Справа № 466/4061/16-к
У Х В А Л А
24 травня 2016 року м.Львів

Слідча суддя Шевченківського районного суду м.Львова ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , заявника ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 , розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м.Львові скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 щодо невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_3 від 26.04.2016 року про вчинення злочину, зобов`язання невідкладно внести необхідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_3 від 26.04.2016 року про вчинення злочину та забезпечити початок досудового розслідування,

встановила:

ОСОБА_3 27.04.2016р. звернувся до слідчого судді Шевченківського районного суду м.Львова зі скаргою на бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 , в якій просить визнати протиправною бездіяльність керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 щодо невнесення відповідних відомостей до ЄРДР на підставі його заяви від 26.04.2016 року про вчинення злочину суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_7 та щодо відсутності до сьогоднішнього дня досудового розслідування даного злочину, зобов`язати невідкладно внести необхідні відомості до ЄРДР та забезпечити початок досудового розслідування.

В обґрунтування скарги покликається на те, що 26.04.2016р. він звернувся до керівника Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_6 із заявою про вчинення злочину згідно повідомлених в тексті цієї заяви обставин проголошення 22.06.2015р. завідомо неправосудної ухвали суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_7 . Після подання цієї заяви у нього не було відібрано розписку про відповідальність, передбачену ст.383 КК України. В порушення ч.1 ст.214 КПК України прокурором впродовж 24 годин до цього часу не внесено до ЄРДР відомості, вказані ним у заяві про вчинення злочину, не розпочато досудове розслідування.

Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду м.Львова ОСОБА_8 від 27.04.2016р. у відкритті провадження за скаргою ОСОБА_3 було відмовлено.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Львівської області від 04.05.2016р. ухвала слідчого судді від 27.04.2016р. скасована, скарга направлена до Шевченківського районного суду м.Львова для розгляду.

17.05.2016р. суддею ОСОБА_8 заявлено самовідвід.

17.05.2016р. при повторному автоматизованому розподілі скарга передана для розгляду слідчій судді ОСОБА_1 .

В судовому засіданні ОСОБА_3 скаргу підтримав повністю, зазначив, що у відповідності до ч.1 ст.214 КПК України прокурор, отримавши заяву, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення зобов`язаний вносити відповідні відомості до ЄРДР. Прокурор не наділений повноваженнями відмовляти у внесенні таких відомостей до ЄРДР, лише в ході досудового розслідування може бути перевірено наявність об`єктивних даних скоєння злочину. Вважає незаконним лист керівника Львівської місцевої прокуратури №2 від 27.04.2016р. №05/17-245-16, яким останній намагається приховати злочин. Просить задовольнити його скаргу.

Прокурор ОСОБА_4 в судовому засіданні проти задоволення скарги заперечила, надавши пояснення аналогічні тим, які вказані в листі від 27.04.2016р. та письмових запереченнях на скаргу. Просить у задоволенні скарги відмовити.

Заслухавши пояснення учасників процесу, оглянувши та перевіривши долучені до скарги документи, слідча суддя дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

У даній справі встановлено, що ОСОБА_3 26.04.2016р. на особистому прийомі подав керівнику Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 заяву про вчинення суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, в якій просив внести до ЄРДР необхідні відомості та розпочати досудове розслідування щодо постановлення суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_7 22.06.2015р. двох завідомо неправосудних ухвал у кримінальному провадженні №0000083, визнати його потерпілим, надати пам`ятку потерпілого та процесуальний документ про внесення відомостей до ЄРДР.

У цій заяві ОСОБА_3 вказує, що 22.06.2015р. суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_7 постановлено дві завідомо неправосудні ухвали у кримінальному провадженні №0000083 (справа №461/5777/14-к) про обвинувачення ОСОБА_9 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.384 КК України. Однією з цих ухвал від 22.06.2015р. за клопотанням сторони захисту було змінено процесуальний статус ОСОБА_3 з потерпілого на свідка. Іншою ухвалою від 22.06.2015р. звільнено обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності в зв`язку з дійовим каяттям в кримінальному провадженні № 0000083. Ухвала від 22.06.2015р. про звільнення обвинуваченого від кримінальної відповідальності та закриття провадження у справі скасована 18.09.2015р. Апеляційним судом Львівської області. Вважає скасованою і ухвалу від 22.06.2015р. про зміну його процесуального статусу, оскільки апеляційний суд в ухвалі від 18.09.2015р. підтвердив його статус у кримінальному провадженні саме як потерпілого. Вироком Галицького районного суду м.Львова від 30.12.2015р., залишеним без змін апеляційною інстанцією, ОСОБА_9 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.384 КК України.

У заяві від 26.04.2016р. про вчинення злочину ОСОБА_3 дає свою оцінку постановленим суддею ОСОБА_7 22.06.2015р. ухвалам у кримінальному провадженні, вказуючи на відсутність, з його точки зору, підстав для позбавлення його статусу потерпілого та звільнення обвинуваченого ОСОБА_9 від кримінальної відповідальності у зв`язку з дійовим каяттям.

27.04.2016р. керівник Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_5 надав ОСОБА_3 письмову відповідь на його заяву від 26.04.2016р. У ній зазначає про відсутність жодних об`єктивних даних, які б свідчили про вчинення протиправних дій суддею Галицького районного суду м.Львова ОСОБА_7 , а тому викладені у заяві ОСОБА_3 відомості не підлягають внесенню в ЄРДР в порядку, передбаченому ст.214 КПК України. Крім того, у відповіді зазначається, про те, що невнесення прокурором Залізничного району м.Львова до ЄРДР відомостей про злочин, передбачений ст.375 КК України, щодо судді ОСОБА_7 у зв`язку з постановленням ухвали від 22.06.2015р. про зміну процесуального статусу, оскаржувалося ОСОБА_3 . За результатами розгляду скарги 15.10.2015р. слідчим суддею Залізничного районного суду м.Львова постановлено ухвалу про відмову у задоволенні скарги.

Відповідно до ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені : …бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником.

За ст.2 КПК України - завданнями кримінального провадження є захист особи, суспільства та держави від кримінальних правопорушень, охорона прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, а також забезпечення швидкого, повного та неупередженого розслідування і судового розгляду з тим, щоб кожний, хто вчинив кримінальне правопорушення, був притягнутий до відповідальності в міру своєї вини, жоден невинуватий не був обвинувачений або засуджений, жодна особа не була піддана необґрунтованому процесуальному примусу і щоб до кожного учасника кримінального провадження була застосована належна правова процедура.

Відповідно до ч.1 ст.214 КПК України слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування.

Частиною 4 цієї статті передбачено, що слідчий, прокурор, інша службова особа, уповноважена на прийняття та реєстрацію заяв і повідомлень про кримінальні правопорушення, зобов`язані прийняти та зареєструвати таку заяву чи повідомлення. Відмова у прийнятті та реєстрації заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення не допускається.

Відповідно до п.4, 5 ч.5 ст.214 КПК України та п.п.4, 5 п.2.1 Положення про порядок ведення Єдиного реєстру досудових розслідувань, затвердженого наказом Генерального прокурора України №69 від 17.08.2012р. (із змінами затвердженими наказами Генерального прокурора України від 14.11.2012 № 113, від 25.01.2013 № 13, від 25.04.2013 № 54, від 09.09.2014 № 95) до Єдиного реєстру досудових розслідувань вносяться відомості про короткий виклад обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, наведених потерпілим, заявником чи виявлених з іншого джерела, його попередню правову кваліфікацію із зазначенням статті (частин статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Визначення приводів і підстав для початку досудового розслідування також наведено і в постанові Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 2010 р. № 6 "Про деякі питання, що виникають під час розгляду судами України скарг на постанови органів дізнання, слідчого, прокурора про порушення кримінальної справи".

Системний аналіз зазначених правових норм свідчить про те, що слугувати підставою внесення до ЄРДР та початку досудового розслідування можуть не будь-які заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, а лише ті, у яких зазначені фактичні обставини, що можуть свідчити про вчинення саме кримінального правопорушення, вказувати на наявність ознак складу злочину.

Такий висновок слугує гарантією кожній особі від необґрунтованого обвинувачення та процесуального примусу.

Частиною 2 ст.126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 1 грудня 2004р. № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 18 червня 2007р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985р. та 40/146 від 13 грудня 1985р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994р.

Зокрема, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України про офіційне тлумачення положень ч.ч.1, 2 ст.126 Конституції України та ч.2 ст.13 Закону України «Про статус суддів» (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу) від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 Конституційний Суд України визначив, що «недоторканність суддів - один із елементів їхнього статусу. Вона не є особистим привілеєм, а має публічно-правове призначення - забезпечити здійснення правосуддя неупередженим, безстороннім і справедливим судом". Відповідно до положення ч.1 ст.126 Конституції України зміст недоторканності суддів як умови виконання ними професійних обов`язків не обмежується визначеною у ч.3 цієї статті гарантією, згідно з якою суддя не може бути без згоди Верховної Ради України затриманий чи заарештований до винесення обвинувального вироку судом.

