Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 травня 2017 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання прокурора ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000214 за касаційною скаргою прокурора на вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року,
в с т а н о в и в:
За вироком Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року, залишеним без зміни апеляційним судом,
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого, останнього разу? 25 листопада 2014 року за ч. 2 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 1 рік 1 місяць, звільненого 30 листопада 2015 року у зв`язку з відбуттям строку покарання,
засуджено до покарання у виді позбавлення волі за ч. 2 ст. 186 КК України на строк 4 роки.

Вирішено питання про речові докази.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 10 лютого 2016 року в приміщенні магазину ІТЕА на вул. Шевченка, 8 б в м. Одесі, маючи умисел на таємне заволодіння мобільним телефоном Samsung GT-N7000, який належав ОСОБА_7 , забрав його з прилавку магазину, однак розуміючи, що його помітила остання, вийшов на вулицю, де був затриманий сторонніми громадянами.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону та неправильне застосування судом кримінального закону, що призвело до м`якості призначеного засудженому покарання, ставить питання про скасування судових рішень і призначення нового розгляду в суді першої інстанції. В обґрунтування наведеного зазначає, що суд першої інстанції не роз`яснив засудженому суті висунутого звинувачення всупереч вимогам ст. 348 КПК України, а також розглянувши справу в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, не пересвідчився у правильності розуміння ОСОБА_6 змісту викладених в обвинувальному акті обставин та не роз`яснив йому, як і іншим учасникам процесу, правових наслідків судового розгляду за скороченою процедурою. При цьому прокурор звертає увагу, що у своїх показаннях у судовому засіданні засуджений по суті повідомляв інший спосіб вчинення злочину, ніж зазначений в обвинуваченні, що не давало суду підстав для застосування спрощеного порядку судового розгляду. Водночас прокурор вважає необґрунтованими висновки суду про можливість застосування щодо ОСОБА_6 ст. 75 КК України. На думку скаржника, при вирішенні цього питання суд не дав належної оцінки даним про особу засудженого, котрий раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини. Суд апеляційної інстанції, як зазначає прокурор, усупереч вимогам ст. 419 КПК України не дав вичерпних відповідей на аналогічні доводи, викладені в апеляційній скарзі державного обвинувача на вирок, і помилки місцевого суду не виправив.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу, просив скасувати обидва судові рішення та призначити новий розгляд у суді першої інстанції, перевіривши матеріали кримінального провадження, обговоривши доводи, викладені у скарзі, суд дійшов такого висновку.

Про дату, час та місце касаційного розгляду учасників кримінального провадження, зокрема з боку сторони захисту, було поінформовано, при цьому вони не повідомили Вищому спеціалізованому суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ про своє бажання взяти участь у судовому розгляді. Крім того, згідно з ч. 4 ст. 430, ч. 4 ст. 434 КПК України участь сторін або інших учасників кримінального провадження в касаційному розгляді не є обов`язковою, за винятком випадків звернення з відповідним клопотанням засудженого, що тримається під вартою. Наведене положення відповідає практиці Європейського суду з прав людини, аналіз якої свідчить про те, що відсутність засудженого та його захисника під час касаційного розгляду не може автоматично вважатися порушенням п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Згідно зі ст. 434 КПК України касаційний суд перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і процесуального права при ухваленні судових рішень у тій частині, в якій їх було оскаржено.
Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Законним є рішення ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно з ч. 3 ст. 349 КПК України суд вправі, якщо проти цього не заперечують учасники судового провадження, визнати недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.

Обов`язковою умовою застосування такого порядку судового розгляду є повне визнання всіма учасниками судового провадження: події кримінального правопорушення, винуватості обвинуваченого у його вчиненні за обставин, викладених в обвинувальному акті, які мають істотне значення та згідно з ч. 1 ст. 91 КПК України входить до предмету доказування.

