Номер провадження: 11-кп/785/858/16
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03.08.2016 року м. Одеса

Апеляційний суд Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю: секретарів с/з ОСОБА_5 та ОСОБА_6 ,

прокурора ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

захисника ОСОБА_9 ,

потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 на вирок Приморського районного суду м.Одеси від 29 березня 2016 року по кримінальному провадженню №0002126, яким
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець с.Бакша Савранського району Одеської області, громадянин України, українець, має вищу освіту, працює водієм у ТОВ «Прометей», не одружений, має на утриманні малолітню дитину - ОСОБА_12 2014 року народження, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,
обвинувачується у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України,
ВСТАНОВИВ:
Вироком Приморського районного суду м. Одеси від 29 березня 2016 року ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.286 КК України та йому призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі. На підставі ст.75 КК України звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 2 роки. Покладені обов`язки передбачені пунктами 2,3 ст.76 КК України.

Вирішено питання з цивільним позовом потерпілого ОСОБА_10 та судовими витратами у кримінальному провадженні.

Оскаржуваним вироком суду першої інстанції ОСОБА_8 визнаний винуватим в тому, що 15 березня 2014 року приблизно о 14:00 годині, він допустив порушення вимог п.2.3 «б», п.12.3 Правил дорожнього руху України, яке виразилось в тому, що ОСОБА_8 у зазначений день та час, керуючи технічно справним автомобілем «Daewoo Nexia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , рухаючись по вул. В.Арнаутська в м. Одесі з боку вул. Канатної в напрямку вул. Осіпова, у світлий час доби, маючи об`єктивну можливість виявити на проїзній частині пішохода, уважним не був, за дорожньою обстановкою належно не стежив, не вжив заходів до зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу та допустив наїзд на пішохода ОСОБА_13 , яка перетинала проїзну частину вулиці з права на ліво по ходу його руху. Внаслідок дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_13 від отриманих тілесних ушкоджень загинула.

Згідно з висновком судово-медичної експертизи № 123-1001/14 від 14 травня 2014, в результаті ДТП ОСОБА_13 отримала тілесні ушкодження, які відносяться до категорії тяжких тілесних ушкоджень та знаходяться у прямому причинному зв`язку з настанням її смерті.

Відповідно до висновку автотехнічної експертизи №2418 від 25 травня 2015 водій автомобілю «Daewoo Nexia», реєстраційний номер НОМЕР_1 , в умовах вказаної події, належним виконанням пункту 12.3 Правил дорожнього руху мав гарантовану можливість запобігти наїзду на пішохода.

Не погодившись з вироком суду першої інстанції прокурор Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 подав апеляційну скаргу, в якій не оспорюючи кваліфікацію дій ОСОБА_8 та доведеність його вини, просить скасувати вирок суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 реальне покарання за ч.2 ст.286 КК України у виді 3 років позбавлення волі та призначити додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами строком на 3 роки. Також прокурор просить змінити резолютивну частину вироку зазначивши про те, що процесуальні витрати на проведення судових експертиз в сумі 1024 гривень 80 коп. підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що призначене ОСОБА_8 покарання явно не відповідає тяжкості скоєного ним злочину. Так, суд 1-ої інстанції не врахував, що інкримінований ОСОБА_8 злочин відноситься до категорії тяжких, санкція частини 2 статті 286 КК України передбачає покарання у виді позбавлення волі на строк до 8-ми років. Також суд не повною мірою врахував тяжкості наслідків, які настали в результаті вчиненого ОСОБА_8 злочину у виді смерті людини.

Крім того, прокурор вважає, що суд безпідставно врахував в якості обставини, що пом`якшує покарання, щире каяття обвинуваченого, оскільки останній не погодився з тим, що саме його протиправні дії призвели до смерті потерпілої. Більш того, прокурор зазначає, що обвинувачений жодним чином не відшкодував потерпілій стороні завдані злочином збитки.

Заслухавши суддю-доповідача, прокурора, яка підтримала доводи апеляційної скарги, думку обвинуваченого, його захисника та потерпілого, які заперечували проти задоволення апеляційної скарги і просили вирок суду залишити без змін, дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про таке.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, обставини вчинення злочину та правильність кваліфікації його дій в апеляційній скарзі не оспорюються та повністю підтверджуються доказами, наявними в матеріалах кримінального провадження.

Відповідно до ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, яка пом`якшують та обтяжують покарання.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції, призначаючи покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , послався на наявність пом`якшуючих обставин, а саме - щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, його позитивну характеристику з місця проживання, наявність на утриманні малолітньої дитини, а також відсутність у нього судимостей.

Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , судом першої інстанції не встановлено.

Окрім вищевикладених обставин, суд першої інстанції врахував те, що ОСОБА_8 працює водієм у ТОВ "Прометей" і єдиним джерелом прибутку для нього є робота, пов`язана з керуванням транспортними засобами.

На підставі викладеного суд першої інстанції дійшов висновку про можливість призначення ОСОБА_8 основного покарання із звільненням від його відбування, а також про відсутність необхідності призначати йому додаткове покарання.

Відповідно до п.1 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24.10.2003 року "Про практику призначення судами кримінальних покарань" (далі - Постанова ПВСУ), призначаючи покарання, у кожному конкретному випадку суди мають дотримуватися вимог кримінального закону й зобов`язані враховувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Таке покарання має бути необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження нових злочинів.
У відповідності до п.2 Постанови ПВСУ, висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом більш суворого покарання особам, які вчинили злочини на ґрунті пияцтва, алкоголізму, наркоманії, за наявності рецидиву злочину, у складі організованих груп чи за більш складних форм співучасті (якщо ці обставини не є кваліфікуючими ознаками), і менш суворого - особам, які вперше вчинили злочини, неповнолітнім, жінкам, котрі на час вчинення злочину чи розгляду справи перебували у стані вагітності, інвалідам, особам похилого віку і тим, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.
Згідно з п.4 вищевказаної Постанови ПВСУ, виходячи з того, що встановлення пом`якшуючих та обтяжуючих покарання обставин має значення для правильного його призначення, судам необхідно всебічно досліджувати матеріали справи щодо наявності таких обставин і наводити у вироку мотиви прийнятого рішення.
Дослідивши матеріали кримінального провадження, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції при призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_8 не в повній мірі дотримався вищевказаних вимог Кримінального закону та Постанови ПВСУ.

Зокрема, оцінюючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, суд першої інстанції не врахував, що ОСОБА_8 вчинив тяжке кримінальне правопорушення, за яке санкцією ч.2 ст.286 КК України передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від трьох до восьми років з позбавленням права керування транспортними засобами або без такого.

Також суд першої інстанції не взяв до уваги і ту обставину, що протиправні дії обвинуваченого призвели до тяжких наслідків, а саме - загибель людини. Колегія суддів вважає, що хоча вказана обставина не може бути визнана такою, що обтяжує покарання обвинуваченого, оскільки вона прямо передбачена диспозицією ч.2 ст.286 КК України як кваліфікуюча ознака, однак вона свідчить про підвищену суспільну небезпеку вчиненого злочину та його характер.

Суд також не врахував, що обвинувачений ОСОБА_8 впродовж усього досудового розслідування та судового розгляду справи не зробив жодних спроб відшкодувати завдану злочином шкоду потерпілому.

З оскаржуваного вироку вбачається, що суд першої інстанції визнав у якості обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , такі обставини, які не передбачені ст. 66 КК України, однак відповідне рішення у вироку не мотивував, а лише перелічив їх.

При цьому, оцінюючи фактичні обставини вчиненого злочину, суд не врахував те, що обвинувачений ОСОБА_8 , обираючи між можливістю відвернення шкідливих наслідків у вигляді спричинення шкоди життю та здоров`ю людини та уникненням зіткнення з іншими транспортними засобами, поставив цілісність свого транспортного засобу вище за життя особи, що призвело до здійснення наїзду на ОСОБА_13 , внаслідок чого останній були заподіяні тяжкі тілесні ушкодження, від яких вона померла. Вищевикладене, на думку апеляційного суду, свідчить про зухвале та легковажне ставлення обвинуваченого ОСОБА_8 до найвищої соціальної цінності, передбаченої ст.3 Конституції України - до людини, її життя, здоров`я та безпеки.

Не призначаючи обвинуваченому додаткове покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами, суд першої інстанції послався не те, що використання цього права забезпечує обвинуваченому та його родині джерело доходу. Однак, суд не оцінив те, що спричинені кримінальним правопорушенням тяжкі наслідки у виді смерті потерпілого не є співмірними з необхідністю забезпечення права обвинуваченого отримувати дохід у спосіб, який є для нього більш зручним та який став однією з умов вчинення ним кримінального правопорушення.

В матеріалах кримінального провадження відсутні відомості про те, що обвинувачений за станом здоров`я або з інших причин не може займатись іншою діяльністю, окрім здійснення перевезень, а отже посилання суду на те, що єдиним джерелом доходу ОСОБА_8 є робота, пов`язана з керуванням транспортними засобами, на думку апеляційного суду, з урахуванням обставин та наслідків вчинення злочину, не є підставою для не призначення йому додаткового покарання.

