Справа № 755/6556/16-к
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

"13" травня 2016 р. слідчий суддя Дніпровський районний суд м. Києва ОСОБА_1 , з участю секретаря ОСОБА_2 , особи, яка подала скаргу ОСОБА_3 , прокурора ОСОБА_4 розглянувши скаргу ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора прокуратури м. Києва, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення, -
в с т а н о в и в:
ОСОБА_3 , в порядку ст.303 КПК України звернувся до суду зі скаргою на бездіяльність прокурора прокуратури м. Києва, що полягає у невнесенні відомостей до ЄРДР про вчинення суддею Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 374, 375 КК України.

Дана скарга була подана до Печерського районного суду м. Києва та в подальшому, відповідно до ухвали Апеляційного суду м. Києва від 05 квітня 2016 року направлена для розгляду до Дніпровського районного суду м. Києва.

В обґрунтування скарги ОСОБА_3 посилається на те, що, в порушення вимог ст.214 КПК України, відомості за його заявою до ЄРДР прокурором прокуратури м. Києва до цього часу внесені не були, досудове розслідування не розпочато. Просить зобов`язати посадових осіб прокуратури м. Києва внести відомості по зазначеній заяві про кримінальне правопорушення до ЄРДР.

В судовому засіданні особа, яка подала скаргу ОСОБА_3 доводи викладені у скарзі підтримав в повному обсязі, просив її задовольнити, прокурор проти задоволення скарги заперечував.

Заслухавши думку учасників судового провадження, дослідивши матеріали скарги, слідчий суддя приходить до наступного висновку.
Порядок оскарження рішень, дій, бездіяльності слідчого, прокурора під час досудового розслідування визначено та регламентовано Главою 26 Кримінального процесуального кодексу України /далі КПК/.
Відповідно до п.1 ч.1 ст.303 КПК України на досудовому провадженні можуть бути оскаржені такі рішення, дії чи бездіяльність слідчого або прокурора: бездіяльність слідчого, прокурора, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви чи повідомлення про кримінальне правопорушення, у неповерненні тимчасово вилученого майна згідно з вимогами статті 169 цього Кодексу, а також у нездійсненні інших процесуальних дій, які він зобов`язаний вчинити у визначений цим Кодексом строк, - заявником, потерпілим, його представником чи законним представником, підозрюваним, його захисником чи законним представником, представником юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, володільцем тимчасово вилученого майна.
Згідно ч. 1-2 ст. 214 КПК України, слідчий, прокурор невідкладно, але не пізніше 24 годин після подання заяви, повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення ним з будь-якого джерела обставин, що можуть свідчити про вчинення кримінального правопорушення, зобов`язаний внести відповідні відомості до Єдиного реєстру досудових розслідувань та розпочати розслідування. Слідчий, який здійснюватиме досудове розслідування, визначається керівником органу досудового розслідування.
Досудове розслідування розпочинається з моменту внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань. Положення про Єдиний реєстр досудових розслідувань, порядок його формування та ведення затверджуються Генеральною прокуратурою України за погодженням з Міністерством внутрішніх справ України, Службою безпеки України, Національним антикорупційним бюро України, органом, що здійснює контроль за додержанням податкового законодавства.

Як вбачається з матеріалів скарги ОСОБА_3 , на адресу прокуратури м. Києва направив заяву вих. №с-798 від 25.01.2016 року про вчинення кримінальних правопорушень, вказуючи на те, що в діях судді Печерського районного суду м. Києва ОСОБА_5 наявні ознаки кримінальних правопорушень, передбачених ст.ст. 374, 375 КК України, які підлягають внесенню до ЄРДР.

Листом начальника відділу прокуратури м. Києва ОСОБА_6 від 17.02.2016 року за № 15/1-1095-15 ОСОБА_3 було повідомлено, що його заяву було розглянуто та повідомлено, що викладені у зверненні доводи про неправомірні дії суддів, по суті, зводяться до незгоди з постановленим судовим рішенням, яке не є підставою для притягнення суддів до відповідальності. Крім того, відповідно до ст.5 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. Згідно положень Конституції України та Рішення Конституційного Суду України від 23.05.2001 року № 6-рп/2001, оцінка законності процесуальних актів і дій суддів належить виключно до сфери правосуддя. Також вказано, що відповідно до Конституції України та Закону України «Про прокуратуру» прокурор не наділений повноваженнями щодо здійснення нагляду за діяльністю органів судової влади. Право на звернення громадян України зі скаргою щодо поведінки судді, згідно Законів України «Про судоустрій і статус суддів» та «Про вищу раду юстиції» можуть бути наслідком притягнення судді до дисциплінарної відповідальності.

Згідно з п.10 постанови Пленуму Верховного Суду України № 8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влада», судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом.
Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.
Аналогічної позиції дотримується і Консультативна рада європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на зверненні до Європейського суду з прав людини.
Частиною 2 ст.126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.
Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. № 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. № 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. № 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. № 20-рп/2004 (справа про зупинення дій або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. № 8- рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. № 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. N 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. № 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: «Основні принципи незалежності судових органів», ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, «Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів», затверджені 24 травня 1989р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія «Про статус суддів» від 10 липня 1998 р., Рекомендації № (94) 12 Комітету міністрів Рада Європи «Незалежність, дієвість та роль суддів» від 13 жовтня 1994 року та інших.
Разом з тим відповідно до положення ч. 1 цієї статті Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.
Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суддів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.
Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України, конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
Це стосується і визначеного в ст. 55 Конституції України права на судовий захист. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист .
Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надані у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про незалежність судової влади» від 13 червня 2007 року.
З огляду на вищевикладене та враховуючи те, що розгляд викладених у заяві ОСОБА_3 вих. №с-798 від 25.01.2016 року обставин не належить до компетенції прокуратури м. Києва, зважаючи на наведені вимоги КПК України, слідчий суддя приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення скарги ОСОБА_3 .
Керуючись ст. ст. 303, 305. 306, 307, 309 КПК України слідчий суддя,-
у х в а л и в:

У задоволенні скарги ОСОБА_3 на бездіяльність прокурора прокуратури м. Києва, яка полягає у невнесенні відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань після отримання заяви про кримінальне правопорушення - відмовити.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Слідчий суддя: