АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/1209/2016 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 липня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва в складі:

головуючого судді ОСОБА_2
суддів ОСОБА_3
ОСОБА_4
при секретарі судового засідання ОСОБА_5
за участю прокурора ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Києві кримінальне провадження №0007397 відносно ОСОБА_7 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України, за апеляційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 на ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року, згідно з якою обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0007397 від 02.09.2014 року стосовно обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_7 , повернуто прокурору, -

В С Т А Н О В И Л А:

Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року обвинувальний акт у кримінальному провадженні №0007397 від 02.09.2014 року стосовно обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_7 повернуто прокурору. Також цією ж ухвалою відмовлено у задоволенні клопотання прокурора про оголошення в розшук обвинуваченого ОСОБА_7 .

Як зазначено в ухвалі суду, вказаний обвинувальний акт складений без додержання вимог п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в ньому не міститься даних про справжнє дійсне місце проживання обвинуваченого, за яким суду можливо було б забезпечити його явку в судове засідання. За адресою, вказаною у зазначеному процесуальному документі, а саме: АДРЕСА_1 , забезпечити явку до суду ОСОБА_7 шляхом направлення судових викликів та застосування приводів від 22.10.2015 року, 25.03.2016 року та 19.04.2016 року в порядку ст. 140 КПК України не виявилось можливим.

В апеляційні скарзі прокурор у провадженні, посилаючись на незаконність та необгунтованість рішення суду першої інстанції, просить скасувати ухвалу Оболонського районного суду м. Києва та направити обвинувальний акт відносно ОСОБА_7 до Оболонського районного суду міста Києва для проведення підготовчого судового засідання та призначення судового розгляду на підставі обвинувального акту.
Свої апеляційні вимоги прокурор обґрунтовує тим, що під час складання обвинувального акту, слідчим дотримано п. 2 ч. 2 ст. 291 КПК України у повному обсязі, а саме зазначено: прізвище, ім`я по батькові, дата, місце народження, місце проживання обвинуваченого, а саме: АДРЕСА_1 . При цьому під час досудового розслідування анкетні відомості ОСОБА_7 були встановлені під час допиту останнього у якості підозрюваного та ознайомленням з його паспортом, фотокопія якого знаходиться в матеріалах кримінального провадження.
Розглянувши провадження у відсутність обвинуваченого, який у встановлений законом спосіб, повідомлявся про день та час апеляційного розгляду, проте у судове засідання не з`явився, відомостей про поважність причин своєї неявки не надав, клопотань про відкладення розгляду справи не заявляв, заслухавши доповідь судді; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу прокурора та просив її задовольнити; перевіривши матеріали судового провадження з обвинувальним актом та обговоривши доводи апеляційної скарги; колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню, виходячи з таких підстав.

Згідно з п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, якщо він не відповідає вимогам цього Кодексу.
Вичерпні вимоги до обвинувального акту та реєстру матеріалів досудового розслідування викладені в ст. 291 КПК України. Зокрема в п. 2 ч. 2 цієї статті зазначено, що обвинувальний акт має містити анкетні відомості обвинуваченого, зокрема місце проживання останнього.

Всупереч доводам апеляційної скарги, на думку колегії суддів, з огляду на наявні у кримінальному провадженні відомості стосовно даних обвинуваченого, висновки суду першої інстанції ґрунтуються на вимогах кримінального процесуального закону та є безумовною підставою для повернення акту прокурору.

Так, як убачається із матеріалів справи, обвинувальний акт щодо ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 185 КК України надійшов до Оболонського районного суду м. Києва 26.12.2014 року та ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 25.03.2015 року був повернутий прокурору з підстав, передбачених п. 3 ч.3 ст. 314 КПК України.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва від 09.06.2015 року ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 25.03.2015 року про повернення обвинувального акту прокурору було скасовано та направлено до суду першої інстанції для нового судового розгляду. До Оболонського районного суду м. Києва дане кримінальне провадження повернулося з апеляційної інстанції 23.06.2015 року.
Підготовче судове засідання у суді першої інстанції призначалося 10 разів, проте, проведеним не було, у тому числі і через неявку обвинуваченого ОСОБА_7 . Ухвалою Оболонського районного суду м. Києва від 22.10.2015 року обвинуваченого ОСОБА_7 було піддано приводу в судове засідання на 09.11.2015 року, а виконання цієї ухвали покладено на Оболонське ГУ НП України в м. Києві, однак вищезазначена ухвала суду залишилася невиконаною.
Для проведення підготовки обвинувального акту до судового розгляду та проведення інших необхідних процесуальних дій у кримінальному провадженні ухвалою суду від 01 лютого 2016 року було призначено підготовче судове засідання на 18.02.2016 року, потім на 03.03.2016 року, на 09.03.2016 року, на 25.03.2016 року, у які обвинувачений не з`являвся без повідомлення причин неявки.
25.03.2016 року судом було задоволено клопотання прокурора та постановлено ухвалу про привід обвинуваченого у судове засідання 19 квітня 2016 року на 10 годину 30 хвилин в порядку ст. 140 КПК України.
Зазначена ухвала про привід залишилася не виконаною. Причиною невиконання, зі слів прокурора, було те, що обвинувачений, залишаючись зареєстрованим за тією ж адресою: АДРЕСА_1 , фактично став співмешкати з жінкою в своєму ж будинку, проте в іншій квартирі, а саме в квартирі АДРЕСА_2 , що підтвердила у своїх письмових поясненнях як сама мешканка квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_9 , так і сусідка обвинуваченого - ОСОБА_10 , що мешкає у квартирі АДРЕСА_4 цього ж будинку. Однак, співмешканка обвинуваченого ОСОБА_7 - ОСОБА_9 - пояснила, що ОСОБА_7 чотири дні назад виїхав до дачного будинку в Запорізькій області, адреси якого співмешканка не знає та зв`язку з ОСОБА_7 не має.
У зв`язку з викладеним, прокурор заявив клопотання про повторний привід обвинуваченого в судове засідання із зазначенням в ухвалі додатково ще й адреси фактичного проживання останнього. Суд, вдруге задовольнивши відповідне клопотання прокурора, 19.04.2016 року знову виніс ухвалу про привід обвинуваченого ОСОБА_7 до суду на 10 годину 20 травня 2016 року, зазначивши в ній обидві адреси можливого місця проживання (перебування) обвинуваченого ОСОБА_7 : як ту, що зазначена в обвинувальному акті ( АДРЕСА_1 ), так і названу прокурором додатково ( АДРЕСА_5 ), проте, зазначена ухвала також не була виконана з причин відсутності ОСОБА_7 як за адресою, вказаною у обвинувальному акті, так і за адресою, додатково вказаною прокурором у судовому засіданні 25.03.2016 року.

Як обґрунтовано зазначив суд першої інстанції, жодний запобіжний захід до підозрюваного ОСОБА_7 не застосовувався слідчим та процесуальним керівником у даному кримінальному провадженні, не дивлячись на реальне існування у кримінальному провадженні ризиків, передбачених п. п. 1, 5 ч. 1 ст. 177 КПК України - можливість переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду, можливість вчинення особою іншого кримінального правопорушення. Існування зазначених ризиків вбачалося з того, що ОСОБА_7 на момент досудового слідства вже 5 разів притягався до кримінальної відповідальності: двічі за незаконний обіг наркотичних речовин та тричі за злочини проти власності. Двічі кримінальні провадження закривалися з підстав ч. 4 ст. 309 КПК України, а тричі ОСОБА_7 був засуджений до позбавлення волі на різні строки та відбував покарання реально. Востаннє він був засуджений 01.03.2011 року Шевченківським районним судом м. Києва за ч. З ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі. Достовірних даних про дату та підставу звільнення ОСОБА_7 з місць позбавлення волі після відбування ним покарання за останнім вироком - у матеріалах кримінального провадження немає. При цьому черговий злочин, у вчиненні якого він обвинувачується у межах даного кримінального провадження, мав місце 29.08.2014 року.

За таких обставин суд першої інстанції прийшов до правильного висновку, що обвинувальний акт стосовно ОСОБА_7 не відповідає вимогам ст. 291 КПК України в частині того, що в ньому не міститься даних про справжнє, дійсне місце проживання обвинуваченого, за яким суду можливо було б забезпечити його явку в судове засідання, а за адресою, вказаною в обвинувальному акті як то: АДРЕСА_1 , забезпечити явку обвинуваченого ОСОБА_7 до суду протягом майже півтора року не виявилось можливим - ні шляхом направлення судових викликів, ні шляхом застосування приводів в порядку ст. 140 КПК України, оскільки фактично за цією адресою обвинувачений не проживає.
Таким чином, незазначення в обвинувальному акті фактичного місця проживання (перебування) обвинуваченого ОСОБА_7 , за яким суд міг би забезпечити його явку, дійсно перешкоджає суду забезпечити обвинуваченому гарантоване йому право на доступ до правосуддя та його участі у судовому засіданні.

Крім того, суд першої інстанції обґрунтовано, у тому числі і з огляду на те, що особі взагалі не обирався запобіжний захід, відхилив клопотання прокурора про оголошення в розшук обвинуваченого ОСОБА_7 , оскільки такий процесуальний шлях у кримінальному провадженні не забезпечує реалізації права обвинуваченого, передбаченого ч. 5 ст. 28 КПК України. При цьому колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав вважати, що обвинувачений ОСОБА_7 насправді ухиляється від суду, саме через незазначення у обвинувальному акті дійсного (справжнього) місця його проживання, а тому вказана обставина перешкоджає застосуванню ст. 335 КПК України.

Ці обставини у суді апеляційної інстанції фактично не були спростовані і прокурором, а тому доводи в апеляційній скарзі про необґрунтованість висновків суду першої інстанції в цій частині є безпідставними та задоволенню не підлягають, оскільки наявні недоліки обвинувального акту унеможливлюють судовий розгляд справи.

Врахувавши наведене, підстав для скасування ухвали суду, яка є законною і належним чином мотивованою, не вбачається.

З огляду на викладене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, прокурора Київської місцевої прокуратури №5 ОСОБА_8 , - залишити без задоволення, а ухвалу Оболонського районного суду м. Києва від 20 травня 2016 року, якою обвинувальний акт №0007397 від 02.09.2014 року стосовно обвинуваченого за ч. 2 ст. 185 КК України ОСОБА_7 , повернуто прокурору без змін.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню у касаційному порядку не підлягає.

Головуючий ОСОБА_2

Судді ОСОБА_3

ОСОБА_4