Ухвала
іменем україни

22 березня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючогоОСОБА_1 ,
суддів:ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,
засудженогоОСОБА_5 ,
та прокурораОСОБА_6 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000166 щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця с. Бедриківців Заліщицького району Тернопільської області, жителя АДРЕСА_1 , раніше неодноразово судимого, зокрема за вироком Заліщицького районного суду від 20 листопада 2008 року за ч. 2 ст. 289, 69 КК України до покарання у вигляді штрафу, вироком Заставнівського районного суду Чернівецької області від 19 червня 2012 року за ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190, ст. 70 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільненого в січні 2015 року після відбуття строку покарання,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 289 КК України,
у с т а н о в и в:
У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_5 , посилаючись на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, порушує питання про скасування судових рішень щодо нього і призначення нового розгляду у суді першої інстанції. Вважає, що суд дав неправильну правову оцінку обставинам справи та помилково кваліфікував його дії за ч. 2 ст. 289 КК України, оскільки вчинене ним має бути кваліфіковано за ч. 1 ст. 192 КК України як завдання майнової шкоди шляхом обману або зловживання довірою. Крім того, скаржник стверджує, що ухвала апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Вироком Борщівського районного суду Тернопільської області від 09 вересня 2015 року, залишеним без змін ухвалою Апеляційного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року, ОСОБА_5 засуджено за ч. 2 ст. 289 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років із конфіскацією майна, яке є його власністю.

Ухвалено стягнути з ОСОБА_5 307,45 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат на проведення судової товарознавчої експертизи. Вирішено питання про долю речових доказів.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у тому, що він 21 травня 2014 року близько 15.30 год. знаходячись на подвір`ї господарства, де проживав ОСОБА_7 (с. Дзвиняч Заліщицького району Тернопільської області), скориставшись тим, що дверцята автомобіля були відчиненими, а він мав доступ до залишеного водієм ключа запалювання, незаконно заволодів належним ОСОБА_7 на праві користування транспортним засобом автомобілем ВАЗ 21013 (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ), після чого з місця скоєння злочину зник.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого на підтримання касаційних вимог, міркування прокурора, який заперечив проти їх задоволення, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Згідно з положеннями ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є: істотне порушення вимог кримінального процесуального закону; неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність; невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого. На будь-яких інших підставах, зокрема через невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, суд касаційної інстанції не вправі приймати рішення про скасування чи зміну оскаржуваних судових рішень, а виходить з обставин, установлених судом.
Зі змісту касаційної скарги вбачається, що скаржник посилається на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження і фактично просить доказам у справі дати іншу оцінку, ніж її дали суди першої та апеляційної інстанцій, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду законом не віднесена.
Відповідно до ст. 289 КК України та п. 1 примітки до неї під незаконним заволодінням транспортним засобом слід розуміти вчинене умисно, з будь-якою метою протиправне вилучення будь-яким способом транспортного засобу у власника чи користувача всупереч їх волі.

Згідно роз`яснень, які містяться у п. 15 постанови Пленуму Верховного Суду України від 23 грудня 2005 року № 14 «Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті» незаконне заволодіння транспортним засобом (ст. 289 КК України) може бути вчинене, зокрема, шляхом обману чи зловживання довірою.
У результаті перевірки матеріалів кримінального провадження встановлено, що висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у кримінально-караному діянні зроблено на підставі об`єктивного з`ясування обставин, підтверджених доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом у їх взаємозв`язку відповідно до приписів ст. 94 КПК України.
Так, обґрунтовуючи винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому діяння, суд послався на показання: самого засудженого, котрий хоч і не визнавав факту незаконного заволодіння транспортним засобом, проте не заперечував, що саме він узяв автомобіль з подвір`я господарства, де проживає ОСОБА_7 ; потерпілого ОСОБА_8 про те, що дозволу на користування своїм автомобілем 21 травня 2014 року засудженому не давав, свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які по суті узгоджуються між собою та з іншими матеріалами провадження, а також підтверджуються об`єктивними даними, зокрема, протоколами слідчих дій та іншими матеріалами у провадженні.
Визнавши ці докази достовірними та оцінивши їх у сукупності з іншими фактичними даними, суд дійшов обґрунтованого висновку про доведеність винуватості ОСОБА_5 у незаконному заволодінні автомобілем ВАЗ 21013 (державний реєстраційний номер НОМЕР_1 ) та правильно кваліфікував ці дії за ч. 2 ст. 289 КК України, як вчиненні засудженим повторно, оскільки згідно примітки 2 до цієї ж статті ОСОБА_5 є особою, яка раніше вчиняла злочини, передбачені ч. 2 ст. 289, ч. 2 ст. 185, ч. 2 ст. 190 КК України

Належним чином перевіривши показання ОСОБА_5 про те, що злочину він не вчиняв, оскільки взяв автомобіль з дозволу потерпілого, на що засуджений посилається й у касаційній скарзі, суд обґрунтовано визнав ці показання формою захисту від пред`явленого обвинувачення.

На думку колегії суддів, висновки суду першої інстанції щодо оцінки доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого йому злочину належним чином обґрунтовано та вмотивовано. Сумнівів щодо об`єктивності оцінки доказів, у тому числі й щодо показань потерпілого, покладених в основу обвинувального вироку, й дотримання судом приписів ст. 94, 95 КПК України колегія суддів не має.

Водночас суд з`ясував у ході слідства всі передбачені КПК обставини, що належить до предмету доказування й обґрунтовано визнав зібрані докази в їх сукупності та взаємозв`язку достатніми для вирішення справи.

З огляду на викладене доводи засудженого про недоведеність його винуватості у вчиненні інкримінованого злочину та про необхідність перекваліфікації його дій на ч. 1 ст. 192 КК України не можна визнати прийнятними.

Колегія суддів констатує, що доводи в касаційній скарзі засудженого за змістом є майже аналогічними доводам, викладеним у його апеляції, на які суд апеляційної інстанції дав вичерпні відповіді, аргументовано визнавши їх безпідставними, з чим погоджується і касаційний суд. Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України, а твердження ОСОБА_5 про зворотне є неспроможними.

Крім того, колегія суддів не має підстав вважати висновки суду в частині призначеного засудженому покарання необґрунтованими, призначене покарання несправедливим та не виваженим або призначеним не у відповідності до ст. 65 КК України та без врахування обставин, які впливають на вид, розмір та форму його відбування.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які би тягнули за собою безумовне скасування чи зміну судових рішень, органами досудового розслідування, судами першої та апеляційної інстанцій у кримінальному провадженні не допущено.

У контексті наведених обставин не можна визнати переконливими й виправданими, а отже й достатніми, доводи касаційної скарги про скасування судових рішень на зазначених у ній підставах.

Керуючись статтями 433, 436438 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:
Вирок Борщівського районного суду Тернопільської області від 09 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Тернопільської області від 17 листопада 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3