Номер провадження: 11-сс/785/1277/17
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07.08.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_5 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_6 ,

представника ТОВ "Металзюкрайн Корп ЛТД"

та ТОВ "Пріста Ойл - Україна" - адвоката ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 на ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28.07.2017 року про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0000134 від 28.09.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.212 КК України, -

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання слідчого слідчої групи - начальника відділу РКП СУФР ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000134 від 28.09.2016 року, а саме - майна, тимчасово вилученого 20.07.2017 року в ході обшуків за адресою: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 67/69, та за адресою: м. Одеса, Митна площа, 1, яке за твердженням слідчого може бути доказом ухилення посадових осіб ТОВ "Металзюкрайн Корп ЛТД" та ТОВ "Пріста Ойл - Україна" від сплати податків.

Ухвала мотивована тим, що прокурором в судовому засіданні не були надані відомості про ухилення посадових осіб підприємств від сплати податків, а також не доведено, що дані підприємства займаються перевалкою зернових вантажів. Не доведено прокурором також того, що вилучене в ході обшуку майно може бути доказом у кримінальному провадженні або могло зберегти на собі сліди кримінального правопорушення. Не зазначено у клопотанні також власника олії, яка знаходилась в резервуарах ТОВ "Пріста Ойл - Україна". Крім того, в ухвалі слідчого судді зазначено, що клопотання про арешт майна було подано слідчим з пропуском процесуального строку та за відсутності правових підстав для його поновлення.

На дану ухвалу прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає ухвалу незаконною, просить її скасувати та постановити нову ухвалу, якою задовольнити клопотання слідчого.

В обґрунтування вимог своєї апеляційної скарги прокурор зазначає, що клопотання відповідає вимогам кримінального процесуального закону, в ньому зазначені мета та правові підстави арешту майна, долученими до нього матеріалами підтверджуються викладені у клопотанні відомості щодо здійснення ТОВ "Металзюкрайн Корп ЛТД" та ТОВ "Пріста Ойл - Україна" підприємницької діяльності з перевалки та експорту соняшникової олії. Будь-які документи, які підтверджували би висновки слідчого судді щодо необґрунтованості клопотання слідчого та на які посилається слідчий суддя у своїй ухвалі, представниками ТОВ "Металзюкрайн Корп ЛТД" та ТОВ "Пріста Ойл - Україна" в судовому засіданні не надавались та до матеріалів провадження не долучались.

Також прокурор зазначає, що слідчий звернувся з клопотанням про арешт майна у передбачений кримінальним процесуальним Законом строк.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; думку представників ТОВ "Металзюкрайн Корп ЛТД" та ТОВ "Пріста Ойл - Україна", які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів доходить висновків про таке.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 404 КПК України, судові рішення суду першої інстанції перевіряються апеляційним судом в межах апеляційної скарги.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.
Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.
Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.
У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).
З матеріалів провадження вбачається, що слідчим суддею під час розгляду клопотання про арешт майна цілком дотримані вимоги вищевказаних норм КПК України та Конвенції про захист прав та основоположних свобод.
Зокрема, прокурором при складанні клопотання про накладення арешту на майно не дотримані вимоги ч.2 ст.171 КПК України, зокрема, у клопотанні не вказано: підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном, розмір заподіяної кримінальним правопорушенням шкоди.
Так, з клопотання та долучених до нього документів вбачається, що відомості про кримінальне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 212 КК України, були внесені до ЄРДР на підставі матеріалів правоохоронних та контролюючих державних органів про виявлення фактів вчинення чи підготовки до вчинення кримінальних правопорушень щодо умисного ухилення службових осіб підприємств, які здійснюють діяльність у сфері перевалки зернових вантажів на території Одеської області протягом 2015-2016 років від сплати податків понад 3, 5 мільйони гривень, що є коштами в особливо великих розмірах, зокрема службовими особами підприємств ТОВ "Металзюкрайн Корп ЛТД" та ТОВ "Пріста Ойл - Україна".
При цьому з моменту внесення 28.09.2016 року відомостей про вчинення кримінального правопорушення до ЄРДР до моменту звернення прокурора 24.07.2017 року до слідчого судді з клопотанням про арешт майна минуло десять місяців, однак протягом усього цього часу, відповідно до змісту клопотання та доданих до нього матеріалів, було проведено лише декілька слідчих дій, а саме: проведено обшуки на підставі двох ухвал слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 05.07.2017 року за адресами: м. Одеса, вул. Отамана Головатого, 67/69, та Митна площа, 1 і допитано в якості свідка ОСОБА_9 , у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру.
Таким чином, в порушення вимог ст.173 КПК України, надані слідчому судді матеріали на момент постановлення оскаржуваної ухвали взагалі не містять ознак жодного кримінального правопорушення, вчиненого будь-якими особами.

Крім того, як зазначено в клопотанні слідчого та в апеляційній скарзі прокурора, арешт вилучених в ході обшуків документів та олії необхідно здійснити з метою збереження речових доказів у справі, при цьому не довели належним чином таку необхідність, та не вказали, на якій підставі визнано зазначене майно речовими доказами у даному кримінальному провадженні та чи є такі речові докази підшуканими, виготовленими, та використаними саме як засоби чи знаряддя вчинення злочину та зберегли на собі його сліди.

У клопотанні формально зазначено, що відносно вказаного майна існує сукупність підстав вважати, що воно є предметом кримінального правопорушення, разом з цим жодного доказу на підтвердження цих доводів матеріали судового провадження не містять. Жодних доказів про існування обставин, які могли би слугувати підставою для накладення арешту на вищевказане майно, матеріали судового провадження також не містять.

Як в клопотанні слідчого, так і в апеляційній скарзі не наведено достатніх доказів на підтвердження того, що саме вилучене в ході обшуків майно має відношення до зазначеного кримінального провадження.

На вищевикладені обставини обґрунтовано звернув увагу і слідчий суддя.

Крім того, в ухвалі слідчого судді зазначено, що клопотання слідчого про накладення арешту подано з пропуском встановленого ч. 5 ст. 171 КПК України строку, оскільки відповідно до штампу вхід. № 31792/17 отримано вказане клопотання Малиновським районним судом м. Одеси було 24.07.2017 року, проте прокурор перед слідчим суддею не ставив питання про поновлення строку. Прокурор надав апеляційному суду копію клопотання зі штампом канцелярії з кримінальних справ Малиновського районного суду м. Одеси на якому проставлена дата передачі клопотання в суд 21.07.2017 року. Разом з тим, прокурор не порушував питання щодо перевірки апеляційним судом вказаного факту, інших доводів апеляційному суду представлено не було, а тому підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора з даних підстав апеляційний суд не має.

При прийнятті рішення про відмову у накладенні арешту на майно слідчий суддя послався на вищевказані обставини, клопотання слідчого було розглянуто повно та всебічно, внаслідок чого слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про необхідність відмови у задоволенні клопотання слідчого про накладення арешту на майно, належним чином мотивував своє рішення та в ухвалі зазначив, чим саме зумовлена необхідність відмови в накладенні арешту на майно, пославшись при цьому на відповідні докази.

Вищевикладене свідчить про те, що під час розгляду клопотання слідчого про арешт майна, слідчий суддя дотримався вимог закону, тому апеляційний суд не знаходить підстав для скасування законного, обґрунтованого та вмотивованого рішення слідчого судді.

Доводів, які могли би обґрунтувати наявність реальних підстав для арешту майна, апеляційному суду також надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про необґрунтованість апеляційної скарги прокурора та вважає за необхідне залишити її без задоволення, а оскаржувану ухвалу слідчого судді залишити без змін.

Керуючись ст.ст. 170-173, 309, 376, 404, 405, 407, 419, 422, 532 КПК України, апеляційний суд,-

постановив:
Апеляційну скаргу апеляційну скаргу прокурора відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Малиновського районного суду м. Одеси від 28.07.2017 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання слідчого слідчої групи - начальника відділу РКП СУФР ГУ ДФС в Одеській області ОСОБА_8 , погодженого прокурором відділу прокуратури Одеської області ОСОБА_6 , про арешт майна в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000134 від 28.09.2016 року, а саме - майна, тимчасово вилученого 20.07.2017 року в ході обшуку за адресою: АДРЕСА_1 , - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4