Відповідно до ст.50 КК України, покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні злочину, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами.
Апеляційний суд вважає, що покарання, призначене судом першої інстанції ОСОБА_8 , не спрямоване на досягнення цілей та завдань покарання, визначених у ст.50 КК України, оскільки не спрямоване на виправлення і перевиховання обвинуваченого та попередження вчинення ним та іншими особами кримінальних правопорушень, а лише дозволяє ОСОБА_8 відчути безкарність та не приділяти належної уваги дотриманню законів України та інших нормативно-правових актів, зокрема Правил дорожнього руху України.
Відповідно до п.3 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок повністю чи частково та ухвалити новий вирок.
Пунктом 4 ч.1 ст.420 КПК України передбачено, що суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Згідно з ч.2 ст.409 КПК України, підставою для скасування або зміни вироку суду першої інстанції може бути також невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого.
Стаття 414 КПК України передбачає, що невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке хоч і не виходить за межі, встановлені відповідною статтею (частиною статті) закону України про кримінальну відповідальність, але за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.
Апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції не врахував всіх обставин кримінального провадження та безпідставно застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 дію ст.75 КК України, звільнивши його від відбування покарання з випробуванням, що не відповідає тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого через надмірну м`якість.
Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, апеляційний суд враховує вимоги ст.65 КК України та Постанови ПВСУ, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого, а також обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Оцінюючи ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_8 злочину, апеляційний суд враховує, перш за все, тяжкість наслідків, до яких призвело його вчинення, у вигляді загибелі людини. Колегія суддів також враховує характер вчиненого злочину, а також причини і умови що сприяли його вчиненню - нехтування обвинуваченим Правилами дорожнього руху України та вчинення кримінального правопорушення під час керування транспортним засобом.
Апеляційний суд також бере до уваги дані про особу обвинуваченого, а саме - його позитивну характеристику, відсутність у нього судимостей, наявність на утриманні малолітньої дитини - ОСОБА_12 2014 року народження.
До обставин, які згідно зі ст.66 КК України пом`якшують покарання обвинуваченому ОСОБА_8 , апеляційний суд відносить щире каяття останнього, активне сприяння розкриттю злочину.
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченого ОСОБА_8 , апеляційний суд не встановив.
Враховуючи викладене, апеляційний суд дійшов висновку про те, що апеляційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції у відношенні ОСОБА_8 скасуванню в частині призначеного покарання з ухваленням в цій частині нового вироку, яким необхідно призначити обвинуваченому реальну міру покарання у виді позбавлення волі в нижній межі санкції ч.2 ст.286 КК України, яка буде справедливою, необхідною й достатньою для його виправлення та попередження нових злочинів як ним, так і іншими особами.
Крім того апеляційний суд погоджується з доводами прокурора про необхідність змінити резолютивну частину вироку зазначивши про те, що процесуальні витрати на проведення судових експертиз в сумі 1024 гривень 80 коп. підлягають стягненню з обвинуваченого на користь держави.

Так, в резолютивній частині оскаржуваного вироку суд першої інстанції зазначив, що процесуальні витрати в загальній сумі 1024 гривні 80 коп. слід стягнути з ОСОБА_8 на користь Одеського науково-дослідного інституту судових експертиз МЮ України, що суперечить вимогам ч.2 ст.124 КПК України, відповідно до якої у разі ухвалення обвинувального вироку суд стягує з обвинуваченого на користь держави документально підтверджені витрати на залучення експерта.
Керуючись ст.ст.124, 370, 371, 373, 374, 404, 405, 407, 409, 413, 414, 418, 420, 532 КПК України, апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
Задовольнити апеляційну скаргу прокурора Одеської місцевої прокуратури №3 ОСОБА_11 .

Вирок Приморського районного суду м. Одеси від 29 березня 2016 року, яким ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України скасувати в частині призначення покарання.

Ухвалити в цій частині новий вирок, яким ОСОБА_8 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України та призначити покарання у вигляді трьох років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на три роки.

Змінити резолютивну частину вироку зазначивши про те, що процесуальні витрати на проведення судових експертиз в сумі 1024 гривень 80 коп. підлягають стягненню з ОСОБА_8 на користь держави.

З метою забезпечення виконання даного вироку, засудженого ОСОБА_8 взяти під варту в залі суду і доставити в Одеську установу виконання покарань УДПтСУ в Одеській області №21.

Строк відбування покарання засудженому ОСОБА_8 обчислювати з 03 серпня 2016 року.

В решті вирок залишити без змін.

Вирок вступає в силу з моменту проголошення та може бути оскаржений в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту набрання ним законної сили.

Копія вироку негайно після його проголошення вручається засудженому та прокурору, інші учасники судового провадження мають право отримати її в суді.

Судді апеляційного суду Одеської області:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3