ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
УХВАЛА ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі: [1]
головуючого ОСОБА_1 ,
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
захисника ОСОБА_5 ,
розглянула в судовому засіданні 21 квітня 2016 року в м. Києві кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи апеляційним судом, засудженої ОСОБА_6 та її захисника ОСОБА_7 на вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року.
Цим вироком засуджено
громадянку України, не судиму,
за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років із конфіскацією всього належного їй майна;
за ч. 2 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк два роки;
за ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції 2008 року) до покарання у виді обмеження волі на строк один рік, звільнену від відбування цього покарання на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно ОСОБА_6 визначено покарання у виді позбавлення волі на строк шість років із конфіскацією всього належного їй майна.
Стягнуто з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_8 в рахунок відшкодування моральної шкоди 25 000 грн, в задоволенні інших позовних вимог відмовлено. Вироком суду також вирішено долю речових доказів.
Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року апеляції прокурора та потерпілої ОСОБА_8 залишено без задоволення. Апеляцію засудженої ОСОБА_6 задоволено частково, вирок суду від 24 липня 2015 року щодо неї змінено: в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 190 КК України від призначеного покарання звільнено на підставі ст. 49 КК України у зв`язку із закінченням строків давності; цей же вирок в частині засудження ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 358 КК України скасовано та закрито провадження у цій частині у зв`язку із відсутністю в її діях складу цього злочину. Прийнято рішення вважати засудженою ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк шість років із конфіскацією всього належного їй майна. В решті вирок суду залишено без зміни.
За вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватою і засуджено за вчинені нею злочини за детально викладених обставин у вироку.
Так, ОСОБА_6 , діючи умисно, з корисливих мотивів, шляхом обману та зловживання довірою, з використанням завідомо підробного документа, вчинила замах на придбання права на майно, а саме на заволодіння грошовими коштами на суму 225 000 грн (що у 873 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян і є особливо великим розміром), на розпорядження яким ОСОБА_6 отримала би право після постановлення рішення Кіровським районним судом м. Дніпропетровська на користь ОСОБА_9 внаслідок укладення угоди з ним про переуступку прав вимоги. Однак ОСОБА_6 не встигла вчинити всі дії, які вважала необхідними для доведення злочину до кінця, з незалежних від неї обставин, оскільки була затримана працівниками міліції за вчинення іншого злочину.
Крім того, ОСОБА_6 , діючи умисно, повторно, з корисливих мотивів, шляхом обману та зловживання довірою ОСОБА_10 та ОСОБА_8 , використовуючи третіх осіб, які не знали про її злочинні плани, заволоділа чужими грошовими коштами на суму 12 000 доларів США (за курсом Національного банку України на 14 жовтня 2010 року становило 94 800 грн, що у 218 і більше разів перевищує неоподатковуваний мінімум доходів громадян), чим заподіяла значної шкоди потерпілим ОСОБА_10 та ОСОБА_8 на вказану суму.
У касаційних скаргах:
прокурор порушує питання про зміну судових рішень, постановлених щодо ОСОБА_6 , мотивуючи це неправильним застосуванням кримінального закону, оскільки апеляційний суд, змінивши вирок суду першої інстанції, не виключив з нього рішення про призначення остаточного покарання за сукупністю злочинів на підставі ч. 1 ст. 70 КК України, у зв`язку із закриттям апеляційним судом провадження за іншими злочинами;
захисник ОСОБА_7 просить про скасування ухвали апеляційного суду із направленням матеріалів справи на новий апеляційний розгляд, на його думку, суд істотно порушив вимоги кримінально-процесуального закону та порушив право на захист засудженої ОСОБА_6 , оскільки він не був належним чином повідомлений про час та дату судового розгялду справи в апеляційному суді, у звязку з чим із трьох проведених судових засідань, апеляційним судом, захисник був присутній лише на двох;
