Єдиний унікальний номер справи 242/3710/15-к
Провадження № 1-кп/185/324/16
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
14 липня 2016 року м.Павлоград

Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області в складі колегії суддів:
головуючий суддя - ОСОБА_1 ,

судді- ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участі прокурора - ОСОБА_4

захисника- ОСОБА_5

з участю секретаря - ОСОБА_6 ,

розглянувши у підготовчому судовому засіданні в режимі відео конференції обвинувальний акт у кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000403 від 25 травня 2015 року за обвинуваченням:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка народився в місті Макіївка, Донецької області, громадянки України, офіційно не працюючої, зареєстрованої за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимої,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України,-
В С Т А Н О В И Л А:

03 червня 2016 року до Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області надійшов обвинувальний акт за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України.
Обвинувачена ОСОБА_7 оголошена в розшук, за кримінальним провадженням здійснювалось спеціальне досудове розслідування. Прокурор та захисник обвинуваченої перебувають на території міста Маріуполя, Донецької області.
Заслухавши учасників кримінального провадження, вивчивши матеріали обвинувального акту з додатками, суд приходить до висновку про повернення прокурору обвинувального акту в зв`язку з його невідповідністю вимогам КПК України.

Відповідно до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України у підготовчому судовому засіданні суд має право повернути обвинувальний акт, клопотання про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру прокурору, якщо вони не відповідають вимогам цього Кодексу.

Відповідно до п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України обвинувальний акт має містити виклад фактичних обставин кримінального правопорушення, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.

Як вбачається з обвинувального акту, органом досудового розслідування ОСОБА_7 пред`явлено обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, при цьому зазначено, що її злочинні дії виразилися в участі у терористичній організації, організаційному та іншому сприянні терористичній організації «ДНР».

Разом з тим, диспозиція цієї норми передбачає умисні дії в створенні терористичної групи чи терористичної організації, а так само організаційне чи інше сприяння створенню або діяльності терористичної групи чи терористичної організації.

Формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_7 не містить всіх елементів складу кримінального правопорушення, у вчиненні якого обвинувачується остання та не відповідає диспозиції ч. 1 ст. 258-3 КК України.

Відповідно до ч.4 ст.110 КПК України обвинувальний акт є процесуальним рішенням, яким прокурор висуває обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення і яким завершується досудове розслідування.

За положеннями п. «а» ч.3 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має право бути негайно і детально поінформованим зрозумілою для нього мовою про характер і причини обвинувачення, висунутого проти нього. Тобто, викладення в обвинувальному акті фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими, та формулювання обвинувачення повинне бути в однозначно зрозумілій формі.

У відповідності до вимог ч.1 ст. 337 КПК України, судовий розгляд проводиться лише стосовно особи, якій висунуте обвинувачення, і лише в межах висунутого обвинувачення відповідно до обвинувального акту. Відсутність висунутого обвинувачення є підставою для скасування вироку, ухваленого на підставі лише оголошеної підозри.

Обвинувальний акт повинен відповідати вимогам, передбаченим ст. 291 КПК України, яка, в свою чергу, містить вичерпний перелік відомостей, які повинен містити обвинувальний акт і вони є обов`язковими для їх виконання слідчим і прокурором.

Відповідно до п. 13 ч. 1 ст. 3 КПК України, обвинувачення - це твердження про вчинення певною особою діяння, передбаченого законом України про кримінальну відповідальність, висунуте в порядку, встановленому цим Кодексом. Підозра не може бути твердженням, її сутність полягає в тому, що це тільки припущення, яке необхідно перевірити під час нового етапу досудового розслідування, який наступає після повідомлення про підозру конкретної особи.

Відповідно до вимог п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, формулювання обвинувачення має міститись у обвинувальному акті після викладення фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими та правової кваліфікації кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність.

Європейський суд з прав людини (далі Суд) у справі «Абрамян проти Росії» від 09 жовтня 2008 року зазначив, що у тексті п.п. «а» п. 3 ст. 6 Конвенції вказано на необхідність приділяти особливу увагу роз`ясненню «обвинувачення» особі, стосовно якої порушено кримінальну справу. Деталі вчинення злочину можуть відігравати вирішальну роль під час розгляду кримінальної справи, оскільки саме з моменту доведення їх до відома підозрюваного він вважається офіційно письмово повідомленим про фактичні та юридичні підстави пред`явленого йому обвинувачення (справа «Камасінскі проти Австрії» рішення від 19.12.1989 року). Крім того, Суд нагадує, що положення підпункту «а» п. 3 ст. 6 Конвенції необхідно аналізувати у світлі більш загальної норми про право на справедливий судовий розгляд, гарантоване п. 1 цієї статті. У кримінальній справі надання повної, детальної інформації щодо пред`явленого особі обвинувачення та, відповідно, про правову кваліфікацію, яку суд може дати відповідним фактам, є важливою передумовою забезпечення справедливого судового розгляду ( рішення від 25.03.1999 року у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», рішення від 25.07.2000 року у справі «Матточіа проти Італії», рішення від 20.04.2006 року у справі «І.Н. та ін. проти Австрії».

Справедливість під час провадження у справі необхідно оцінювати, беручи до уваги розгляд справи в цілому (рішення від 01.03.2001 року у справі «Даллос проти Угорщини». Крім того, право бути проінформованим про характер і причини обвинувачення потрібно розглядати у світлі права обвинуваченого мати можливість підготуватися до захисту, гарантованого підпунктом «b» п. 3 ст. 6 Конвенції ( зазначені рішення у справі «Пелісьє та Сассі проти Франції», а також «Даллос проти Угорщини»).

Дослідивши обвинувальний акт за змістом у кримінальному провадженні, колегія суддів приходить до висновку про невідповідність останнього вимогам ст.ст. 91, 291 КПК України, оскільки в ньому викладений лише зміст письмового повідомлення про підозру від 25 травня 2015 року ОСОБА_7 відповідно до ст.277 КПК України, згідно до якої зазначаються у тому числі зміст підозри, фактичні обставини кримінального правопорушення, у вчиненні якого особи підозрюється ( а не обвинувачується) , які встановлені слідчим за результатами досудового розслідування, і дана правова кваліфікація кримінального правопорушення за підозрою, однак не містить висунуте прокурором формулювання обвинувачення, тобто прокурором не висунуто ОСОБА_7 обвинувачення у вчиненні нею кримінального правопорушення з викладенням фактичних обставин кримінального правопорушення, які прокурор вважає встановленими.

Крім того, із обвинувального акту вбачається, що прокурор, зазначаючи правову кваліфікацію інкримінованого обвинуваченій кримінального правопорушення, заздалегідь, без вироку суду стверджує, що обвинувачена вчинила інкриміноване кримінальне правопорушення, що є безпідставним і недопустимим. При складанні обвинувального акту, з урахуванням принципу, визначеного ст. 17 КПК України, можливо вказувати тільки на те, що особа обвинувачується у вчиненні певного кримінального правопорушення.

Вказівка ж в обвинувальному акті на те, що обвинувачена скоїла кримінальне правопорушення , передбачене ч.1 ст.258-3 КК України - є порушенням принципу презумпції невинуватості та забезпечення доведеності вини, як засади кримінального провадження, передбаченої ст. 17 КПК України, яка випливає зі ст.ст. 62, 129 п. 3 Конституції України, п. 2 ст. 11 Загальної декларації прав людини Генеральної Асамблеї ООН від 10.12.1948 року, п. 2 ст. 14 Міжнародного пакту про громадянські та політичні права Генеральної Асамблеї ООН від 18.12.1966 року, ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 1950 року, за змістом яких кожна особа вважається невинуватою у вчиненні злочину (кримінального правопорушення) і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку шляхом прилюдного судового розгляду і встановлено обвинувальним вироком суду, що набрав законної сили.

При цьому колегія суддів звертає увагу на той факт, що обвинувальний акт за сформульованим обвинуваченням відносно ОСОБА_7 є аналогічним за змістом обвинувальному акту, який надходив в провадження Павлоградського міськрайонного суду Дніпрпоетровської області 23 грудня 2015 року (справа № 242/3710/15к) та який було повернуто Ухвалою Павлоградського міськрайонного суду Дніпропетровської області 02 лютого 2016 року, яку залишено без змін Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 квітня 2016 року.

Як вбачається з обвинувального акту та додатків до нього, досудове розслідування по кримінальному провадженню здійснювалося відповідно до глави 24-1 КПК України, а саме: спеціальне досудове розслідування кримінальних правопорушень.

Відповідно до положень ч.1 ст.297-1 КПК України, спеціальне досудове розслідування (in absentia) здійснюється згідно із загальними правилами досудового розслідування, якими, зокрема, є вимоги ст.91, п.5 ч.2 ст.291 КПК України.

Необхідність застосування належної правової процедури, чого вимагають завдання кримінального провадження, зазначені у ст.2 КПК України - в частині охорони прав, свобод та законних інтересів учасників кримінального провадження, яким, зокрема, є підозрюваний, обвинувачений, - безумовно повинні дотримуватися і при здійсненні спеціального досудового розслідування (ч.1 ст.297- 1КПК України).

Органом досудового розслідування у порушення цих вимог процесуального закону, вимог ч.1 ст.290 КПК України, підозрювану не було повідомлено про завершення досудового розслідування та надання доступу до матеріалів досудового розслідування у порядку, передбаченому ч.1 ст.297-5 КПК України.

