АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа №11-кп/796/155/2016 Головуючий у суді 1 інст.: ОСОБА_1
Категорія: ч. 2 ст. 289 КК України Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 березня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

секретарів судового засідання ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7

за участю прокурора ОСОБА_8

захисника ОСОБА_9

обвинуваченого, щодо якого ухвалено

виправдувальний вирок ОСОБА_10

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження за апеляційною скаргою прокурора прокуратури Солом`янського району м. Києва ОСОБА_11 на вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року
ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Шостка, Сумської області, громадянин України, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

виправданий у зв`язку з недоведеністю вчинення ним кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України.

Стороною обвинувачення ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що він та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження, 10 серпня 2006 року знаходячись на території ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», що розташоване по вул. Смілянській, 4 в м. Києві, маючи умисел на незаконне заволодіння транспортним засобом, вступили між собою в злочинну змову.

Реалізуючи свій злочинний умисел, направлений на незаконне заволодіння транспортним засобом, ОСОБА_10 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, діючи спільно та узгоджено, переконавшись що за їх діями ніхто не спостерігає, використовуючи заздалегідь заготовлений ключ від запалювання автомобіля «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1 , що був припаркований на території ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» по вул. Смілянській, 4 в м. Києві, які знаходились у вільному володінні особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, незаконно заволоділи автомобілем «Тойота» д.н.з. НОМЕР_1 , що належав ТОВ «Антон-ХХІ» та знаходився за договором оперативного лізингу в користуванні ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», яким розпорядились в подальшому на власний розсуд, тим самим незаконно заволодівши даним транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб.
Такі дії ОСОБА_10 стороною обвинувачення кваліфіковані за ч. 2 ст. 289 КК України, як незаконне заволодіння транспортним засобом, вчинене за попередньою змовою групою осіб.
За результатами розгляду кримінального провадження, суд першої інстанції прийшов до висновку про ненадання стороною обвинувачення достатніх доказів для доведення винуватості ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та виправдав його у пред`явленому обвинуваченні за ч. 2 ст. 289 КК України.
На вказаний вирок суду прокурор в кримінальному провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповноту судового розгляду та невідповідність висновків суду, викладених в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, просить вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким визнати винуватим ОСОБА_10 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України та призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років з конфіскацією майна яке перебуває у його володінні. В обґрунтування апеляційних вимог прокурор посилається на те, що суд першої інстанції дослідивши обставини кримінального провадження, надав неправильну оцінку наданим стороною обвинувачення доказам, без належного вмотивування відкинув інші докази обвинувачення, не надав ніякої оцінки долученим доказам, зібраним під час досудового розслідування та не навів точних мотивів виправдання. Зокрема вказує на те, що суд першої інстанції безпідставно не взяв до уваги докази сторони обвинувачення, якими доводиться винуватість ОСОБА_10 у вчиненні інкримінованого йому злочину. Такими доказами вважає: показання свідка ОСОБА_12 , який пояснив, що згідно виписаного маршрутного листа, ОСОБА_13 та ОСОБА_10 мали їздити на автомобілі «ВАЗ» по місту і маршрутний лист на виїзд за місто не виписувався; що через третіх осіб, зокрема через ОСОБА_13 , він доручень не давав, а всі доручення він давав особисто; показання свідка ОСОБА_14 , який пояснив, що 10.08.2006 року за кермо автомобіля «Тойота Камрі» сів ОСОБА_13 та до автомобіля також сів ОСОБА_10 , які виїхали; що ОСОБА_12 дзвонив по телефону, але ніхто не брав трубку, проте кому він телефонував йому не відомо та те, що ОСОБА_10 і ОСОБА_13 були постійно разом. Також вважає безпідставним висновки суду про те, що особа матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, був законним користувачем автомобіля на підставі доручення, оскільки в матеріалах провадження та у суду такі дані відсутні, і зазначена обставина взагалі не досліджувалась в ході судового розгляду.
Захисник ОСОБА_9 подала заперечення на апеляційну скаргу прокурора, в яких посилаючись на законність і обґрунтованість вироку щодо ОСОБА_10 , просить залишити його без змін.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав подану апеляційну скаргу та просив її задовольнити, пояснення ОСОБА_10 та його захисника, які заперечували проти апеляційної скарги, провівши судові дебати та заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Суд апеляційної інстанції переглядає судове рішення в межах апеляційної скарги прокурора у кримінальному провадженні, за відсутності клопотань учасників судового провадження про повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження та доказів.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим та вмотивованим. А саме, рішення має бути ухвалене згідно з нормами матеріального права, з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу, з наведенням належних і достатніх мотивів та підстав його ухвалення.

