої інстанції дійшов обґрунтованих висновків, що потерпілим ОСОБА_7 не надавалися медичні документи, які б підтверджували необхідність відвідування фітнес-центру у зв`язку з отриманням травми внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, крім того, потерпілим не було надано підтвердження, що витрати в ДФ ПАТ «Укртелеком» пов`язані з даною дорожньо-транспортною пригодою, долучений квиток на проїзд в автобусі датований 29 червня 2015 року, тобто до дорожньо-транспортної пригоди, а тому судом правомірно не взято їх до уваги.
Також колегія суддів погоджується з висновками суду про відмову у відшкодуванні понесених витрат на таксі, оскільки суду не надано підтвердження, у зв`язку з чим були понесені зазначені витрати.
Вмотивованими, на думку колегії суддів, є висновки суду про відмову у відшкодуванні вартості пошкоджених джинсів і куртки, оскільки відсутнє підтвердження розміру заподіяної шкоди.
Посилання захисника на можливість звернення до страхової компанії не є підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, оскільки не відповідає висновку, зробленому Верховним Судом України у справі №6-2808 цс 15 від 20 січня 2016 року, відповідно до якого потерпілий вільно, на власний розсуд обирає спосіб здійснення свого права шляхом звернення вимоги виключно до особи, яка завдала шкоди, про відшкодування цієї шкоди, або шляхом звернення до страховика, у якого особа, яка завдала шкоди, застрахувала свою цивільну відповідальність, із вимогою про виплату страхового відшкодування, або шляхом звернення до страховика та в подальшому до особи, яка завдала шкоди, за наявності передбачених статтею 1194 ЦК України підстав.
Доводи апеляційної скарги захисника щодо залишення цивільного позову без розгляду не ґрунтуються на положеннях ч.3 ст.129 КПК України, оскільки таких підстав судом не встановлено, а тому заявлені вимоги задоволенню не підлягають.

Згідно з вимогами ст. 1167 ЦК України моральна шкода, заподіяна фізичній особі неправомірними діями відшкодовується особою, яка її заподіяла, при наявності вини вказаної особи.

Вирішуючи цивільний позов потерпілого ОСОБА_7 , про відшкодування моральної шкоди суд першої інстанції, на підставі всебічного, повного та об`єктивного дослідження обставин провадження, встановивши причинний зв`язок між скоєним злочином та шкодою, яка настала, а також характер та розмір шкоди, врахувавши душевні страждання потерпілого, який отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження, дійшов до обґрунтованого висновку про стягнення на його користь моральної шкоди в сумі 30000 гривень, що відповідає вимогам розумності і справедливості та враховує те, що потерпілого було позбавлено можливості реалізації своїх здібностей.
Отже, колегія суддів не вбачає підстав для задоволення апеляційних скарг потерпілого та захисника в частині вирішення цивільного позову потерпілого.
Керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 409, 420 КПК України, колегія суддів
УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора Дніпропетровської місцевої прокуратури № 2, який приймав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, потерпілого ОСОБА_7 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року задовольнити частково.
Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року щодо ОСОБА_9 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити ОСОБА_9 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді штрафу в розмірі 500 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян в сумі 8 500 гривень з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік.

В решті вирок залишити без змін.

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_10 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_9 на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 29 вересня 2016 року залишити без задоволення.
Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, може бути оскаржений у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення.

Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Негайно після проголошення вручити копію вироку обвинуваченому, прокурору.

Судді Апеляційного суду
Дніпропетровської області:
_____________ _________ __________
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4