За цим порядком - повістки про виклик підозрюваного у разі здійснення спеціального досудового розслідування надсилаються за останнім відомим місцем його проживання чи перебування та обов`язково публікуються в засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження та на офіційних веб-сайтах органів, що здійснюють досудове розслідування. З моменту опублікування повістки про виклик у засобах масової інформації загальнодержавної сфери розповсюдження підозрюваний вважається належним чином ознайомленим з її змістом.

Виклик у кримінальному провадженні, відповідно до ст.131 КПК України, є одним із заходів забезпечення кримінального провадження, відомості про які повинні бути внесені до реєстру матеріалів досудового розслідування.

Згідно ч.4 ст.291 КПК до обвинувального акту додається реєстр матеріалів досудового розслідування, який відповідно до ч.2 ст.109 КПК повинен містити номер та найменування процесуальної дії, проведеної під час досудового розслідування, а також час її проведення; реквізити процесуальних рішень, прийнятих під час досудового розслідування; вид заходу забезпечення кримінального провадження, дату і строк його застосування.

При цьому, в реєстрі зазначено про повідомлення лише захисника ОСОБА_5 28.08.2015 року про завершення досудового розслідування у кримінальному провадженні та про відкриття сторонами кримінального провадження матеріалів п.4 розділу І реєстру матеріалів досудового розслідування, між тим, не зазначено, яким способом були повідомлено підозрювану ОСОБА_7 , враховуючи, що обвинувальний акт було складено 28 серпня 2015 року.

Таким чином, у порядку, передбаченому ч.1 ст. 297-5 КПК України, виклик підозрюваної для надання їй доступу до матеріалів досудового розслідування, не було здійснено, чим також порушено їх право на захист.

Згідно до ст. 52 КПК України участь захисника є обов,язковою у кримінальному провадженні щодо особливо тяжких злочинів . У цьому випадку участь захисника забезпечується з моменту набуття особою статусу підозрюваного.

Між тим, реєстр матеріалів досудового розслідування не містить відомостей про залучення захисника з моменту повідомлення про підозру.

За таких обставин суд приходить до висновку, що у порядку, передбаченому ч.1 ст.297- 5 КПК України, виклик підозрюваних для повідомлення про зміну підозри, а також надання їм доступу до матеріалів досудового розслідування, не було здійснено, чим порушено право на захист.

Усунення порушення права на захист, допущене на стадії досудового розслідування, повинно бути усунено самим органом досудового розслідування.

Більше того, відповідно до вимог ст.314 КПК України підготовче судове засідання відбувається за участю прокурора, обвинуваченого, захисника, потерпілого, його представника та законного представника, цивільного позивача, його представника та законного представника, цивільного відповідача та його представника, представника юридичної особи, щодо якої здійснюється провадження, згідно з правилами, передбаченими цим Кодексом для судового розгляду. Після виконання вимог, передбачених статтями 342-345 цього Кодексу, головуючий з`ясовує в учасників судового провадження їх думку щодо можливості призначення судового розгляду.

Частина 2 ст. 291 КПК України визначає перелік відомостей, які мають бути зазначені в обвинувальному акті, зокрема ,місце проживання обвинуваченого.

При цьому, судом враховано, що згідно реєстру матеріалів досудового слідства досудове розслідування за дійсним кримінальним провадженням проведено в порядку глави 24-1 КПК України, під час якого обвинувачену було оголошено у розшук.

Згідно до п.24 ч.1 ст.3 КПК України судове провадження кримінальне провадження у суді першої інстанції, яке включає, у т.ч. підготовче судове провадження.

Згідно до ч.5 ст.139 КПК України ухилення від явки на виклик суду ( неприбуття на виклик без поважної причини більше як два рази) обвинуваченим та оголошення його у міждержавний та/або міжнародний розшук є підставою для здійснення спеціального судового провадження.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку про неможливість призначення судового розгляду через грубе порушення наведених вище норм Кримінального процесуального кодексу України , та є беззаперечною підставою для повернення обвинувального акту прокурору, як такого, що не відповідає вимогам ст. 291 КПК України.

Керуючись ст.ст. 27, 31, 32, 33, 91, 109, 110, 183, 277, 291, 293, п.3 ч.3 ст.314 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А:

Обвинувальний акт з додатками у кримінальному провадженні, зареєстрованому в Єдиному реєстрі досудових розслідувань за № 0000403 від 25 травня 2015 року за обвинуваченням ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 258-3 КК України, - повернути прокурору для усунення виявлених недоліків.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Дніпропетровської області через Павлоградський міськрайонний суд Дніпропетровської області протягом семи днів з дня її оголошення.

Головуючий суддя /підпис/ ОСОБА_1
Судді /підпис/ ОСОБА_2
/підпис/ ОСОБА_3

Станом на 15 липня 2016 року ухвала не набрала законної сили
Згідно з оригіналом:
Суддя Павлоградського міськрайонного суду
Дніпропетровської області ОСОБА_1