Згідно зі ст. 368 КПК України, суд, ухвалюючи вирок, повинен вирішити, зокрема, питання чи мало місце діяння, у вчиненні якого обвинувачується особа; чи містить це діяння склад кримінального правопорушення та чи винен обвинувачений у вчиненні цього кримінального правопорушення.

За змістом ст. 373 КПК України, виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених п.п. 1, 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

Згідно ст. 62 Конституції України та ст. 17 КПК України ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину і має бути виправданим, якщо сторона обвинувачення не доведе винуватість особи поза розумним сумнівом.

Усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь цієї особи. Коли зібрані у справі докази не підтверджують обвинувачення і всі можливості збирання додаткових доказів вичерпані, суд зобов`язаний постановити виправдувальний вирок.

Цих вимог закону під час розгляду кримінального провадження суд дотримався і висновок суду першої інстанції про виправдання ОСОБА_10 у зв`язку з недоведеністю винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, всупереч доводам апеляційної скарги прокурора, відповідає фактичним обставинам встановленим судом і ґрунтується на ретельно досліджених, належно оцінених та детально викладених у вироку доказах.

З таким висновком суду першої інстанції погоджується і колегія суддів з огляду на наступне.

Висновок суду про недоведеність винуватості ОСОБА_10 у пред`явленому йому обвинуваченні ґрунтується на оцінці перевірених в судовому засіданні доказів, які були надані стороною обвинувачення.

Як вбачається з показань обвинуваченого наданих ним в суді першої інстанції, ОСОБА_10 категорично заперечував свою причетність до інкримінованого йому кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України, при цьому не заперечував того, що він разом з ОСОБА_13 , який працював у ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти», був водієм ОСОБА_12 та законно користувався автомобілем «Тойота Камрі» д.н.з. НОМЕР_1 , 10.08.2006 року сів на переднє пасажирське сидіння автомобіля, а ОСОБА_13 , у якого були ключі від автомобіля, сів за кермо, після чого вони поїхали в сторону кільцевої дороги, де залишивши автомобіль пересіли до іншого автомобіля та поїхали до м. Львова, виконуючи зі слів ОСОБА_13 завдання ОСОБА_12 . При цьому, ОСОБА_10 стверджував, що він не знав про те, що ОСОБА_13 незаконно заволодів автомобілем «Тойота Камрі», так як той завжди на ньому їздив, і ніякої домовленості з ОСОБА_13 на незаконне заволодіння автомобілем у нього не було.

Показання обвинуваченого ОСОБА_10 про те, що ОСОБА_13 законно користувався автомобілем «Тойота Камрі» підтвердили в судовому засіданні свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_15 , які пояснили, що особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, був прийнятий на роботу водієм ТОВ «Інформаційно-виробничий центр в галузі освіти» та від зазначеної юридичної особи мав оформлене доручення на право керування зазначеним автомобілем. Оформленням зазначених документів займалась ОСОБА_15 , яка працювала головним бухгалтером у товаристві.

Про те, що особа, матеріали відносно якої виділені в окреме кримінальне провадження був водієм у зазначеному товаристві та виконував роботу особистого водія ОСОБА_12 , підтвердили допитані в суді першої інстанції свідки ОСОБА_14 та ОСОБА_16 .

З показань свідка ОСОБА_14 в суді першої інстанції вбачається, що він бачив як ОСОБА_10 та особа, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, сідали до автомобіля «Тойота Камрі» та кудись поїхали. Пояснював, що він припустив, що вони зустрічались з ОСОБА_12 , якому підпорядковувались і виконували завдання, які їм доручав останній.

При цьому, суд першої інстанції обґрунтовано визнав недопустимим доказом показання свідка ОСОБА_14 в тій частині, що ОСОБА_10 та особа, матеріали стосовно якої виділені в окреме провадження, хвилювалися, оскільки ці сумніви виникли у свідка після того, як він почув розповідь свідка ОСОБА_12 та після спілкування з іншими водіями, тобто після впливу думки інших осіб.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, стороною обвинувачення при розгляді справи в суді першої інстанції не було надано доказів на підтвердження того, що між ОСОБА_10 та особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження існувала попередня змова щодо незаконного заволодіння транспортним засобом, або доказів, які б спростовували показання обвинуваченого про те, що він не знав про наміри цієї особи незаконно заволодіти транспортним засобом.

Посилання апелянта на те, що судом не було надано належної оцінки показанням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_17 , не відповідають дійсності, оскільки показання зазначених свідків були оцінені судом з точки зору належності, допустимості і достовірності, а також оцінені в сукупності з іншими доказами, в тому числі і з показаннями обвинуваченого ОСОБА_10 , з точки зору достатності та взаємозв`язку та у вироку зазначені відповідні мотиви, з яких суд відкинув ці докази.

