Справа № 192/3121/16-к
Провадження № 1-в/192/1945/16
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"09" грудня 2016 р. Солонянський районний суд Дніпропетровської області у складі:
головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря судового засідання ОСОБА_2 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в смт Солоне в режимі відеоконференції клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання

ОСОБА_3 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 в м.Орджонікідзе Дніпропетровської області, на даний час відбуває покарання в Солонянській виправній колонії № 21, засудженого вироком Орджонікідзевського міського суду Дніпропетровської області від 17 грудня 2012 року за ч.2 ст.307, ст.71 КК України до 6 років 5 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна; ухвалою Солонянського районного суду Дніпропетровської області від 28 березня 2016 року в строк покарання зараховано строк попереднього ув`язнення з 22 червня 2012 року по 03 січня 2013 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі,

за участю учасників провадження:

прокурора ОСОБА_4 ,

представника СВК № 21 ОСОБА_5 ,

засудженого (в режимі відеоконференції) ОСОБА_3 ,

Початок строку: 22.06.2012 року

Кінець строку: 10.05.2018 року

В С Т А Н О В И В:

Засуджений ОСОБА_3 звернувся до суду з клопотанням про його умовно-дострокове звільнення, посилаючись на те, що він працює бригадиром відділення, за що має заохочення від начальника СВК №21, вдома його жде батько пенсіонер, 1942 року народження. Вважає, що він довів своє виправлення.
В судовому засіданні засуджений просив клопотання задовольнити та звільнити його умовно-достроково від відбування покарання. Пояснив, що не працював з 2013 року до квітня 2016 року, бо не було роботи та вважає, що він довів своє виправлення.

Представник адміністрації Солонянської виправної колонії № 21 та прокурор в судовому засіданні проти задоволення клопотання заперечували, оскільки вважали, що засуджений не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці своє виправлення.

Суд, вислухавши засудженого, представника адміністрації Солонянської виправної колонії № 21, прокурора, дослідивши матеріали справи, вивчивши матеріали особової справи засудженого, вважає, що клопотання не підлягає задоволенню у зв`язку з таким.

Відповідно до ст. 81 КК України до осіб, які відбувають покарання, може бути застосоване умовно-дострокове звільнення від відбування покарання, якщо засуджений сумлінною поведінкою та ставленням до праці довів своє виправлення, тобто умовно-дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого. При цьому суд ретельно з`ясовує ставлення засудженого до вчиненого злочину, праці та навчання, додержання ним вимог режиму, участь у самодіяльних організаціях засудженого, а також його наміри щодо прилучення до суспільно-корисної праці.

Висновок про можливість застосування умовно-дострокового звільнення засудженого повинен ґрунтуватися на аналізі даних про його поведінку за весь час відбуття покарання, в тому числі й даних, що характеризують ступінь тяжкості вчиненого злочину і особу засудженого в цілому. При цьому основним, вирішальним є не факт відбуття певної частини покарання, а виправлення засудженого.

Умовно-дострокове звільнення від відбування покарання є заохочувальною нормою кримінального та кримінально-виконавчого законодавства, оскільки має на меті стимулювання засуджених до чіткого виконання правил внутрішнього розпорядку, дотримання вимог режиму відбування покарання, прагнення до продуктивної праці, відшкодування матеріальних збитків, нанесених злочином, каяття у скоєному злочині.

Доцільність умовно-дострокового звільнення визначається тим, що засуджений за певний час перебування у місцях позбавлення волі виправився, змінив поведінку, з огляду на що відсутня необхідність повного відбування призначеного судом строку покарання.

Як встановлено в судовому засіданні, засуджений ОСОБА_3 в Солонянській ВК №21 знаходиться з 31 січня 2013 року, відбув 3/4 частини строку покарання, працевлаштований бригадиром відділення днювальним відділення з 2016 року.

Згідно довідки про заохочення та стягнення (а.с. 9) на даний період часу засуджений має лише одне заохочення у вигляді подяки, застосоване 26 липня 2016 року за підсумками ІІ кварталу 2016 року, до 2016 року не працював, хоча в СВК № 21 перебуває з 31 січня 2013 року. Тому суд приходить до висновку про відсутність підстав для визнання, засудженого таким, що належно ставиться до праці, оскільки наявне у засудженого одне заохочення є недостатнім для оцінки ставлення до праці засудженого, як належне.
Визначаючи ступінь поведінки засудженого за весь період відбування покарання, суд виходить з такого.
Сумлінна поведінка полягає у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.
Згідно наявної в матеріалах справи характеристики (а.с.8) за весь період відбування покарання ОСОБА_3 характеризується посередньо, стягнень не має, не бере участь в організації виховних заходів, які проводяться в установі, не бере участі в реалізації програм диференційованого виховного впливу, в роботі самодіяльних організацій, не прагне підвищення наявного загальноосвітнього рівня, у зв`язку з чим суд, не може визнати поведінку засудженого сумлінною.
Згідно п. 1 ч. 1 ст. 9 КВК України, засуджений зобов`язаний неухильно додержуватися правил поведінки, які передбачені для засуджених і виконання даного обов`язку є лише одним з критеріїв, зазначених вище, які в своїй сукупності дають підстави вважати, що засуджений довів своє виправлення.
21 жовтня 2016 року комісією установи відмовлено у застосуванні умовно-дострокового звільнення засудженому ОСОБА_6 , як особі, що не довела свого виправлення.
Комісією установи від 21 жовтня 2016 року засудженому ОСОБА_6 погоджено оцінку ступеню виправлення, як такий, що не довів свого виправлення (а.с.14).
Суд вважає, що хоча ОСОБА_3 і відбув необхідну частину покарання для застосування до нього умовно-дострокового звільнення від відбування покарання, проте суд вважає що поведінка засудженого не є такою, що має слугувати прикладом для інших засуджених, а також не свідчить про його виправлення. За весь час відбування покарання в місцях позбавлення волі засуджений ОСОБА_3 заохочувався лише один раз 26 липня 2016 року, що свідчить про відсутність стійкої позитивної динаміки у його поведінці.
З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку, що застосування до ОСОБА_6 умовно-дострокового звільнення є передчасним, засуджений не є готовим для самокерованої законослухняної поведінки, не довів свого виправлення, а тому у задоволенні його клопотання необхідно відмовити.
Крім того, суд вважає, що засуджений ОСОБА_3 на даний час не довів сумлінною поведінкою та ставленням до праці свого виправлення, а наявність у засудженого батьків похилого віку не є підставою для застосування ст. 81 КК України.
На підставі наведеного та керуючись ст. 81 КК України, ст.ст. 537, 539 КПК України, суд

П О С Т А Н О В И В:
В задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_3 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання відмовити.
Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Дніпропетровської області через Солонянський районний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим з моменту вручення йому її копії.
Головуючий: суддя ОСОБА_1