У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого-суддіОСОБА_1 ,
суддівОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря та прокурораОСОБА_4 ОСОБА_5
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 10 лютого 2016 року матеріали кримінального провадження за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, та потерпілого ОСОБА_6 на вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року.
Зазначеним вироком
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше не судимого, -

визнано винуватим та засуджено за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.
На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_7 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено на нього обов`язки, передбачені п.п. 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.
Стягнуто з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 на відшкодування матеріальної шкоди 15325 грн. 47 коп., моральної - 20000 грн. та судові витрати за проведення експертиз в сумі 922 грн. 35 коп. В задоволенні іншої частини позову відмовлено.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року вирок щодо ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову змінено, збільшено розмір стягнутої з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_6 моральної шкоди з 20000 грн. до 50000 грн. В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Згідно з вироком, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за те, що 24 листопада 2013 року, приблизно о 1 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи технічно справним автомобілем марки «ЗАЗ-1103» та рухаючись по лівій смузі вул. Дніпровської в м. Павлограді зі сторони м. Дніпропетровська в напрямку м. Донецька, на нерегульованому перехресті головної вул. Дніпровської та другорядної вул. Полтавської м. Павлограда, виконуючи маневр повороту ліворуч на вул. Полтавську, маючи об`єктивну можливість своїми односторонніми діями забезпечити безпеку дорожнього руху, він не врахував дорожню обстановку, не впевнився, що його дії будуть безпечними і не створять небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, в порушення п.п. 16.13, 1.3, 1.5 Правил дорожнього руху, не впевнився у безпечному виконанні ним маневру повороту, пов`язаного з виїздом на зустрічну смугу вул. Дніпровської, не надав дорогу автомобілю марки «Деу Ланос» під керуванням водія ОСОБА_8 , який рухався по головній дорозі вул. Дніпровської в зустрічному напрямку зі сторони м. Донецька в напрямку м. Дніпропетровська, в результаті чого допустив зіткнення правою частиною керованого ним автомобіля з правою частиною автомобіля під керуванням ОСОБА_9 , внаслідок чого пасажир автомобіля «ЗАЗ-1103» ОСОБА_6 отримав тяжкі тілесні ушкодження.
У касаційних скаргах:
потерпілий ОСОБА_6 просить судові рішення щодо засудженого ОСОБА_7 скасувати та призначити йому реальне покарання в межах санкції статті, за якою його визнано винним. Посилаючись на м`якість призначеного засудженому покарання, потерпілий вказує на те, що судом повною мірою не враховано ступінь тяжкості вчиненого та особу засудженого, зокрема те, що злочин ним вчинено у стані алкогольного сп`яніння, він тричі притягувався до адміністративної відповідальності за порушення Правил дорожнього руху, свою вину визнав частково і у вчиненні злочину не розкаявся, заподіяну матеріальну та моральну шкоду не відшкодував, внаслідок дорожньо-транспортної пригоди його було визнано інвалідом II групи, а зараз встановлена ІІІ група інвалідності;

прокурор, за змістом скарги, також вважає, що вирок суду першої інстанції та ухвала апеляційного суду щодо засудженого ОСОБА_7 в частині відмови в задоволенні цивільного позову потерпілого ОСОБА_6 щодо відшкодування втраченого ним заробітку підлягають скасуванню з призначенням нового розгляду в суді апеляційної інстанції, посилаючись на неправильне застосування судом першої інстанції положень статей 1166 та 1195 ЦК України, на що в порушення вимог ст. 419 КПК, не звернув належної уваги апеляційний суд, оскільки не вмотивував причину відмови в задоволенні апеляції прокурора про стягнення на користь потерпілого ОСОБА_6 матеріальної шкоди щодо втраченого ним заробітку, не взявши до уваги рішення МСЕК про ступінь втрати потерпілим професійної працездатності.
У запереченнях на касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 засуджений ОСОБА_7 просить цю скаргу залишити без задоволення, а судові рішення - без зміни.
Заслухавши доповідача, думку прокурора про часткове задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи касаційних скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а касаційна скарга потерпілого - частковому задоволенню з наступних підстав.
Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, ОСОБА_7 визнано винуватим та засуджено за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, висновки судів першої та апеляційної інстанції щодо якого в касаційній скарзі прокурором та потерпілим не оспорюються.
Що ж стосується доводів потерпілого ОСОБА_6 про м`якість призначеного засудженому ОСОБА_7 покарання внаслідок необґрунтованого звільнення від відбування призначеного йому основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, то колегія суддів вважає їх безпідставними.
Відповідно до вимог ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що основне та додаткове покарання засудженому ОСОБА_7 призначено в межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України, що потерпілим у касаційній скарзі не оспорюється.
Звільняючи ОСОБА_7 від відбування основного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд першої інстанції дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ним злочину та обставини його вчинення, у тому числі ту, що обтяжує покарання, а також дані про його особу, зокрема, що ним вчинено необережний злочин, до кримінального відповідальності він раніше не притягувався та позитивно характеризується.
З урахуванням зазначених обставин суд дійшов висновку про можливість виправлення засудженого без ізоляції від суспільства, встановивши йому двохрічний іспитовий строк звільнення від відбування основного покарання та поклавши на нього ряд обов`язків, передбачених ст. 76 КК України, що відповідає засадам відбування покарання з випробуванням.
З таким рішенням суду першої інстанції погодився й апеляційний суд, визнавши окрім того обставиною, що пом`якшує покарання - перебування на утриманні засудженого дружини і малолітньої дитини, а також врахувавши конкретні обставини справи, що призвели до дорожньо-транспортної події та настання негативних наслідків для потерпілого. При цьому апеляційний суд виходив також із найбільш сприятливих умов відшкодування засудженим заподіяної потерпілому моральної та матеріальної шкоди.
Перевіривши вказані обставини, колегія суддів вважає, що суди першої та апеляційної інстанції дійшли правильного висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 шляхом звільнення його від відбування основного покарання із застосуванням ст. 75 КК України, у зв`язку з чим доводи касаційної скарги потерпілого як про м`якість призначеного покарання, так і про неправильне застосування кримінального закону вважає такими, що суперечать матеріалам провадження і не суперечать вимогам закону.
Що ж стосується доводів прокурора про те, що суд безпідставно відмовив потерпілому ОСОБА_6 в задоволенні цивільного позову в частині стягнення втраченого ним заробітку, а апеляційний суд, в порушення вимог ст. 419 КПК, належно не вмотивував причини відмови в задоволенні апеляції прокурора в цій частині, то колегія суддів вважає їх обгрунтованими.

Так, ч. 5 ст. 128 КПК передбачено, що цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом та із застосуванням норм Цивільного процесуального кодексу України, якщо вони не суперечать засадам кримінального судочинства. Частиною 1 ст. 129 КПК передбачено, що ухвалюючи обвинувальний вирок суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.
Згідно ст. 1166 ЦК України майнова шкода, завдана неправомірними діями особистим немайновим правам та майну фізичної особи відшкодовується в повному обсязі особою, яка її завдала.
Відповідно до ст. 1195 ЦПК, фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, потерпілий заявив цивільний позов про відшкодування обвинуваченим заподіяної йому матеріальної шкоди як в частині втраченого ним заробітку, так і щодо витрат на лікування. Суд першої інстанції погодився з обґрунтованістю позову потерпілого лише в частині відшкодування йому витрат на лікування. Разом із тим в задоволенні іншої частини позову відмовив, пославшись на те, що в момент дорожньо-транспортної пригоди він не працював. Проте ч. 2 ст. 1195 ЦК України передбачено порядок вирішення питання про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я і у разі, якщо особа в момент її завдання не працювала. Таким чином, суд першої інстанції помилково не застосував вказану вище норму Цивільного кодексу України і більш того, всупереч вимог ст. 128 КПК та ч. 4 ст. 215 ЦПК, постановив необгрунтоване рішення про відмову в задоволенні цивільного позову потерпілого в цій частині.
Пославшись на ст. 22 та ч. 3 ст. 404 КПК такої ж помилки припустився й суд апеляційної інстанції, оскільки також дійшов необгрунтованого висновку про відмову в задоволені апеляційних скарг потерпілого і прокурора в цій частині. При цьому колегія суддів вважає, що помилковість рішення апеляційного суду в даному випадку виразилася в тому, що в порушення вимог ч. 6 ст. 22 КПК України цей суд не створив необхідних умов для реалізації потерпілим та прокурором своїх процесуальних прав щодо належного обґрунтування цивільного позову в апеляціях з дотриманням вимог ст. 399 КПК.
Таким чином, неправильно застосувавши ч. 2 ст. 1195 ЦК України та істотно порушивши при цьому кримінальний процесуальний закон, суди першої і апеляційної інстанції неправильно вирішили позов потерпілого про відшкодування шкоди, завданої каліцтвом, бо його дійсно було визнано спочатку інвалідом ІІ, а потім ІІІ групи, тоді як законного відшкодування шкоди внаслідок втрати працездатності він не отримав.
У зв`язку з наведеним судові рішення в частині вирішення цивільного позову щодо втраченого потерпілим заробітку підлягають скасуванню, а справа - направленню на новий розгляд в порядку цивільного судочинства. Тому касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню, а потерпілого, з урахуванням вищенаведеного, - частковому задоволенню.
На підставі наведеного, керуючись статтями 434, 436 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А :

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді провадження судом першої інстанції, задовольнити, касаційну скаргу потерпілого ОСОБА_6 задовольнити частково.
Вирок Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 16 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 20 серпня 2015 року стосовно ОСОБА_7 в частині вирішення цивільного позову про відшкодування матеріальної шкоди щодо втраченого заробітку скасувати та призначити новий розгляд в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С У Д Д І :

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3