Показання свідків сторони обвинувачення про обставини, які мали місце 10.08.2006 року ні самі по собі, ні в сукупності з іншими перевіреними судом доказами, не підтверджують наявність у обвинуваченого ОСОБА_10 умислу на незаконне заволодіння транспортним засобом чи попередньої змови на незаконне заволодіння транспортним засобом. А тому суд, обґрунтовано не взяв до уваги показання свідків обвинувачення, оскільки наведені докази лише підтверджують факт відсутності 10.08.2006 року автомобіля марки «Тойота Камрі» на території ТОВ «Інформаціно-виробничий центр в галузі освіти», і вказані докази не можна визнати достатніми для того, щоб зробити безпірний та єдино правильний висновок про те, що ОСОБА_10 за попередньою змовою з особою, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, незаконно заволодів транспортним засобом при обставинах, що викладені в обвинувальному акті, оскільки жоден зі свідків не посилався на те, що їм було відомо про змову ОСОБА_10 та особи, матеріали відносно якої виділені в окреме провадження, на незаконне заволодіння автомобілем «Тойота Камрі».

З огляду на вищезазначене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано не визнав докази, надані стороною обвинувачення, належними доказами у справі, а оскільки прокурором не були надані суду належні докази вчинення кримінального правопорушення ОСОБА_10 за обставин, викладених в обвинувальному акті, дійшов обґрунтованого висновку, що стороною обвинувачення не доведено, що кримінальне правопорушення, передбачене ч. 2 ст. 289 КК України, вчинене обвинуваченим ОСОБА_10 .

Перевіривши матеріали кримінального провадження колегією суддів встановлено, що відповідно до вимог кримінального процесуального закону суд першої інстанції перевірив зібрані під час досудового розслідування та досліджені безпосередньо в судовому засіданні докази, на підставі яких ОСОБА_10 було пред`явлено обвинувачення та оцінивши їх за внутрішнім переконанням, надав цим доказав належну оцінку, а тому доводи апеляційної скарги прокурора про те, що судом не була дана оцінка доказам, наданим стороною обвинувачення є безпідставними.

Принцип змагальності сторін та свободи в поданні ними до суду своїх доказів, передбачений ст. 22 КПК України був забезпечений судом під час судового провадження. При цьому суд, зберігаючи об`єктивність та неупередженість створив необхідні умови для реалізації сторонам їхніх процесуальних прав та виконання процесуальних обов`язків.

Отже, провівши перевірку доводів, викладених в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів приходить до висновку, що вони фактично ґрунтуються на припущеннях та суб`єктивній оцінці сторони обвинувачення наявних матеріалів кримінального провадження, а тому є безпідставними.

Таким чином, апеляційні доводи прокурора про невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та однобічність у дослідженні доказів є необґрунтованими, а тому підстав для скасування оскаржуваного виправдувального вироку та ухвалення апеляційним судом нового вироку, про що ставить питання в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів не вбачає.

Такими що не заслуговують на увагу є доводи апеляційної скарги прокурора про неналежну оцінку доказів судом першої інстанції, оскільки з вироку суду убачається, що суд дав оцінку як кожному доказу, зокрема, з точки зору належності та допустимості, так і сукупності доказів, наданих стороною обвинувачення, з точки зору достатності та взаємозв`язку.

Згідно ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги і вправі вийти за межі апеляційних вимог, якщо цим не погіршується становище обвинуваченого. За клопотанням учасників судового провадження суд апеляційної інстанції зобов`язаний повторно дослідити обставини, встановлені під час кримінального провадження, за умови, що вони досліджені судом першої інстанції не повністю або з порушеннями, та може дослідити докази, які не досліджувалися судом першої інстанції, виключно якщо про дослідження таких доказів учасники судового провадження заявляти клопотання під час розгляду в суді першої інстанції або якщо вони стали відомі після ухвалення судового рішення, що оскаржується.
Як убачається з матеріалів кримінального провадження, в апеляційній скарзі та під час апеляційного розгляду прокурор вказував на неповноту судового слідства та невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, проте з клопотанням про повторне дослідження цих обставин, а також про дослідження доказів кримінального провадження, до апеляційного суду не звертався, а тому апеляційний суд, процесуально позбавлений можливості повторно досліджувати наявні в матеріалах кримінального провадження докази та при перевірці вироку має виходити виключно із фактичних обставин, встановлених судом першої інстанції.
З огляду на викладене та враховуючи положення ст. 62 Конституції України про те, що обвинувачення не може ґрунтуватися на припущеннях, та, що усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора не підлягає задоволенню.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:

Вирок Солом`янського районного суду м. Києва від 22 вересня 2015 року щодо ОСОБА_10 залишити без змін, а апеляційну скаргу прокурора прокуратури Солом`янського району м. Києва ОСОБА_11 без задоволення.
Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.
Судді:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4