Справа № 441/637/15-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/429/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 червня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області у складі:

Головуючого - судді ОСОБА_2 ,

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

секретарів: ОСОБА_5 , ОСОБА_6 ,

ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Львові апеляційну скаргу прокурора прокуратури Львівської області ОСОБА_8 на вирок Яворівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2016 року відносно ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України,-

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_9 ,

його адвоката ОСОБА_10 ,

встановила:

вищевказаним вироком ОСОБА_9 визнано невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 368 КК України, та виправдано за недоведеністю його вини у вчиненні даного злочину. Запобіжний захід ОСОБА_9 домашній арешт - скасовано. Захід забезпечення кримінального провадження, застосований відносно ОСОБА_9 відсторонення від посади - скасовано.

Вирішено питання з речовими доказами.

Органом досудового розслідування ОСОБА_9 обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 368 КК України, зокрема в тому, що, працюючи згідно з рішенням від 13 травня 2010 року № 652 Городоцької районної ради Львівської області XXXI сесії V скликання на посаді головного лікаря Комунального закладу Городоцької районної ради «Городоцька центральна районна лікарня» Городоцького району Львівської області та будучи службовою особою, в обов`язки якої відповідно до Статуту КЗ ГРР «Городоцька ЦРЛ», погодженого начальником головного управління охорони здоров`я Львівської обласної державної адміністрації 21 травня 2012 року, головою Городоцької районної державної адміністрації 02 липня 2012 року та затвердженого головою Городоцької районної ради 04 липня 2012 року, входили повноваження щодо безпосередньої організації роботи закладу охорони здоров`я, організації професійної та господарської діяльності, будучи відповідно до вказаного статуту наділеним правом проводити приймання на роботу та звільнення з роботи працівників Городоцької ЦРЛ, діючи умисно, з корисливих мотивів, в особистих корисливих інтересах, усупереч інтересам служби, маючи умисел на незаконне збагачення, умисно одержав від ОСОБА_11 неправомірну вигоду в сумі 1000 доларів США (що згідно курсу НБУ становило 22280 грн.) за сприяння у працевлаштуванні її сина ОСОБА_12 на додаткове місце праці лікаря-стоматолога Городоцької ЦРЛ з оплатою в розмірі 0,25% ставки та організацію подальших сприятливих умов праці.

Так, ОСОБА_9 , 14 квітня 2015 року під час зустрічі з ОСОБА_11 у приміщенні службового кабінету головного лікаря Городоцької ЦРЛ, що за адресою: Львівська область, м. Городок, вул. Коцюбинського 18, пообіцяв працевлаштувати ОСОБА_12 на додаткове місце праці лікаря - стоматолога Городоцької ЦРЛ при наданні йому за вчинення вказаних дій, неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США. Будучи поставленим в умови, за яких у разі ненадання обумовленої суми неправомірної вигоди ОСОБА_12 не буде додатково працевлаштований до Городоцької ЦРЛ, ОСОБА_11 в ході розмови погодилась на викладені умови та при цьому, не бажаючи брати участі у вчиненні протиправних дій, звернулась в правоохоронні органи. 22 квітня 2015 року, згідно з попередньою домовленістю з ОСОБА_9 , у приміщенні кабінету головного лікаря Городоцької ЦРЛ, що за адресою: Львівська область м. Городок, вул. Коцюбинського 18, ОСОБА_11 близько 09 год 10 хв передала ОСОБА_9 раніше обумовлену суму неправомірної вигоди в сумі 1000 доларів США за працевлаштування її сина ОСОБА_12 на додаткове місце праці лікаря - стоматолога Городоцької ЦРЛ.

Не погоджуючись із вироком Яворівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2016 року, прокурор прокуратури Львівської області ОСОБА_8 подав апеляційну скаргу, в якій, покликаючись на незаконність вироку у зв`язку із невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, просить його скасувати та ухвалити новий, яким визнати ОСОБА_9 винним та засудити за ч.1 ст.368 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з позбавленням права займати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих та адміністративно-господарських функцій строком на 2 роки.

В обгрунтування своїх вимог прокурор покликається на те, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, а саме судом не взято до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки, а також останні містять суттєві суперечності.

На його переконання, судом досліджено, описано у вироку, проте не взято до уваги логічні та послідовні покази заявниці ОСОБА_11 , яка повідомила про причини, що змусили її звернутись за допомогою до ОСОБА_9 , суть їх розмов та домовленостей.

Також, на думку апелянта, містить істотні суперечності висновок суду про те, що досліджені в судовому засіданні три витяги з ЄРДР свідчать про намір працівників міліції та заявниці вчинити провокаційні дії.

Звертає увагу й на те, що витяг ЄРДР, згідно з формулюванням якого правовою кваліфікацією кримінального правопорушення вказано ст.383 КК України є технічною помилкою слідчого, оскільки жодної підозри за вказаною статтею КК України не повідомлялось.

Суперечливим, на його думку, є також висновки суду щодо неприйняття показів ОСОБА_13 і ОСОБА_14 через підписання ними протоколу обшуку з очевидними розбіжностями у кількості купюр. Щодо ж самої розбіжності у кількості купюр у протоколі ідентифікації обшуку, визнання речовими доказами, зазначає, що такі спростовується показами ОСОБА_15 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_16 , оглядом у судовому засіданні речових доказів грошових коштів, та й самим судом у вироку вказано, що речовими доказами є грошові кошти у сумі 1000 доларів США. А відсутність відеозйомки слідчої дії апелянт пояснює неполадками у роботі технічного засобу.

Також зазначає, що не відповідають дійсності висновки суду про те, що стороною обвинувачення не надано суду постанови про проведення спеціального слідчого експерименту, оскільки судом таку досліджено в судовому засіданні.

З приводу ненадання суду ухвали слідчого судді про надання дозволу на проведення негласних слідчих (розшукових) дій, вказує, що їх не долучено, бо таким надано гриф таємності.

Окрім цього, вказує на суперечливість у висновках суду, оскільки в одному випадку протокол негласної слідчої дії суд визнав недопустимим доказом, проте в іншому надає йому оцінку. Також, на його переконання, судом першої інстанції не надано належної оцінки причині зміни ОСОБА_17 показів, який під час досудового розслідування визнавав вину, а в суді категорично її заперечив.

Також звертає увагу, що згідно з мотивувальною частиною вироку суд прийшов до висновку про відсутність в діях ОСОБА_9 складу злочину, хоча у резолютивній його частині вказує на підставу виправдання недоведення вини обвинуваченого, що на думку прокурора, є суперечливим, оскільки в одному випадку суд вказує на відсутність складу злочину, а в іншому що склад наявний, проте не доведено вини обвинуваченого.

Окрім цього, вказує, що вирок зареєстровано та ухвалено о 14:03 05.02.2016 року, а у нарадчу кімнату суд вийшов близько 17:30 12.02.2016 року, що суперечить вимогам ст.ст.366, 367 КПК України.

Заслухавши доповідача, прокурора на підтримання поданої апеляційної скарги, обвинуваченого та його адвоката, які вважають, що рішення суду першої інстанції є законним та обгрунтованим, а вимоги апеляційної скарги безпідставними та просять її відхилити, прослухавши звукозаписи судових засідань на технічних носіях, заслухавши пояснення свідків, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення.

Згідно з вимогами статті 370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

У п. 13 постанови Пленуму Верховного Суду України від 29 червня 1990 р. № 5 «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і постановлення вироку» (зі змінами, внесеними постановами Пленуму Верховного Суду України від 4 червня 1993 р. № 3, від 3 грудня 1997 р. № 12; далі постанова Пленуму 1990 р. № 5) вказано, що вирок, постановлений іменем України, є найважливішим актом правосуддя і до його постановлення належить ставитися з винятковою відповідальністю, оскільки наспіх, непослідовно, неохайно написаний вирок може викликати сумніви в його законності, обгрунтованості і справедливості.

