Ухвала іменем україни 30 червня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних
і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанцій на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року, якою вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без змін,

в с т а н о в и л а:

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року

ОСОБА_4 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Біла Церква, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 2 роки за місцем його роботи із відрахуванням із суми його заробітку 20 відсотків у дохід держави;
ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , громадянина України, уродженця м. Біла Церква, Київської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України до покарання у виді виправних робіт на строк 1 рік за місцем його роботи із відрахуванням із суми його заробітку 10 відсотків у дохід держави.
За обставин встановлених судом та детально наведених у вироку ОСОБА_4 та ОСОБА_5 засуджено та визнано винуватими у тому, що вони, перебуваючи за місцем свого проживання у АДРЕСА_2 , в ході конфлікту з ОСОБА_6 на ґрунті особистих неприязних стосунків, нанесли удари кулаками по обличчю останнього, від чого він втратив рівновагу та впав. Продовжуючи, ОСОБА_4 наніс удари руками та ногами ОСОБА_6 в область правої частини тулуба та ОСОБА_5 в область лівої частини тулуба ОСОБА_6 , в результаті чого заподіяли потерпілому тілесні ушкодження середньої тяжкості.

Таким чином ОСОБА_4 та ОСОБА_5 вчинили кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 122 КК України, а саме умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоровя.

Ухвалою Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року вказаний вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без змін.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення та правильності кваліфікації їх дій, порушує питання про скасування ухвали суду апеляційної інстанції, якою вирок суду першої інстанції залишено без зміни через істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Прокурор вважає, що апеляційним судом необґрунтовано залишено без задоволення апеляційну скаргу представника потерпілого про невідповідність призначеного засудженим покарання тяжкості вчиненого злочину та особам засуджених, а також про безпідставність, на його думку призначення ОСОБА_5 покарання у виді виправних робіт, з огляду на закінчення строку дії договору підряду, відповідно до умов якого він працює.

Заслухавши доповідь судді, розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі прокурора, та перевіривши додані до скарги копії судових рішень, касаційний суд дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 та ОСОБА_5 у вчиненні ними кримінального правопорушення, а також правильність кваліфікації їх дій за ч. 1 ст. 122 КК України в касаційній скарзі не оспорюються.

Що стосується доводів прокурора про недотримання вимог ст. 419 КПК України та формальну перевірку доводів апеляційної скарги представника потерпілого в частині, що стосувалася призначеного засудженим покарання, а також ОСОБА_5 - покарання у виді виправних робіт, то колегія суддів вважає їх необґрунтованими.
За змістом ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують й обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів.

Як убачається з мотивувальної частини вироку, місцевий суд, з яким погодився й суд апеляційної інстанції, призначаючи ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання у виді виправних робіт, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особи засуджених, а саме: їх позитивні характеристики за місцем роботи та проживання, позиції прокурора, потерпілого та захисника по справі, визнав обставиною, яка пом`якшує покарання щире каяття у скоєному, обставиною, яка обтяжує покарання вчинення злочину групою осіб за попередньою змовою і дійшов обґрунтованого висновку про можливість призначення покарання у виді виправних робіт у розмірі, визначеному в межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.
На думку колегії суддів, призначене засудженим ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання, є обґрунтованим і необхідним та достатнім для їх виправлення та попередження вчинення нових злочинів, відповідає вимогам статей 50, 65, 66, 67 КК України, а також узгоджується з положеннями ст. 57 КК України, яка встановлює загальні засади призначення покарання у виді виправних робіт.

Як убачається зі змісту ухвали суду апеляційної інстанції, представник потерпілого не погоджувався з вироком суду першої інстанції в частині призначеного засудженим покарання у виді виправних робіт та вважав, що в цій частині необхідно ухвалити свій вирок. Крім того, представник потерпілого звертав увагу на те, що закінчується строк дії договору підряду, відповідно до якого ОСОБА_5 працював у ПАТ «ЖЛК України», в зв`язку з чим йому необхідно призначити інше покарання. Апеляційний суд належним чином перевірив такі доводи, детально їх розглянув і аргументовано відмовив у їх задоволенні, навівши докладне обґрунтування прийнятого рішення. Ухвала цього суду відповідає вимогам ст. 419 КПК України в цій частині, а тому підстав вважати обґрунтованими доводи касаційної скарги прокурора про те, що суд апеляційної інстанції не дав належної оцінки посиланням представника потерпілого про необхідність призначення ОСОБА_4 та ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі у колегії суддів немає.

Крім того, зміст ухвали апеляційного суду свідчить про належну перевірку посилань представника потерпілого в апеляційній скарзі про закінчення строку дії договору підряду, за умовами якого ОСОБА_5 працює та обґрунтоване визнання таких доводів безпідставними.

У касаційній скарзі не наведено обставин, передбачених ст. 412 КПК України, які б свідчили про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, що перешкодили постановити законне та обґрунтоване судове рішення в цій справі.

З огляду на викладене, обґрунтування касаційної скарги не містить переконливих доводів, які свідчать про необхідність відкриття кримінального провадження і перевірки його матеріалів, а з касаційної скарги та долучених до неї копій судових рішень убачається, що підстав для задоволення касаційної скарги немає.

Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у кримінальному провадженні в суді апеляційної інстанцій на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 24 лютого 2016 року, якою вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 23 грудня 2015 року щодо ОСОБА_4 та ОСОБА_5 залишено без змін.

Ухвала оскарженню не підлягає.
С у д д і:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3