засуджена у своїй касаційній скарзі з доповненнями та уточненнями просить про скасування судових рішень, постановлених щодо неї, із закриттям провадження у справі за обвинуваенням її у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 190 КК України, за відсутністю в її діях складу вказаних злочинів. Прохання мотивовано неповнотою досудового та судового слідства, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи, істотними порушеннями вимог кримінально-процесуального закону, зокрема наявність нескасованої постанови про відмову в порушенні кримінальної справи щодо неї, що вважає призвело до безпідставного її засудження за вчинення шахрайства. Зазначає, що суд незаконно засудив її за обвинуваченням, неврахувавши рішення прокурора про його зміну. Не врахував суд й того, що ОСОБА_10 та ОСОБА_8 не були належним чином визнані у кримінальній справі потерпілими. Крім того, засуджена вказала на недотримання апеляційним судом вимог ст. 377 КПК України 1960 року та на порушення її права на захист під час апеляційного розгляду, частину засідань якого було проведено без участі її захисника. Також зазначила про невідповідність призначеного їй покарання внаслідок суворості без належного врахування судами даних про її особу, зокрема й без урахування давності подій цієї справи.
Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечував проти задоволення касаційних скарг, захисника ОСОБА_5 , яка підтримала касаційні скарги захисника ОСОБА_7 і засудженої ОСОБА_6 та просила про їх задоволення, перевіривши матеріали справи та обговоривши наведені у скаргах доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги не підлягають задоволенню на таких підставах.
Висновки суду про винуватість ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 190; ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції 2008 року), у касаційній скарзі прокурора не оспорюються, як і вказана кваліфікація дій та закриття провадження за ч. 2 ст. 190, ч. 3 ст. 358 КК України у зв`язку із закінченням строків давності.
Висновки суду про винуватість у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 358 КК України (в редакції 2008 року), у касаційних скаргах засудженої та її захисника не оспорюються, як і вказана кваліфікація дій та закриття провадження у цій частині у зв`язку із закінченням строків давності.
Доводи, наведені в касаційних скаргах захисника та засудженої, на спростування вчинення останньою шахрайства є безпідставними.
Частиною 3 ст. 398 КПК України 1960 року встановлено, що при вирішенні питань про наявність підстав для зміни або скасування судового рішення суд касаційної інстанції має керуватися статтями 370-372 КПК України 1960 року.
Відповідно до змісту зазначеної норми закону підставами для зміни або скасування судових рішень у касаційному порядку є лише істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, неправильне застосування кримінального закону та невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості злочину й особі засудженого.
Як вбачається зі змісту касаційних скарг засудженої та її захисника, останні фактично посилаються на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та стверджують про неповноту й однобічність досудового і судового слідства, тоді як перевірка цих обставин до повноважень касаційного суду не належить.
Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні нею шахрайства, що завдало значної шкоди потерпілим, та незакінченого замаху на шахрайство в особливо великих розмірах, підтверджуються сукупністю зібраних у справі, перевірених повною мірою в судовому засіданні та наведених у вироку доказах.
За встановлених судами фактичних обставин справи дії ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 190 КК України кваліфіковано правильно.
Ухвала апеляційного суду відповідає вимогам ст. 377 КПК України 1960 року, усі викладені засудженою в апеляції доводи, аналогічні наведеним у касаційній скарзі, всебічно розглянув апеляційний суд, відмовив у їх задоволенні, навівши докладні мотиви прийнятого рішення, зокрема й про зміну обвинувачення прокурором та про право потерпілих на підтриманя такого обвинувачення у попередній редакції, в разі його зменшення, а також про статус потерпілих, який було їм надано судом першої інстанції, що не є порушенням вимог процесуального закону в редакції 1960 року.

Щодо посилань у скарзі засудженої на невідповідність призначеного їй покарання, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Згідно зі ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, з урахуванням ступеня тяжкості вчиненого злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують та обтяжують покарання.

Наведених вимог кримінального закону суд дотримався.

При призначенні покарання за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України повною мірою судом враховано тяжкість вказаного злочину, за незакінчений замах на який їй призначено покарання із дотримання вимог ч. 3 ст. 68 КК України фактично у мінімальних межах санкції статті, із врахуванням даних про її особу, яка раніш не судима, за місцем проживання та роботи характрезується задовільно, при відсутності обставин, які обтяжують та пом`якшують покарання.

Отже, підстав вважати таке покарання невідповідним внаслідок суворості колегія суддів не вбачає. Посилання у скарзі засудженої на давність подій були підставами для звільнення її від призначеного покарання на підставі ст. 49 КК України за вчиненні злочини, передбачені ч. 3 ст. 358 КК України та ч. 2 ст. 190 КК України, і не може слугувати безумовною підставою для пом`якшення покарання.

Не знайшли свого підтвердження і твердження, наведені у касаційній скарзі засудженої, про незаконність судових рішень через існування нескасованої постанови про відмову у порушенні кримінальноїсправи щодо неї. Так, у матеріалах справи міститься: постанова про відмову в порушенні кримінальної справи від 31 грудня 2008 року (а.с. 3 т. 1), яка скасована постановою заступника прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська (а.с. 21 т. 1); постанова про відмову в поорушенні кримінальної справи від 19 лютого 2009 року (а.с. 28 т. 1), яка скасована в порядку ст. 100 КПК України 1960 року з одночасним порушенням кримінальної справи прокурором Кіровського району м. Дніпропетровська за ст. 358 КК України; постановою Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 липня 2009 року в задоволенні скарги представника ОСОБА_11 ОСОБА_12 на постанову прокурора Кіровського району м. Дніпропетровська від 27 лютого 2009 року про скасування постанови про відмову в порушенні кримінальної справи та порушення кримінальної справи № 65099020 за фактом підроблення документів, за ознаками складу злочину, передбаченого ст. 358 КК України, відмовлено, зупинення слідчих дій по вказаній кримінальній справі скасовано, матеріали справи повернуті до прокуратури Кіровського району м. Дніпропетровська (а.с. 57-58 т. 1) і ця постанова суду першої інстанції ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 23 липня 2009 року залишено без зміни (а.с. 59 т. 1).

При цьому, колегія суддів констатує на дотримання прав засудженої особи, зокрема й права на захист, оскільки неприсутність захисника абсолютно на всіх судових засіданнях в апеляційному суді не позбавляла права засудженої особи просити суд про їх відкладення, а отже свідчить про її згоду на їх проведення без нього, та у будь-якому разі не свідчить на позбавлення її права на захист. Після вступу захисника у розгляд справи апеляційним судом і до закінчення його розгляду, засудженою повною мірою реалізовано її право на захист.

При цьому, матеріалами справи спростовуються також й твердження захисника ОСОБА_7 про його начебто неналежне повідомлення про час і дату судового засідання апеляційного суду, оскільки повідомлення надсилались на адресу, яку зазначав сам захисник у своїх зверненнях до суду (а.с. 28 том 11).

Не погоджується колегія суддів і з доводами, наведеними в касаційній скарзі прокурора, про неправильне застосування кримінального закону, оскільки апеляційний суд фактично скасував рішення суду першої інстанції про призначення покарання за сукупністю злочинів, тому що закрив провадження за іншим злочином, окрім одного ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України, що не ставить під сумнів законність цих судових рішень.

Враховуючи те, що кримінальний закон застосовано правильно, інші порушення вимог кримінально-процесуального закону, на які є посилання у касаційних скаргах, не є істотними, колегія суддів дійшла висновку, що касаційні скарги прокурора, засудженої та її захисника задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 394-396 КПК України 1960 року та пунктом 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Вирок Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 24 липня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 22 грудня 2015 року щодо засудженої ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційні скарги прокурора, захисника ОСОБА_7 та засудженої ОСОБА_6 без задоволення.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

___________________ ____________________ _________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження за скаргою № 5-646км16 Категорія: ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190; ч. 2 ст. 190;
ч. 3 ст. 358 КК України
Головуючий в суді першої інстанції: ОСОБА_13
Доповідач в суді апеляційної інстанції: ОСОБА_14
Доповідач в касаційній інстанції: ОСОБА_1