АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ

П О С Т А Н О В А
про визнання апеляції такою, що не підлягає розгляду
17 червня 2016 року м. Дніпро Суддя - доповідач Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області ОСОБА_2 ,

за участю

секретаря судового засідання ОСОБА_3

прокурора ОСОБА_4 ,

підсудного ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6

при попередньому розгляді матеріалів кримінальної справи апеляційним судом за апеляційною скаргою підсудного ОСОБА_5 на ухвалу Індустріального районного суду м.Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року про продовження строку тримання під вартою

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, який проживає за адресою: АДРЕСА_1 ,

обвинуваченого у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. ч. 2, 3 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України,

встановила:
В Індустріальному районному суді м. Дніпропетровська розглядається кримінальна справа щодо ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , обвинувачених у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 15 ч. 2 ст. 258, ч. ч. 2, 3 ст. 258, ч. 1 ст. 258-3, ч. 1 ст. 263 КК України.
14 квітня 2016 року під час судового розгляду вищевказаної кримінальної справи суд за клопотанням прокурора постановив ухвалу про продовження строку тримання ОСОБА_5 під вартою на строк до 13 серпня 2016 року.
На вказану ухвалу підсудним ОСОБА_5 подана апеляційна скарга, в якій він просить її скасувати.
Заслухавши думку підсудного ОСОБА_5 та його захисника, які вважали, що ухвала суду про продовження строку тримання під вартою, постановлена під час судового розгляду, може бути окремо оскаржена в апеляційному порядку, прокурора, який просив згідно зі ст. 347 КПК України 1960 року відмовити в прийнятті апеляції, суддя-доповідач приходить до такого висновку.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами
України.
В п.4.2. Рішення Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року N 6-рп/2001 зазначено, що відповідно до частини першої статті 124 Конституції України правосуддя в Україні здійснюється виключно судами. При здійсненні правосуддя судді незалежні і підкоряються лише закону (частина перша статті 129 Конституції України). Виключно законами України визначаються судоустрій і судочинство. Порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України. Процесуальні акти і дії суддів, які стосуються вирішення питань підвідомчості судам спорів, порушення і відкриття справ, підготовки їх до розгляду, судовий розгляд справ та прийняття по них судових рішень належать до сфери правосуддя і можуть бути оскаржені лише в судовому порядку відповідно до процесуального законодавства України.
Згідно зі ст. 347 КПК України 1960 року апеляційний суд розглядає справи за апеляціями на судові рішення судів першої інстанції, що не вступили в законну силу.
Як убачається з матеріалів, що надані суду, кримінальна справа за обвинуваченням ОСОБА_5 та ОСОБА_7 , розглядається в Індустріальному районному суді м.Дніпропетровська. Клопотання прокурора про продовження строку тримання під вартою підсудного ОСОБА_5 заявлено і розглянуто під час судового розгляду в порядку ст. 274 КПК України 1960 року.

Відповідно до вимог ст. 274 КПК України 1960 року ухвала суду про обрання, зміну чи скасування запобіжного заходу, в тому числі й щодо продовження строку тримання підсудного під вартою, винесена в стадії судового розгляду кримінальної справи, окремому оскарженню в апеляційному порядку не підлягає. Заперечення на таку ухвалу можуть бути включені до апеляції на вирок чи інше судове рішення, яким закінчується провадження справи в суді першої інстанції.
Отже, кримінально-процесуальне законодавство України в редакції 1960 року не передбачає окремого апеляційного оскарження постанови місцевих судів про продовження терміну тримання під вартою, які ухвалені під час судового розгляду справи.
Під час попереднього розгляду матеріалів кримінальної справи апеляційним судом підсудний ОСОБА_5 пояснив, що починаючи з червня 2015 року, йому суд продовжував строк тримання під вартою періодично, на строк від двох до п`яти місяців.
Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, зокрема, правової позиції, викладеної у рішенні по справі «Харченко проти України», періодичний судовий контроль забезпечує дотримання прав обвинуваченого за ст. 5 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Також у рішенні Європейського суду з прав людини «Герцегфалві проти Австрії» зазначено щодо сфери застосування статті 5 (параграфи 1 та 4) Конвенції, для того щоб відповідати конвенційним вимогам, судовий розгляд має бути проведений згідно із матеріальними та процесуальними положеннями національного законодавства, а також згідно із цілями статті 5 Конвенції, зокрема, для захисту особи від свавілля. Остання умова передбачає не тільки те, що компетентні суди повинні розглянути справу невідкладно, а також те, що такі рішення повинні виноситися з розумною періодичністю. В цій справі три рішення були прийняті з інтервалами, рівними, відповідно п`ятнадцяти місяцям, двом рокам та дев`яти місяцям. Інтервали між першими двома рішеннями визнані такими, що не є розумними.
Отже, неможливість окремого оскарження ухвали про продовження застосування запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не суперечить практиці Європейського суду з прав людини.
Враховуючи викладене, оскільки кримінально-процесуальним законодавством в редакції 1960 року не передбачено окреме апеляційне оскарження судових рішень, ухвалених під час судового розгляду справи, зазначена апеляція підсудного ОСОБА_5 не може бути розглянута на даній стадії в суді апеляційної інстанції.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини п.24 «Проніна проти України» у правовій системі України, де фізична особа не має права індивідуального звернення до Конституційного Суду України, національні суди мають досліджувати питання відповідності нормативних актів Конституціїі, якщо існує сумнів, звертатися з клопотанням про відкриття конституційного провадження. Однак з точки зору відповідного законодавства цю систему не можна тлумачити як таку, що вимагає від звичайних судів детально розглядати питання щодо конституційності, або зобов`язує суди передавати кожне таке питання до Конституційного Суду.
Оскільки порядок здійснення правосуддя регламентується відповідним процесуальним законодавством України, про що зазначено у рішенні Конституційного Суду України від 23 травня 2001 року N 6-рп/2001, то вимога підсудного ОСОБА_5 в апеляції щодо звернення з мотивованою ухвалою до Верховного Суду України з проханням порушити перед Конституційним Судом України питання про відповідність Конституції України норм КПК 1960 року в частині апеляційного оскарження, не підлягає задоволенню.

Керуючись ст. 357 КПК України в редакції 1960 року, суддя доповідач

постановила:
Визнати апеляцію підсудного ОСОБА_5 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року про продовження строку тримання його під вартою такою, що не підлягає окремому розгляду в суді апеляційної інстанції.
Відмовити в прийнятті до апеляційного розгляду апеляції підсудного ОСОБА_5 на ухвалу Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 14 квітня 2016 року щодо нього.
Апеляційну скаргу повернути підсудному ОСОБА_5 .

Суддя Апеляційного суду
Дніпропетровської області: