Дата документу Справа № 337/6216/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/439/16
Єдиний унікальний № 337/6216/15-к
Категорія ч. 1 ст. 286 КК України Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
01 березня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:
головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
при секретарі ОСОБА_5 ,
за участю прокурора ОСОБА_6 ,

потерпілого ОСОБА_7 ,

обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку матеріали кримінального провадження, внесеного до ЄРДР за № 0001261, за апеляційною скаргою потерпілого ОСОБА_7 на вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Запоріжжя, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, не одруженого, не працюючого, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого: 09.11.2015 року Хортицьким районним судом м. Запоріжжя за ч. 1 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 3 роки;
визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України і призначено покарання у вигляді 2 років обмеження волі без позбавлення права керування транспортними засобами. На підставі ч. 4 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення менш суворого покарання, призначеного за цим вироком, більш суворим, призначеним за вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2015 року, остаточно призначено покарання у вигляді 3 років позбавлення волі. На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_8 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням строком на 3 роки, і на нього покладено обов`язки, передбачені ст. 76 КК України,

в с т а н о в и л а:
згідно вироку, ОСОБА_8 , не маючи права на керування транспортними засобами та не отримуючи водійське посвідчення у встановленому законом порядку скоїв дорожньо - транспортну пригоду за наступними обставинами.

24.07.2015 року, приблизно о 18 годині 00 хвилин, ОСОБА_8 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, керуючи скутером «Вайпер» реєстраційний номер НОМЕР_1 , здійснював рух по тротуару проїзної частини пр. Радянського, рухаючись з боку мосту «Преображенського» в напрямку пр. Ювілейного в м. Запоріжжі. В цей же час, в районі будинку № 1, по тротуару пр. Радянського, у попутному напрямку, здійснював рух пішохід ОСОБА_7 .

ОСОБА_8 , діючи в порушення вимог п. 11.13 Правил дорожнього руху України здійснюючи рух по тротуару допустив наїзд передньою частиною кузова керованого ним скутера на пішохода ОСОБА_7 .

Внаслідок даної дорожньо-транспортної пригоди пішохід ОСОБА_7 , згідно висновку судово-медичної експертизи № 3650 М від 11.09.2015 року, отримав тілесні ушкодження у вигляді: закритого косого перелому верхньої третини лівої великогомілкової кістки зі зміщенням кісткових фрагментів, що кваліфікується, як пошкодження середнього ступеню тяжкості, не небезпечне для життя, але яке потягло за собою довготривалий розлад здоров`я, більш 21 дня; рани у верхній третині лівої гомілки, в потиличній області, що кваліфікуються як легкі тілесні пошкодження, які потягли за собою короткотривалий розлад здоров`я.

Порушення ОСОБА_8 , згідно висновку авто технічної експертизи № 515/15 від 04.09.2015 року, вимог п. 11.13 Правил дорожнього руху знаходиться в прямому причинному зв`язку з подією ДТП та її наслідками.

В апеляційній скарзі потерпілий ОСОБА_7 посилається на незаконність вироку через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону в частині застосування до обвинуваченого положень ч. 4 ст. 70 та ст. 75 КК України.

Зазначає, що суд не надав належної уваги тому, що ОСОБА_8 за короткий проміжок часу вчинив кілька злочинів, передбачених ч. 1 ст. 185 та ч. 1 ст. 286 КК України, при цьому по вказаному провадженню вчинив злочин у стані алкогольного сп`яніння, не маючи права керування транспортним засобом, рухаючись по тротуару, здійснив наїзд на пішохода, що рухався у попутному напрямку, що свідчить про відсутність будь-яких перешкод, щоб побачити пішохода та уникнути наїзду, характеризується негативно, зокрема навіть своїми батьками. 09.11.2015 року був судимий за вчинення крадіжки у своїх батьків, начебто скоєної ним з метою відшкодувати збитки за вчинену дорожньо-транспортну пригоду. Між тим, обвинувачений так і не компенсував йому вартість лікування та завданих моральних збитків, а витратив викрадені ним у батьків гроші на спиртні напої. Тому вважає, що за таких обставин, суд безпідставно застосував до ОСОБА_8 положення ст. 75 КК України, а оскільки останній повинен відбувати покарання реально, то і відповідно вимоги ч. 4 ст. 70 КК України.

З огляду на вказане, просить вирок суду першої інстанції скасувати та ухвалити новий вирок, яким визначити ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у вигляді 2 років обмеження волі. Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2015 року виконувати самостійно.

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги; в судових дебатах: потерпілого та прокурора, які просили апеляційну скаргу задовольнити; обвинуваченого, зокрема в останньому слові, який просив вирок суду залишити без змін; перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить висновку, що апеляційна скарга потерпілого ОСОБА_7 підлягає частковому задоволенню, з огляду на наступне.

ВинуватістьОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися.
Судом першої інстанції дії ОСОБА_8 правильно кваліфіковано за ч. 1 ст. 286 КК України.

Доводи потерпілого про те, що районний суд неправильно застосував до обвинуваченого ОСОБА_8 ст. 75 КК України, є обґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України, якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт, службового обмеження для військовослужбовців, обмеження волі, а також позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Згідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України, у мотивувальній частині вироку зазначається у разі визнання особи винуватою, зокрема, мотиви звільнення від відбування покарання.

Колегія суддів вважає, що місцевий суд вказаних вимог закону не дотримався та належним чином не мотивував своє рішення про застосування до ОСОБА_8 ст. 75 КК України, зокрема не зазначив у вироку, які обставини справи і дані про особу обвинуваченого дають підстави стверджувати про можливість його виправлення без відбування реального покарання з відповідним контролем за ним. При цьому, суд фактично не врахував, що останній раніше судимий, шкоду потерпілому не відшкодував, не працевлаштований, 22.12.2014 року вже притягувався до адміністративної відповідальності за вчинення проступку, передбаченого ч. 1 ст. 130 КУпАП, однак належних висновків для себе не зробив і знову вчинив злочин в стані алкогольного сп`яніння, у зв`язку з чим, колегія суддів вважає, що обвинувачений ОСОБА_8 схильний до стійкої протиправної поведінки, що характеризує його, як негативну особу, в зв`язку з чим вирок щодо останнього в частині незаконного застосування ст. 75 КК України, підлягає скасуванню внаслідок м`якості.

Між тим, доводи потерпілого про призначення ОСОБА_8 покарання у вигляді 2 років обмеження волі, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання необхідне і достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Перевіркою матеріалів справи встановлено, що обвинувачений ОСОБА_8 щиро розкаявся у вчиненому. Ця обставина була визнана судом як пом`якшуюча покарання.

Санкцією ч. 1 ст. 286 КК України передбачені покарання у вигляді штрафу, виправних робіт, арешту та обмеження волі. Разом з тим, як вбачається з матеріалів кримінального провадження, за наявності більш м`яких видів покарання, обставини, що пом`якшує покарання, не навівши у вироку відповідних мотивів, суд призначив обвинуваченому ОСОБА_8 найсуворіший вид покарання, передбачений санкцією частини статті. При цьому, призначаючи більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин, у вироку належним чином не обґрунтував, чому менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Враховуючи вищевказане, а також те, що штраф не може бути застосовано до останнього з урахуванням майнового стану винного, як то і виправні роботи, оскільки останній ніде не робить, колегія суддів вважає необхідним призначити обвинуваченому ОСОБА_8 покарання у виді арешту, яке буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів погоджується з доводами потерпілого про виключення з вироку ч. 4 ст. 70 КК України, виходячи з наступного.
Відповідно до роз`яснень, які містяться в п. 23 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» в разі, коли особа, щодо якої було застосоване звільнення від відбування покарання з випробуванням, вчинила до постановлення вироку в першій справі інший злочин, за який вона засуджується до покарання, що належить відбувати реально, застосування принципів поглинення, часткового чи повного складенні призначених покарань, не допускається. За таких умов кожний вирок виконується самостійно.
Як вбачається із матеріалів кримінального провадження, вироком Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2015 року ОСОБА_8 був засуджений за ч. 1 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, з іспитовим строком на 3 роки.Однак до постановлення цього вироку ОСОБА_8 вчинив інший злочин, передбачений ч. 1 ст. 286 КК України, за який колегія суддів призначила йому покарання у виді арешту, що належить відбувати реально.

За таких обставин застосування ч. 4 ст. 70 КК України є неприпустимим, а вироки Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2015 рокута Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10.12.2015 року, щодо обвинуваченого ОСОБА_8 підлягають самостійному виконанню.

Керуючись ст. ст. 404, 407, 420 КПК України, колегія суддів

засудила:
апеляційну скаргу потерпілого ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 10 грудня 2015 року відносно обвинуваченого ОСОБА_8 в частині призначеного покарання скасувати.

Призначити обвинуваченому ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді 4 (чотирьох) місяців арешту.

Виключити з вироку рішення суду про призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання на підставі ч. 4 ст. 70 КК України.

Вирок Хортицького районного суду м. Запоріжжя від 09.11.2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 виконувати самостійно.

У решті вирок суду залишити без змін.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу його проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4