Номер провадження: 11-сс/785/1186/17
Номер справи місцевого суду: 494/381/17
Головуючий у першій інстанції
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
04.08.2017 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю:

прокурора - ОСОБА_5 ,

власника майна - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 на ухвалу слідчого судді Березівського районного суду м. Одеси від 18.07.2017 року про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0000008 від 03.05.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, -

встановив:
Оскаржуваною ухвалою слідчого судді відмовлено в задоволенні клопотання прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури ОСОБА_7 про арешт майна в рамках досудового розслідування у кримінальному провадженні №0000008 від 03.05.2016 року, а саме - на автомобіль "Audi-6", д/н НОМЕР_1 , 1988 р., номер кузова НОМЕР_2 , сірого кольору, та свідоцтво про реєстрацію транспортного засобу серії НОМЕР_3 , на автомобіль "Audi-6", д/н НОМЕР_1 , виданий на ім`я ОСОБА_8 18.12.2013 року, тимчасово вилучені в ході огляду місця події за адресою: Одеська область, м. Березівка, вул. Енгельса, 44.

Слідчий суддя мотивував своє рішення тим, що у клопотанні прокурора не зазначені підстави та мета арешту майна, не доведена наявність хоча б одного з ризиків, передбачених ст.170 КПК України. Крім того, у даному кримінальному провадженні жодній особі не повідомлено про підозру.

На дану ухвалу прокурор подав апеляційну скаргу, в якій вказує, що вважає оскаржувану ухвалу незаконною, просить її скасувати і постановити нову ухвалу. якою задовольнити клопотання про арешт майна.

В обґрунтування своїх вимог прокурор вказує, що викладені в оскаржуваній ухвалі висновки слідчого судді не відповідають фактичним обставинам справи, оскільки клопотання містить посилання на ризики, з метою запобігання яких виникла необхідність в арешті майна, а також на правову підставу арешту майна.

Заслухавши суддю-доповідача, виступ прокурора, який підтримав доводи апеляційної скарги та просив її задовольнити; думку власника майна - ОСОБА_6 , який заперечував проти задоволення апеляційної скарги і просив залишити оскаржувану ухвалу без змін; дослідивши матеріали провадження та перевіривши доводи клопотання, колегія суддів доходить висновків про таке.

Положеннями ст.ст. 2, 7 КПК України визначені завдання кримінального судочинства, відповідно до яких, зміст і форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відносяться: верховенство права, недоторканність права власності, забезпечення права на захист, доступ до правосуддя, забезпечення права на оскарження процесуальних рішень, дій чи бездіяльності.

Відповідно до положень ст. 41 Конституції України, кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю, результатами своєї інтелектуальної, творчої діяльності.

Згідно з ч.1 ст.170 КПК України, арештом майна є тимчасове, до скасування у встановленому цим Кодексом порядку, позбавлення за ухвалою слідчого судді або суду права на відчуження, розпорядження та/або користування майном, щодо якого існує сукупність підстав чи розумних підозр вважати, що воно є доказом злочину, підлягає спеціальній конфіскації у підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб, конфіскації у юридичної особи, для забезпечення цивільного позову, стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди, можливої конфіскації майна.

Завданням арешту майна є запобігання можливості його приховування, пошкодження, псування, знищення, перетворення, відчуження.
Частиною другою статті 170 КПК України встановлено, що арешт майна допускається з метою забезпечення: 1) збереження речових доказів; 2) спеціальної конфіскації; 3) конфіскації майна як виду покарання або заходу кримінально-правового характеру щодо юридичної особи; 4) відшкодування шкоди, завданої внаслідок кримінального правопорушення (цивільний позов), чи стягнення з юридичної особи отриманої неправомірної вигоди.
Відповідно до ч.3 ст. 170 КПК України, у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої цієї статті, арешт накладається на майно будь-якої фізичної або юридичної особи за наявності достатніх підстав вважати, що воно відповідає критеріям, зазначеним у ст.98 цього Кодексу.
Згідно з ч.1 ст.98 КПК України, речовими доказами є матеріальні об`єкти, які були знаряддям вчинення кримінального правопорушення, зберегли на собі його сліди або містять інші відомості, які можуть бути використані як доказ факту чи обставин, що встановлюються під час кримінального провадження, в тому числі предмети, що були об`єктом кримінально протиправних дій, гроші, цінності та інші речі, набуті кримінально протиправним шляхом або отримані юридичною особою внаслідок вчинення кримінального правопорушення.
У відповідності до ч.2 ст.171 КПК України, у клопотанні слідчого, прокурора про арешт майна повинно бути зазначено: 1) підстави і мету відповідно до положень статті 170 цього Кодексу та відповідне обґрунтування необхідності арешту майна; 2) перелік і види майна, що належить арештувати; 3) документи, які підтверджують право власності на майно, що належить арештувати, або конкретні факти і докази, що свідчать про володіння, користування чи розпорядження підозрюваним, обвинуваченим, засудженим, третіми особами таким майном; 4) розмір шкоди, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою, у разі подання клопотання відповідно до частини шостої статті 170 цього Кодексу. До клопотання також мають бути додані оригінали або копії документів та інших матеріалів, якими слідчий, прокурор обґрунтовує доводи клопотання.
Частиною першою статті 172 КПК України встановлено, що клопотання про арешт майна розглядається слідчим суддею, судом не пізніше двох днів з дня його надходження до суду, за участю слідчого та/або прокурора, цивільного позивача, якщо клопотання подано ним, підозрюваного, обвинуваченого, іншого власника майна, і за наявності - також захисника, законного представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження. Неприбуття цих осіб у судове засідання не перешкоджає розгляду клопотання.
Відповідно до ч.1 ст.173 КПК України, слідчий суддя, суд відмовляють у задоволенні клопотання про арешт майна, якщо особа, що його подала, не доведе необхідність такого арешту, а також наявність ризиків, передбачених абзацом другим частини першої статті 170 цього Кодексу.
Частиною другою ст.173 КПК України встановлено, що при вирішенні питання про арешт майна слідчий суддя, суд повинен враховувати: 1) правову підставу для арешту майна; 2) можливість використання майна як доказу у кримінальному провадженні (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 1 частини другої статті 170 цього Кодексу);3) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення або суспільно небезпечного діяння, що підпадає під ознаки діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність (якщо арешт майна накладається у випадках, передбачених пунктами 3, 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);3-1) можливість спеціальної конфіскації майна (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 2 частини другої статті 170 цього Кодексу);4) розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням, неправомірної вигоди, яка отримана юридичною особою (якщо арешт майна накладається у випадку, передбаченому пунктом 4 частини другої статті 170 цього Кодексу);5) розумність та співрозмірність обмеження права власності завданням кримінального провадження;6) наслідки арешту майна для підозрюваного, обвинуваченого, засудженого, третіх осіб.
З урахуванням положень ст.ст. 2, 7 КПК України, при розгляді клопотання про накладення арешту на майно в порядку ст.ст. 170-173 КПК України, для прийняття законного, обґрунтованого та справедливого рішення, слідчий суддя повинен з`ясувати правову підставу для арешту майна, яка має бути викладена у клопотанні слідчого та відповідати вимогам закону.