Серед видів вироків, які можуть ухвалюватися судом, кримінальним процесуальним законом передбачено виправдувальний вирок, який приймається у разі, якщо не доведено, що: вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення.

Також згідно з положенням ч.1 ст.284 КПК України, серед підстав для закриття кримінального провадження є обставини, зокрема, коли встановлена відсутність події кримінального правопорушення; встановлена відсутність в діянні складу кримінального правопорушення; не встановлені достатні докази для доведення винуватості особи в суді і вичерпані можливості їх отримати .

Статтею 374 КПК України регламентовано вимоги щодо змісту вироку, як судового рішення, що складається з вступної, мотивувальної та резолютивної частин. Зокрема, у мотивувальній частині такого у разі визнання особи виправданою зазначаються формулювання обвинувачення, яке пред`явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення; мотиви ухвалення інших рішень щодо питань, які вирішуються судом при ухваленні вироку, та положення закону, якими керувався суд.

У резолютивній частині вироку зазначаються у разі визнання особи виправданою - прізвище, ім`я та по батькові обвинуваченого, рішення про визнання його невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та його виправдання; рішення про закриття провадження щодо юридичної особи; рішення про поновлення в правах, обмежених під час кримінального провадження; рішення щодо заходів забезпечення кримінального провадження, в тому числі рішення про запобіжний захід до набрання вироком законної сили; рішення щодо речових доказів і документів; рішення щодо процесуальних витрат; строк і порядок набрання вироком законної сили та його оскарження; порядок отримання копій вироку та інші відомості.

Ураховуючи вищенаведене, вирок суду повинен містити виклад остаточних висновків, які повинні бути викладені у точній відповідності з вимогами кримінального процесуального закону та в межах компетенції відповідного суду. Окрім цього, його мотивувальна частина, в якій обґрунтовується рішення, повинна відповідати його резолютивній частині.

Відповідно до ч.1 ст.412 КПК України, істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього Кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.

Як вбачається з оскаржуваного вироку вказаних вимог кримінального процесуального закону судом першої інстанції не було дотримано, оскільки висновки, викладені в ньому, містять істотні суперечності.

Так, Яворівський районний суд Львівської області, ухвалюючи виправдувальний вирок, в резолютивній частині визнав ОСОБА_9 невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.368 КК України, з підстави недоведеності його вини у вчиненні даного злочину.

Поряд з тим, у мотивувальній частині вироку районний суд навів обґрунтування свого висновку щодо визнання невинуватим ОСОБА_9 у вчиненні інкримінованого йому злочину у зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

Таким чином, на переконання колегії суддів, ухвалюючи виправдувальний вирок, суд першої інстанції у мотивувальній та резолютивній частинах рішення покликався на дві різні підстави для визнання особи невинуватою, які одна одну взаємовиключають.

З огляду на зазначене, є слушними доводи апеляційної скарги прокурора в частині суперечливості мотивувальної та резолютивної частин оскаржуваного вироку, що відповідно до ч.1 ст.412 КПК України є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і призвело до прийняття судового рішення, яке не ґрунтуються на вимогах закону.

З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що вказаний вирок суду підлягає скасуванню на підставі п.3 ч.1 ст.409 КПК України, а кримінальне провадження направленню на новий розгляд в суд першої інстанції.

Оскільки вирок скасовується з наведених підстав, а провадження направляється на новий розгляд, тому решта доводів апеляційної скарги, зокрема і щодо доведеності вини обвинуваченого, колегією суддів по суті не вирішуються.
При новому розгляді у суді першої інстанції слід виконати усі вимоги чинного процесуального закону, дослідити всі обставини кримінального провадження та ухвалити законне й обгрунтоване рішення.

Керуючись ст.ст. 405, 407, 409, 419 КПК України, колегія суддів

п о с т а н о в и л а :
апеляційну скаргу прокурора задоволити частково.
Вирок Яворівського районного суду Львівської області від 12 лютого 2016 року відносно ОСОБА_9 скасувати, призначити новий розгляд вказаного кримінального провадження в цьому ж районному суді.

Ухвала касаційному оскарженню не підлягає.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4