Суд зобов`язаний з`ясувати, чи правильно сторони розуміють зміст усіх зазначених обставин, переконатися, що визнання їх є добровільним, та роз`яснити сторонам, що у такому випадку вони будуть позбавлені права оскаржити ці обставини в апеляційному порядку.
Якщо принаймні одна з наведених обставин заперечується будь-ким із учасників судового провадження, докази мають досліджуватися судом у загальному порядку, а спрощена процедура, передбачена ч. 3 ст. 349 КПК України, застосована бути не може.

Цих вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції не дотримався.
Як убачається з матеріалів справи, суд, прийнявши рішення про розгляд справи за скороченою процедурою, обмежившись допитом ОСОБА_6 та дослідженням даних, що характеризують його особу, всупереч вимогам ч. 3 ст. 349 КПК України не роз`яснив обвинуваченому, як і іншим учасникам процесу, правових насідків застосування такого порядку судового розгляду.
Водночас відповідно до технічного запису процесу у своїх показаннях у судовому засіданні засуджений фактично не підтвердив відкритого характеру викрадення ним чужого майна, що є обов`язковою кваліфікуючою ознакою злочину, передбаченого ст. 186 КК України. Навпаки, ОСОБА_6 стверджував, що намагався заволодіти телефоном потерпілої таємно, коли взяв це майно і виніс його з магазину, вважав свої дії непомітними для інших, а як тільки виявив переслідування невідомого чоловіка, одразу поклав телефон на землю. Таким чином, засуджений заперечував факт своєї спроби втекти з викраденим майном в умовах очевидності таких дій для оточуючих. По суті ОСОБА_6 вів мову про вчинення ним закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, що у разі доведеності тягне за собою іншу кримінально-правову кваліфікацію вчиненого діяння.
Враховуючи викладене, суд належним чином не з`ясував, чи правильно обвинувачений розуміє зміст зазначених в обвинувальному акті обставин, якою є його остаточна і дійсна позиція щодо визнання чи невизнання винуватості та порядку дослідження доказів, і безпідставно застосував спрощений порядок судового розгляду, передбачений ч. 3 ст. 349 КПК України.
За наведених обставин суду належало дослідити зібрані у кримінальному провадженні докази у повному обсязі, на підставі чого встановити обставини, які відповідно до ст. 91 КПК України підлягають доказуванню та мають істотне значення для правової оцінки дій особи.

Наведені порушення вимог кримінального процесуального закону призвели до істотного обмеження процесуальних прав засудженого, зокрема права передбаченими законом засобами захищатися від висунутого обвинувачення як одного з аспектів права на справедливий судовий розгляд.
Суд апеляційної інстанції, переглядаючи вирок за апеляційною скаргою сторони обвинуваченняна зазначені порушення уваги не звернув і помилку суду першої інстанції не виправив.

За змістом ст. 438 КПК України істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення.
Крім цього, враховуючи дані про особу ОСОБА_6 , який раніше тричі притягувався до кримінальної відповідальності за корисливі злочини та скоїв нове кримінальне правопорушення через нетривалий час після звільнення з місць позбавлення волі, за умови доведеності винуватості засудженого у вчиненні інкримінованого йому злочину та відсутності інших обставин, які можуть істотно вплинути на обрання заходу примусу, звільнення засудженого від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, на переконання колегії суддів, не ґрунтується на правильному застосуванні закону про кримінальну відповідальність.
Враховуючи наведене, вирок та ухвала щодо ОСОБА_6 не можуть вважатися законними й обґрунтованими та підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду кримінального провадження у суді першої інстанції.

Новий розгляд належить здійснити у повній відповідності з чинним законодавством і з урахуванням приписів ст. 439 КПК України ухвалити справедливе рішення, що відповідає положенням ст.370 цього Кодексу.

Керуючись статтями 433, 436, 438 КПК України, п. 6 розділу ХІІ «Прикінцеві та Перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів», суд
п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора задовольнити.
Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 10 травня 2016 року та ухвалу Апеляційного суду Одеської області від 15 вересня 2016 року щодо ОСОБА_6 скасувати і призначити новий розгляд у суді першої інстанції.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3