Вказана норма узгоджується зі ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав та основоположних свобод, відповідно до якої будь-яке обмеження власності повинно здійснюватися відповідно до закону, а отже суб`єкт, який ініціює таке обмеження повинен обґрунтувати свою ініціативу в контексті норм закону.

У своїх висновках ЄСПЛ неодноразово нагадував, що перша та найважливіша вимога статті 1 Протоколу 1 полягає в тому, що будь-яке втручання публічної влади в право на мирне володіння майном має бути законним: друге речення п. 1 дозволяє позбавлення власності лише «на умовах, передбачених законом», а п. 2 визначає, що держави мають право здійснювати контроль за користуванням майном шляхом введення в дію «законів». Більше того, верховенство права, один з фундаментальних принципів демократичного суспільства, є наскрізним принципом усіх статей конвенції (рішення у справах «Амюр проти Франції», «Колишній король Греції та інші проти Греції» та «Малама проти Греції»).

З матеріалів провадження вбачається, що прокурором при складання клопотання про арешт майна вказані вимоги кримінального процесуального закону не виконані.

В судовому засіданні апеляційного суду Одеської області було встановлено, що прокурор раніше звертався до слідчого судді з аналогічним клопотанням про арешт зазначеного майна. Вказане клопотання було задоволене ухвалою слідчого судді Березівського районного суду Одеської області від 12.05.2017 року. Зазначена ухвала була скасована ухвалою апеляційного суду Одеської області від 20.06.2017 року, а клопотання про арешт майна було повернуте прокурору у зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України, та надано строк для усунення недоліків. Даною ухвалою було встановлено, що клопотання прокурора було подане з пропуском строку, встановленого ч.5 ст.171 КПК України, не містило зазначення причин пропуску цього строку.

Після отримання копії вищевказаної ухвали апеляційного суду прокурор повторно звернувся до Березівського районного суду Одеської області з аналогічним клопотанням про арешт майна.

При цьому, як вбачається зі змісту цього клопотання, прокурор ухвалу апеляційного суду не виконав, недоліки клопотання не виправив, не привів його у відповідність до вимог ст.171 КПК України, а саме - не зазначив причин пропуску встановленого ч.5 ст.171 КПК України строку на звернення з клопотанням про арешт майна після його вилучення, не порушив питання про поновлення цього строку, а також не зазначив правові підстави та мету арешту майна, не обґрунтував належним чином необхідності такого ступеню втручання у права особи, яка володіє майном, та завдання кримінального провадження, для виконання яких необхідне обмеження прав власника майна. На підставі викладеного слідчий суддя дійшов обґрунтованого висновку про те, що таке клопотання задоволенню не підлягає.

Викладені в апеляційній скарзі доводи прокурора не знайшли свого підтвердження в судовому засіданні апеляційного суду Одеської області, а інших доводів апеляційному суду надано не було.

Аналізуючи вищевикладені обставини в їх сукупності, апеляційний суд доходить висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає залишенню без задоволення, а оскаржувана ухвала - залишенню без змін.

Керуючись ст.ст. 170-173, 376, 399, 404, 405, 407, 419, 422, 424, 532 КПК України, апеляційний суд, -

постановив:
Апеляційну скаргу прокурора Комінтернівської місцевої прокуратури Одеської області ОСОБА_7 - залишити без задоволення.

Ухвалу слідчого судді Березівського районного суду м. Одеси від 18.07.2017 року про відмову в задоволенні клопотання про арешт майна у кримінальному провадженні №0000008 від 03.05.2016 року за ознаками кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України - залишити без змін.

Ухвала оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді апеляційного суду Одеської області

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3