Справа № 466/4150/16-к Головуючий у 1 інстанції: ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/783/803/16 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 жовтня 2016 року м. Львів

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Львівської області в складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові кримінальне провадження №0001244 від 31 березня 2016 року про обвинувачення ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, українця, громадянина України, розлученого, із середньою освітою, не працюючого, раніше не судимого, зареєстрованого та фактично проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 . у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст. 164 КК України, -
з участю прокурора ОСОБА_7 ,

потерпілої ОСОБА_8 ,

обвинуваченого ОСОБА_6 ,

за апеляційною скаргою державного обвинувача, прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 на вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року,

встановила:
вироком Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року ОСОБА_6 визнано винним у пред`явленому обвинуваченні за ч. 1 ст. 164 КК України та призначено покарання у виді одного року виправних робіт.

Запобіжний захід ОСОБА_6 не обирався.

Вироком суду встановлено, що, на підставі рішення Шевченківського районного суду м. Львова від 12 вересня 2014 року, обвинувачений ОСОБА_6 зобов`язаний сплачувати на користь ОСОБА_8 аліменти на утримання двох дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_2 та ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 в розмірі 1200, 00 грн. щомісячно, починаючи з 24 вересня 2014 року, не реагуючи на законні вимоги попередження державного виконавця умисно, злісно від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання своїх малолітніх дітей та за період часу з 01 червня 204 року по 31 березня 2016 року допустив заборгованість зі сплати аліментів на загальну суму 25 480, 00 грн. Таким чином, обвинувачений ОСОБА_6 , посягаючи на право неповнолітніх дітей на повноцінне життя та всебічний розвиток, умисно грубо порушив свої обов`язки щодо утримання неповнолітніх ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , передбачені вимогами ст. 51 КУ та ст. ст. 180, 181 СК України. Таким чином, своїми умисними діями обвинувачений ОСОБА_6 вчинив злісне ухилення від сплати встановлених рішенням суду коштів на утримання дітей (аліментів), тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст.164 КК України.

Не погоджуючись з зазначеним вироком, вважаючи його незаконним і таким, що підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання, прокурор Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року, яким засуджено ОСОБА_6 , скасувати у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі засудженого та постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_6 за ч. 1 ст. 164 КК України до штрафу у розмірі 100 неоподаткованих мінімумів доходів громадян.

Мотивуючи свої апеляційні вимоги, зазначає, що всупереч вимогам закону, незважаючи на те, що виправні роботи застосовуються тільки до працездатних осіб, суд при призначенні ОСОБА_6 покарання у виді виправних робіт не врахував ту обставину, що останній офіційно ніде не працює, що підтверджується інформацією ГУ ПФ України у Львівській області від 12 квітня 2016 за №3879/08-25, згідно якої в реєстрі зареєстрованих осіб інформація на ОСОБА_6 за період часу з червня 2014 року по лютий 2016 року відсутня, хоча при цьому суд в його анкетних даних посилається на те, що останній ніде не працює.

Заслухавши доповідача, пояснення прокурора та потерпілої ОСОБА_8 на підтримання апеляційної скарги, пояснення обвинуваченого ОСОБА_6 , який не заперечив апеляційну скаргу, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що така підлягає до часткового задоволення з таких підстав.

Відповідно до положень п.4 ч.1 ст.408 КПК України, суд апеляційної інстанції змінює вирок у випадку, якщо така зміна не погіршує становища обвинуваченого. В даному кримінальному провадженні вирок, на думку колегії суддів, підлягає зміні в частині призначеного покарання.

Відповідно до ч.1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи те, що в апеляційній скарзі прокурора порушується питання про скасування вироку лише в частині призначеного покарання та ухвалення нового у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання особі винного, колегія суддів, керуючись п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 15 травня 2006 року №1 "Про практику постановлення судами вироків (постанов) при розгляді кримінальних справ в апеляційному порядку" та ст. 404 КПК України не наводить доводів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення та кваліфікації дій останнього.

Відповідно до положень ч.2 ст. 65 КК України, особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно з ст. 65 КК України, суд призначає покарання:

1) у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин, за винятком випадків, передбачених частиною другою статті 53 цього Кодексу;

2) відповідно до положень Загальної частини цього Кодексу;

3) враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Як вбачається з вироку суду, призначаючи ОСОБА_6 покарання, суд першої інстанції врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу обвинуваченого, який характеризується посередньо. Обставин, які б пом`якшили або обтяжили покарання ОСОБА_6 судом не встановлено.

Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про недоцільність врахування щирого каяття як пом`якшуючої обставини, оскільки обвинувачений як під час досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи жодних дій, навіть на часткове відшкодування збитків, заподіяних злісним ухиленням від сплати аліментів, не виконав. Однак, що стосується виду покарання, призначеного ОСОБА_6 вироком суду, колегія вважає, що суд першої інстанції допустив порушення, оскільки таке у даному випадку застосоване бути не може з таких підстав.

Санкцією ч. 1 ст. 164 КК України передбачено покарання у вигляді штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян або громадських робіт на строк від вісімдесяти до ста двадцяти годин або виправних робіт на строк до одного року, або обмеження волі на строк до двох років.

Частиною 1 статті 57 КК України встановлено, що покарання у виді виправних робіт встановлюється на строк від шести місяців до двох років і відбувається за місцем роботи засудженого. Із суми заробітку засудженого до виправних робіт провадиться відрахування в доход держави у розмірі, встановленому вироком суду, в межах від десяти до двадцяти відсотків.

Згідно з пунктом 2 Постанови Пленуму Верховного суду України №7 від 24 жовтня 2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», призначаючи покарання у виді штрафу або виправних робіт і визначаючи розмір та строки відповідного покарання, суди мають враховувати майновий стан підсудного, наявність на його утриманні неповнолітніх дітей, батьків похилого віку тощо.

Пунктами 12, 13 вищевказаної постанови передбачено, що відповідно до ст. 57 КК виправні роботи можуть бути призначені, як правило, особам, котрі вчинили менш небезпечні злочини і не потребують ізоляції від суспільства. виправні роботи призначаються тільки працюючим і відбуваються за місцем роботи засуджених. Призначаючи покарання у виді виправних робіт (ст. 57 КК) чи службового обмеження, суд зобов`язаний визначити розмір відрахувань із заробітку або грошового забезпечення засудженого. Відсутність вказівки на цей розмір є підставою для скасування вироку.

Як вбачається з матеріалів справи, обвинувачений ОСОБА_6 офіційного місця роботи не має,стабільного заробітку не отримує, а відтак, покарання у вигляді виправних робіт не може бути виконане, оскільки таке відбувається лише за місцем роботи обвинуваченого. В силу даних обставин, не можуть бути виконані грошові відрахування з обвинуваченого ОСОБА_6 .

Колегія суддів вважає, що, призначаючи покарання у виді виправних робіт, суд першої інстанції крім не врахування вищевказаних обставин, допустив порушення, не зазначивши розміру відрахувань із заробітку обвинуваченого ОСОБА_6 . Тому колегія суддів бере до уваги доводи прокурора щодо неправильного застосування процесуального законодавства в частині призначення покарання у саме у виді виправних робіт до ОСОБА_6 та погоджується з такими.

Відповідно до ст. 27 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, держави-учасниці визнають право кожної дитини на рівень життя, необхідний для фізичного, розумового, духовного, морального і соціального розвитку дитини. Батько (-ки) або інші особи, які виховують дитину, несуть основну відповідальність за забезпечення в межах своїх здібностей і фінансових можливостей умов життя, необхідних для розвитку дитини.

Враховуючи вищенаведене, те, що злочином, який інкримінується обвинуваченому ОСОБА_6 , порушено право на достойні умови життя його малолітніх дітей, а також те, що, згідно норм чинного кримінального процесуального законодавства, покарання у виді виправних робіт не може бути застосовано до особи, у якої немає офіційного місця праці, колегія суддів вважає, що Шевченківський районний суд м. Львова зробив необґрунтований висновок, щодо призначення ОСОБА_6 саме покарання у виді виправних робіт.

Отже, колегія суддів приходить переконання, що вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання ОСОБА_6 підлягає зміні у зв`язку з неправильним застосуванням закону про кримінальну відповідальність.

Керуючись ст.ст. 404, 405, 407, 408, 413, 418, 419, 420 КПК України, колегія суддів,

ухвалила:
апеляційну скаргу державного обвинувача, прокурора Львівської місцевої прокуратури №2 ОСОБА_9 задоволити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Львова від 11 травня 2016 року щодо ОСОБА_6 змінити в частині призначення покарання.

Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.1 ст. 164 КК України у вигляді штрафу у розмірі ста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 1700 гривень.

В решті вирок суду першої інстанції залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4