Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 квітня 2017 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:

головуючого-судді ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря ОСОБА_4

прокурора ОСОБА_5

представника цивільного відповідача ОСОБА_6

обвинуваченого ОСОБА_7

розгляну розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Апеляційного суду міста Києва апеляційну скаргу голови правління ПАТ «Київський страховий дім» ОСОБА_8 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року у кримінальному провадженні, яке внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0010184 за обвинуваченням:

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України
в с т а н о в и л а :

Вказаним вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортним засобом строком на 2 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування призначеного судом основного покарання з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. п. 2-4 ст. 76 КК України (у редакції Закону №1254-VI від 14 квітня 2009 року).

Цивільний позов прокурора в інтересах Київської міської клінічної лікарні №17 до ПАТ «Київський страховий дім» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування задоволено.
Стягнуто з ПАТ «Київський страховий дім» на користь Київської міської клінічної лікарні №17 витрати на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 у розмірі 13063 грн. 16 коп.
Судом у кримінальному провадженні вирішено питання про процесуальні витрати.
ОСОБА_7 визнано винуватим у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, з правовою кваліфікацією таких дій за ч. 2 ст. 286 КК України, за наступних обставин.
24 жовтня 2014 року, приблизно о 16 годині 45 хвилин обвинувачений ОСОБА_7 , керуючи технічно-справним автомобілем «Volkswagen Caddy», державний номер НОМЕР_1 , в салоні якого на передньому пасажирському сидінні перебував пасажир ОСОБА_9 , рухався по проїзній частині проспекту Повітрофлотського, зі сторони Солом`янської площі у напрямку Севастопольської площі в м. Києві та наближався до перехрестя з вул. Клименка в м. Києві, де мав намір виконати маневр повороту ліворуч.
В цей же час у зустрічному напрямку до зазначеного перехрестя наближався автомобіль «Mazda 6», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 .
Під час руху обвинувачений ОСОБА_7 допустив порушення вимог п.п.1.5, 2.3 «б»,10.1 та 16.13 Правил дорожнього руху України: п. 1.5: дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдавати матеріальних збитків; п. 2.3 «б»: для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі; п. 10.1: перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху; п.16.13: перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейкового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч.
Порушення вищевказаних вимог Правил дорожнього руху з боку обвинуваченого ОСОБА_7 виявились у тому, що він, керуючи технічно-справним автомобілем «Volkswagen Caddy», державний номер НОМЕР_1 та рухаючись по проїзній частині проспекту Повітрофлотського, зі сторони Солом`янської площі у напрямку Севастопольської площі в м. Києві, проявив неуважність до дорожньої обстановки і її змін, перед зміною напрямку руху, пов`язаною з виконанням маневру повороту ліворуч, не переконався, що цей маневр буде безпечним і не створить перешкоди іншим учасникам руху, не надав дорогу автомобілю «Mazda 6», державний номер НОМЕР_2 , під керуванням водія ОСОБА_10 , який рухався назустріч, а продовжив рух через перехрестя проспекту Повітрофлотського та вул. Клименка в м. Києві, де вчинив зіткнення з вказаним автомобілем.
У результаті даної дорожньо-транспортної пригоди пасажир автомобіля ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких помер ІНФОРМАЦІЯ_2 о 14 годині 20 хвилин у Київській міській клінічній лікарні № 17 під час стаціонарного лікування.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 3364 від 05 березня 2015 року, у ОСОБА_9 було виявлено тілесні ушкодження у вигляді: забійної рани на волосистій частині голови в потиличній ділянці, отогематолікворреї зліва, переломів обох скроневих кісток (в тому числі їх пірамідок) та основної кістки, крововиливів в комірки соскоподібних виростів обох скроневих кісток, пневмоцефалії, внутрішньо-мозкової гематоми в лівому зоровому пагорбі, перелому 7 ребра справа, забоїв обох легень, розриву правої легені з правобічним пневмотораксом; забійної рани на волосистій частині голови в тім`яно-скроневій ділянці справа, синця на верхній повіці правого ока, переломів кісток склепіння та основи черепа (обох скроневих кісток, в тому числі їх пірамідок, основної кістки та верхньої стінки правої орбіти), нерівномірно виражених. обмежено-дифузних субарахноїдальних крововиливів з ознаками організації на випуклій поверхні правої тім`яної частки (на ділянці розмірами 2.5x3.0 см.) та на випуклій поверхні лівої потиличної частки (розмірами 4.0x3.0 см.), ділянки розм`якшеної мозкової тканини в ділянці, лівого зорового пагорба, переломів 4-7 ребер справа з крововиливами в пристінкову плевру відповідно їм, розриву на задній поверхні нижньої частки правої легені, які у своїй сукупності мають ознаки тяжких тілесних ушкоджень за критерієм небезпеки для життя.
Смерть ОСОБА_9 настала від тромбофлебіту вен нижніх кінцівок з тромбоемболією легеневого стовбура і правої легеневої артерії та розвитку гострої легенево-серцевої недостатності. Між отриманими ушкодженнями та смертю потерпілого є прямий причинний зв`язок.
Згідно висновку автотехнічної експертизи № 137/ат від 02 квітня 2015 року, в діях водія ОСОБА_7 вбачаються невідповідності вимогам пунктів 10.1 та 16.13 Правил дорожнього руху України.
Крім того, в ході досудового розслідування в діях водія ОСОБА_7 встановлено порушення вимог п.п. 1.5 та 2.3 «б» Правил дорожнього руху України.
Порушення вимог п.п. 1.5, 2.3 «б»,10.1 та 16.13 Правил дорожнього руху України водієм ОСОБА_7 знаходяться у прямому причинному зв`язку з виникненням даної дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків.
Не погоджуючись з вказаним вироком у частині вирішення цивільного позову, голова правління ПАТ «Київський страховий дім» ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій просив вироксуду першої інстанції скасувати у частині стягнення з ПАТ «Київський страховий дім» витрат на лікування, та прийняти в цій частині нове рішення про відмову у задоволенні заявлених до ПАТ «Київський страховий дім» вимог, посилаючись на неповноту судового розгляду.
Апелянт зазначав, що суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову залишив поза увагою, що у порушення вимог ст. 35 Закону України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів», ніхто з учасників дорожньо-транспортної пригоди не звертався до цивільного відповідача із повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду чи із заявою про страхове відшкодування. У зв`язку з цим, у ПАТ «Київський страховий дім» не виникло обов`язку щодо прийняття рішення про виплату та здійснення виплати страхового відшкодування або відмову у відповідній виплаті.

Крім того, посилаючись на п. 16 постанови Пленуму Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 01 березня 2013 року №4 «Про деякі питання застосування судами законодавства при вирішенні спорів про відшкодування шкоди, завданої джерелом підвищеної небезпеки», апелянт зазначав, що обвинувачений та страхувальник ОСОБА_11 не виконали зобов`язань щодо невідкладного, але не пізніше трьох робочих днів, повідомлення страховика про настання дорожньо-транспортної пригоди, а тому в даному випадку матеріальну шкоду повинен відшкодовувати безпосередньо заподіювач такої шкоди ОСОБА_7 .

Також апелянт зазначав, що суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову не врахував положень пунктів 3, 7 постанови Пленуму Верховного Суду України від 07 липня 1995 року №11 «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», відповідно до яких, у кримінальному судочинстві відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого може покладатися тільки на особу, вина якої у вчиненні злочину встановлена обвинувальним вироком суду (у тому числі без призначення покарання, із звільненням від відбування покарання).

Крім того зазначав, що цивільний позов не містить обгрунтування заявлених позовних вимог у сумі 13063,16 грн., та цивільний позивач не надав доказів взаємопов`язаності ліків із здійсненими Київською міською клінічною лікарнею №17 призначеннями, та їх взаємозв`язку із лікуванням травм ОСОБА_9 , отриманих ним унаслідок дорожньо-транспортної пригоди. Надана цивільним позивачем довідка-розрахунок, на думку апелянта, не є належним доказом придбання лікарських засобів.

Також апелянт посилався на порушення його процесуальних прав як цивільного відповідача, оскільки суд першої інстанції не повідомляв його про дати судових засідань та не направляв копію вироку після завершення судового розгляду.
У судове засідання по розгляду апеляційної скарги потерпілий ОСОБА_9 не з`явився, про день та час розгляду апеляційної скарги був належним чином повідомлений, а тому, у відповідності до ч. 4 ст. 401 КПК України, колегія суддів вважає за необхідне провести апеляційний розгляд у його відсутності.

Заслухавши суддю-доповідача щодо змісту оскарженого вироку, доводів, викладених у апеляційній скарзі цивільного відповідача, вислухавши доводи представника цивільного відповідача, який підтримав апеляційну скаргу за наведених у ній обставин, пояснення обвинуваченого ОСОБА_7 та прокурора ОСОБА_5 , які заперечували проти задоволення апеляційної скарги, провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, вивчивши і перевіривши матеріали судового провадження, обговоривши та обміркувавши доводи апелянта, колегія суддів апеляційної інстанції вважає апеляційну скаргу такою, що підлягає задоволенню з наступних підстав.
Відповідно до вимог частини 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.
Висновки суду першої інстанції про доведеність ОСОБА_7 у порушенні правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило смерть потерпілого, відповідають фактичним обставинам кримінального правопорушення та підтверджуються наданими стороною обвинувачення доказами, кожному з яких судом першої інстанції надано оцінку з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупності зібраних доказів з токи зору достатності та взаємозв`язку, які безпосередньо досліджені судом першої інстанції, та детально викладені у вироку.

При цьому, фактичні обставини справи, доведеність винуватості ОСОБА_7 , юридична кваліфікація його дій та правильність призначеного судом першої інстанції покарання будь-ким із учасників судового розгляду, у тому числі і представником цивільного відповідача, не оспорюються, а тому відповідно до положень ст. 404 КПК України не є предметом розгляду апеляційної інстанції.
Відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 407 КПК України за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право змінити вирок.
Згідно п. 3 ч. 1 ст. 408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення.
Колегія суддів, оцінивши за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів, належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції в частині вирішення цивільного позову підлягає зміні, а у задоволенні позову прокурора в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні №17 до ПАТ «Київський страховий дім» про відшкодування витрат на стаціонарне лікування необхідно відмовити з таких підстав.

Відповідно до ч. 1 ст. 11 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів сторін та інших осіб, які беруть участь у справі.
Згідно ч. 2 ст. 45 ЦПК України зметою представництва інтересів громадянина або держави в суді прокурор в межах повноважень, визначених законом, звертається до суду з позовною заявою (заявою), бере участь у розгляді справ за його позовами, а також може вступити за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом інших осіб, на будь-якій стадії її розгляду, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення Верховним Судом України, про перегляд судового рішення за нововиявленими обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній заяві (заяві) самостійно визначає, в чому полягає порушення інтересів держави, та обґрунтовує необхідність їх захисту, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.
Прокурор, який звертається до суду з метою представництва інтересів громадянина або держави в суді (незалежно від форми, в якій здійснюється представництво), повинен обґрунтувати наявність підстав для здійснення такого представництва, передбачених частинами другою або третьою ст. 25 Закону України "Про прокуратуру". Для представництва інтересів громадянина в суді прокурор також повинен надати документи, що підтверджують недосягнення повноліття, недієздатність або обмежену дієздатність відповідного громадянина, а також письмову згоду законного представника або органу, якому законом надано право захищати права, свободи та інтереси відповідної особи, на здійснення ним представництва.

Невиконання прокурором вимог щодо надання суду обґрунтування наявності підстав для здійснення представництва інтересів громадянина або держави в суді має наслідком застосування положень, передбачених ст. 121 цього Кодексу.

За правилами частини 1 ст. 60 ЦПК України кожна сторона зобов`язана довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, крім випадків, встановлених статтею 61 цього Кодексу.
Колегією суддів встановлено, що 24 квітня 2014 року між ПАТ "Київський страховий дім" та ОСОБА_11 укладено договір (поліс) обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів №АС/8592841, відповідно до якого забезпеченим транспортним засобом є автомобіль «Volkswagen Caddy», державний номер НОМЕР_1 , тобто транспортний засіб, яким керував ОСОБА_7 під час вчинення кримінального правопорушення. Строк дії договору визначено до 23 квітня 2015 року /том 1, а.с.к.п. 54/.
24 жовтня 2014 року, приблизно о 16 годині 45 хвилин, по проїзній частині проспекту Повітрофлотського, зі сторони Солом`янської площі у напрямку Севастопольської площі в м. Києві з вини водія «Volkswagen Caddy», державний номер НОМЕР_1 ОСОБА_7 сталася дорожньо-транспортна пригода за участю автомобілів «Volkswagen Caddy», державний номер НОМЕР_1 та «Mazda 6», державний номер НОМЕР_2 , у результаті якої пасажир ОСОБА_9 отримав тілесні ушкодження, від яких помер у Київській міській клінічній лікарні №17 під час стаціонарного лікування.
Під час судового розгляду судом першої інстанції у червні 2016 р. прокурор в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні №17 звернувся до суду з позовом до ПАТ "Київський страховий дім" про відшкодування витрат на лікування потерпілого, в якому просив стягнути з ПАТ "Київський страховий дім" на користь Київської міської клінічної лікарні №17 13063 грн. 16 коп. у рахунок відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого ОСОБА_9 /т. 1, а.с.к.п. 51-53/.
Обгрунтовуючи суму стягнення у рахунок відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_9 , прокурор надав довідку головного лікаря Київської міської клінічної лікарні №17 від 20 квітня 2015 року №14, згідно даних якої, ОСОБА_9 перебував у відділенні політравми Київської міської клінічної лікарні №17 у період з 24 жовтня 2014 по 25 листопада 2014 року, та витрати на його лікування склали 13063 грн. 16 коп. /т. 1, а.с.к.п. 55/.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції виходив з того, що цивільна відповідальність ОСОБА_7 застрахована у ПАТ «Київський страховий дім» згідно полісу №АС/8592841 від 24 квітня 2014 року, а тому він несе відповідальність за шкоду, заподіяну його діями.
Проте, з такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитися не може, виходячи з наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 1177 ЦК України шкода, завдана фізичній особі, яка потерпіла від кримінального правопорушення, відшкодовується відповідно до закону.
Відповідно до частини першої статті 1206 ЦК України особа, яка вчинила злочин, зобов`язана відшкодувати витрати закладові охорони здоров`я на лікування потерпілого від цього злочину, крім випадку завдання шкоди при перевищенні меж необхідної оборони або у стані сильного душевного хвилювання, що виникло раптово внаслідок насильства або тяжкої образи з боку потерпілого.
Згідно зі статтею 999 ЦК України законом може бути встановлений обов`язок фізичної або юридичної особи бути страхувальником життя, здоров`я, майна або відповідальності перед іншими особами за свій рахунок чи за рахунок заінтересованої особи (обов`язкове страхування). До відносин, що випливають із обовязкового страхування, застосовуються положення цього Кодексу, якщо інше не встановлено актами цивільного законодавства.

До сфери обов`язкового страхування відповідальності належить цивільно-правова відповідальність власників наземних транспортних засобів згідно зі спеціальним Законом України «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів» № 1961-IV від 01 липня 2004 року (надалі - Закон № 1961-IV).

Відповідно до пункту 22.1 статті 22 Закону № 1961-IV (у редакції станом на день вчинення кримінального правопорушення 24 жовтня 2014 року), у разі настання страхового випадку страховик у межах страхових сум, зазначених у страховому полісі, відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, заподіяну внаслідок дорожньо-транспортної пригоди життю, здоров`ю, майну третьої особи.

Метою здійснення обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності стаття 3 Закону № 1961-IV (у редакції станом на день вчинення кримінального правопорушення 24 жовтня 2014 року) визначає забезпечення відшкодування шкоди, заподіяної життю, здоров`ю та/або майну потерпілих внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, а також захист майнових інтересів страхувальників. Об`єктом обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності є майнові інтереси, що не суперечать законодавству України, пов`язані з відшкодуванням особою, цивільно-правова відповідальність якої застрахована, шкоди, заподіяної життю, здоров`ю, майну потерпілих внаслідок експлуатації забезпеченого транспортного засобу (стаття 5 цього Закону).
Згідно зі статтею 6 Закону № 1961-IV (у редакції станом на день вчинення кримінального правопорушення 24 жовтня 2014 року), страховим випадком є дорожньо-транспортна пригода, що сталася за участю забезпеченого транспортного засобу, внаслідок якої настає цивільно-правова відповідальність особи, відповідальність якої застрахована, за шкоду, заподіяну життю, здоров`ю та/або майну потерпілого.

Враховуючи наведене, сторонами договору обовязкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів є страхувальник та страховик. При цьому договір укладається з метою забезпечення прав третіх осіб (потерпілих) на відшкодування шкоди, завданої цим третім особам (потерпілим) унаслідок скоєння дорожньо-транспортної пригодм за участю забезпеченого транспортного засобу.

Отже, витрати лікувального закладу на лікування потерпілого від злочину не можуть бути відшкодовані за договором обов`язкового страхування страховою компанією.
Така правова позиція викладена в постанові Верховного Суду України від 24 лютого2016 року в справі №6-1343цс15.

Однак суд першої інстанції при вирішенні цивільного позову прокурора неправильно застосував положення статті 1206 ЦК України, п. 22.1 ст. 22 Закону України 1961-IV (у редакції станом на день вчинення кримінального правопорушення 24 жовтня 2014 року), та дійшов помилкового висновку про необхідність відшкодування страховою компанією Київській міській клінічній лікарні №17, в інтересах якої прокурором заявлено позов, витрат на лікування потерпілого від злочину.
Крім того, згідно вимог п. 33.1.4 п. 33.1 ст. 33 Закону № 1961-IV (у редакції станом на день вчинення кримінального правопорушення 24 жовтня 2014 року), у разі настання дорожньо-транспортної пригоди, яка може бути підставою для здійснення страхового відшкодування

(регламентної виплати), водій транспортного засобу, причетний до

такої пригоди, зобов`язаний: невідкладно, але не пізніше трьох робочих днів з дня настання дорожньо-транспортної пригоди, письмово надати

страховику, з яким укладено договір обов`язкового страхування

цивільно-правової відповідальності (у випадках, передбачених

статтею 41 цього Закону, - МТСБУ), повідомлення про

дорожньо-транспортну пригоду встановленого МТСБУ зразка, а також

відомості про місцезнаходження свого транспортного засобу та

пошкодженого майна, контактний телефон та свою адресу. Якщо водій

транспортного засобу з поважних причин не мав змоги виконати

зазначений обов`язок, він має підтвердити це документально.
Відповідно до п. 24.1 ст. 24 Закону України N 1961-IV (у редакції станом на день вчинення кримінального правопорушення 24 жовтня 2014 року), у зв`язку з лікуванням потерпілого відшкодовуються

обґрунтовані витрати, пов`язані з доставкою, розміщенням,

утриманням, діагностикою, лікуванням, протезуванням та

реабілітацією потерпілого у відповідному закладі охорони здоров`я,

медичним піклуванням, лікуванням у домашніх умовах та придбанням

лікарських засобів.
Зазначені в цьому пункті витрати та необхідність їх

здійснення мають бути підтверджені документально відповідним

закладом охорони здоров`я.

Як встановлено колегією суддів, у матеріалах кримінального провадженні відсутні, та прокурором під час розгляду справи як судом першої, так і апеляційної інстанції не надано докази звернення водія ОСОБА_7 або власника транспортного засобу ОСОБА_11 до страхової компанії з повідомленням про дорожньо-транспортну пригоду та заявою про страхове відшкодування, що виключає стягнення витрат на лікування потерпілого з ТОВ «Київський страховий дім».

Крім того, на підтвердження розміру витрат, які понесені закладом охорони здоров`я на лікування потерпілого ОСОБА_9 , прокурором надано довідку головного лікаря Київської міської клінічної лікарні №17 від 20 квітня 2015 року №14 про перебування ОСОБА_9 у відділенні політравми Київської міської клінічної лікарні №17 з 24 жовтня 2014 по 25 листопада 2014 року, із зазначенням суми витрат на його лікування у розмірі 13063 грн. 16 коп. Інших доказів витрат на проведення лікування позивачем не надано.
Разом з тим, з вказаної довідки не убачається даних про травми, з якими потерпілий перебував на лікуванні, про призначення лікарських препаратів ОСОБА_9 , їх переліку та вартості, та не надано доказів, що вказані витрати понесені саме на лікування ушкоджень потерпілого, отриманих ним унаслідок дорожньо-транспортної пригоди.
На переконання колегії суддів, надана прокурором довідка Київської міської клінічної лікарні №17 від 20 квітня 2015 року №14 не є належним документальним підтвердженням витрат закладу охорони здоров`я на лікування потерпілого ОСОБА_9 унаслідок дорожньо-транспортної пригоди 24 жовтня 2014 року.
Згідно частин 1 і 2 ст. 360-7 ЦПК України висновок Верховного Суду України щодо застосування норми права, викладений у його постанові, прийнятій за результатами розгляду справи з підстав, передбачених пунктами 1 і 2 частини першої статті 355 цього Кодексу, є обов`язковим для всіх суб`єктів владних повноважень, які застосовують у своїй діяльності нормативно-правовий акт, що містить відповідну норму права.
Висновок щодо застосування норм права, викладений у постанові Верховного Суду України, має враховуватися іншими судами загальної юрисдикції при застосуванні таких норм права. Суд має право відступити від правової позиції, викладеної у висновках Верховного Суду України, з одночасним наведенням відповідних мотивів.

Разом з тим, суд першої інстанції не звернув уваги на зазначені обставини у їх сукупності, та не врахувавши висновок щодо застосування норм права, викладений у вищезазначеній постанові Верховного Суду України, дійшов помилкового висновку про задоволення цивільного позову прокурора в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні №17.
Ураховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що вирок суду першої інстанції у частині вирішення цивільного позову підлягає зміні, а у задоволенні позову прокурора необхідно відмовити.
Доводи апеляційної скарги про те, що про час та місце судового засідання суду першої інстанції представник цивільного відповідача не був повідомлений належним чином, спростовуються даними наявних у матеріалах кримінального провадження повідомлень про дату, час та місце судового розгляду (том 1, а.с.к.п.а.с.к.п. 61, 67, 163, 175, 180, 183, 195, 200, 206, 214, 220), та рекомендованих повідомлень про вручення поштового відправлення (том 1, а.с.к.п.а.с.к.п. 62, 86, 196). Крім того, як убачається з наявної у матеріалах справи заяви голови правління ПАТ «Київський страховий дім» ОСОБА_8 від 02 грудня 2015 року №2171, представник цивільного відповідача просив здійснювати судовий розгляд кримінального провадження стосовно ОСОБА_7 без участі ПАТ «Київський страховий дім» (том 1, а.с.к.п. 234).
Зважаючи на викладене, колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про задоволення апеляційної скарги представника цивільного відповідача.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а :

Апеляційну скаргу голови правління ПАТ «Київський страховий дім» ОСОБА_8 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року - задовольнити.

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року змінити в частині вирішення цивільного позовупрокурора -старшого прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_12 в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні №17 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування в сумі 13063 гривень 16 копійок змінити.
У задоволенні позову прокурора - старшого прокурора відділу прокуратури міста Києва ОСОБА_12 в інтересах держави в особі Київської міської клінічної лікарні №17 про відшкодування витрат на стаціонарне лікування в сумі 13063 гривень 16 копійок відмовити.
У решті вирок суду Солом`янського районного суду м. Києва від 01 квітня 2016 року залишити без змін.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

____________ ___________ ___________
ОСОБА_1 ОСОБА_13 ОСОБА_3