Згідно вимог чинного законодавства, законність процесуальних актів і дій (бездіяльності) суддів, вчинених при розгляді конкретної справи, не може перевірятися за межами передбаченого законом процесуального контролю.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку № 11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

У Висновку № 3 (2002) згаданої Консультативної ради щодо принципів та правил, які регулюють професійну поведінку суддів, зокрема питання етики, несумісної поведінки та безсторонності, зазначено, що за загальним принципом судді повинні персонально бути повністю звільненими від відповідальності стосовно претензій, які пред`являються їм у зв`язку з добросовісним здійсненням ними своїх функцій. Судові помилки щодо юрисдикції чи процедури судового розгляду, у визначенні чи застосуванні закону, здійсненні оцінки свідчень повинні вирішуватися за допомогою апеляції; інші суддівські порушення, які неможливо виправити в такий спосіб повинні вирішуватися щонайбільше поданням позову незадоволеної сторони проти держави.

Тлумачення закону, оцінювання фактів та доказів, які здійснюють судді для вирішення справи, не повинні бути приводом для цивільної або дисциплінарної відповідальності, за винятком випадків злочинного наміру або грубої недбалості (пункт 66 Рекомендацій CM/Rec (2010) 12 Комітету Міністрів Ради Європи державам-членам щодо суддів: незалежність, ефективність та обов`язки).

VII Конгрес ООН по запобіганню злочинності і поводженню з правопорушниками 1985 р. схвалив Основні принципи незалежності судових органів, де проголошується, що незалежність судових органів гарантується державою і закріплюється в Конституції або законах країни; судові органи вирішують передані їм справи неупереджено, на підставі фактів і відповідно до закону, без будь-яких обмежень, неправомірного впливу, спонукання, тиску, погроз або втручання прямого чи непрямого з будь-якого боку і з будь-яких причин; незалежність судових органів дає їм право і вимагає від них забезпечення справедливого ведення судового розгляду і додержання прав сторін.

Втручанням у діяльність судових органів слід розуміти вплив на суддю у будь-якій формі (прохання, вимога, вказівка, погроза, підкуп, насильство, критика судді в засобах масової інформації до вирішення справи у зв`язку з її розглядом тощо) з боку будь-якої особи з метою схилити його до вчинення чи невчинення певних процесуальних дій або ухвалення певного судового рішення. При цьому не має значення, за допомогою яких засобів, на якій стадії процесу та в діяльність суду якої інстанції здійснюється втручання.

Поки рішення суду зберігає законну силу, не можна ставити під сумнів його правосудність, крім того не може бути підставою для притягнення судді до відповідальності і скасування в установленому порядку судових рішень, оскільки суддя міг діяти добросовісно та за своїм внутрішнім переконанням.

Незгода з рішеннями суду сама по собі не може вказувати на наявність в діях судді упередженості. Виключне право перевірки законності та обґрунтованості судових рішень має відповідний суд згідно з процесуальним законодавством. Оскарження у будь-який спосіб судових рішень, діяльності судів і суддів щодо розгляду та вирішення справи поза передбаченим процесуальним порядком у справі не допускається.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п.п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007р.

Спеціальний статус судді зумовлений виконанням професійними суддями конституційної функції здійснення правосуддя, в зв`язку з чим притягнення судді до юридичної відповідальності має певні особливості.

Незгода учасника судового процесу з прийнятим рішенням чи діяльністю судді щодо розгляду справи не може бути приводом реєстрації до ЄРДР відомостей про кримінальне правопорушення на підставі заяви, повідомлення про кримінальне правопорушення, в яких висловлюється така незгода.

Враховуючи вищенаведені обставини та правові норми вважаю, що вказані ОСОБА_3 у заяві від 26.04.2016р. про вчинення злочину відомості не містять обставин, які можуть свідчити про вчинення суддею Галицького районного суду м.Львова злочину, передбаченого ч.1 ст.375 КК України, зумовлені незгодою з прийнятими суддею 22.06.2015р. ухвалами.

Дії керівника Львівської місцевої прокуратури №2 щодо невнесення до ЄРДР відомостей про злочин на підставі заяви ОСОБА_3 від 26.04.2016р. з огляду на зазначені обставини, вважаю правомірними, такими, що не суперечать вимогам ст.ст.2,214 КПК України. У задоволенні скарги слід відмовити.

Розгляд по суті скарги ОСОБА_3 та відмова у її задоволенні не можуть розцінюватися як позбавлення доступу до правосуддя.

Керуючись ст.ст.214,303,304,306,307,309,376 КПК України, слідча суддя, -

ухвалила:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 про визнання протиправною бездіяльності керівника Львівської місцевої прокуратури №2 прокурора ОСОБА_5 та його підлеглих щодо невнесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_3 від 26.04.2016 року про вчинення злочину, зобов`язання керівника Львівської місцевої прокуратури №2 прокурора ОСОБА_5 невідкладно внести необхідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви ОСОБА_3 від 26.04.2016 року про вчинення злочину та забезпечити початок досудового розслідування - відмовити.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Повний текст ухвали оголошено 27 травня 2016р. о 16,00год.

Суддя ОСОБА_10 -Шумська