УХВАЛА
підготовчого судового засідання

20 травня 2016 року м. Львів
Суддя Франківського районного суду м. Львова ОСОБА_1
за участю секретаря ОСОБА_2
розглянув у відкритому підготовчому засіданні обвинувальний акт та долучений до нього реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, що внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001020 від 05 квітня 2016 року, які скеровані до суду з угодою про примирення від 29 квітня 2016 року, -
В С Т А Н О В И В:

Згідно обвинувального акта у кримінальному провадженні № 0001020 від 05 квітня 2016 року,
ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженцю м. Львова, українцю, громадянину України, проживаючому та зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1
повідомлено про підозру у вчиненні закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна (крадіжці), тобто у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст. 185 КК України.

Як зазначено в обвинувальному акті: "Досудовим розслідуванням встановлено, що 05.04.2016 року близько 12 год. 30 хв. ОСОБА_3 , маючи злочинний умисел на таємне викрадення чужого майна, переслідуючи корисливі мотиви , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 з метою таємного викрадення чужого майна підійшов до автомобіля марки " Citroen Berlingo" д.н.з. НОМЕР_1 , червоного кольору, який був припаркованим біля житлового будинку за вказаною адресою та з даху якого викрав трьохсекційну металеву драбину, розмірами 3,20х9, яка належить ОСОБА_4 , з метою подальшої реалізаціїх її у власну користь , виконавши усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не закінчив з причин, які не залежали від його волі, так як дії були помічені та припинені ОСОБА_4 .
В результаті вказаних дій ОСОБА_4 спричинено матеріальної шкоди на суму 2400 грн.
За змістом обвинувального акта слідчий та прокурор вражають, що тим самим, встановлена достатність підстав для обвинувачення ОСОБА_3 у закінченому замаху на таємне викрадення чужого майна ( крадіжку) , тобто у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15 ч. 1 ст.185КК України.
Сторона обвинувачення: прокурор Львівської
місцевої прокуратури № 3
ОСОБА_5

Учасники судового провадження:
Потерпіла сторона ОСОБА_4

Обвинувальний акт та реєстр матеріалів досудового розслідування у кримінальному провадженні, що внесені в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001020 від 05 квітня 2016 року разом з угодою про примирення поступили до Франківського районного суду м. Львова 06 травня 2016 року від заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 та цього ж дня передані для розгляду судді, визначеному у порядку, передбаченому ст.. 35 КПК України.
Відповідно до ухвали судді від 10 травня 2016 року призначено підготовче судове засідання з розгляду обвинувального акта та угоди про примирення з викликом в судове засідання сторін.
Як вбачається з обвинувального акта і реєстру матеріалів досудового розслідування, вони не відповідають вимогам процесуального законодавства , і зокрема ст. 291 КПК України.
Так, обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України, оскільки в обвинувальному акті не зазначено фактичних обставин кримінального провадження, які прокурор вважає встановленими.
Відповідно до ст. 11 КК України, злочином є передбачене цим Кодексом суспільно небезпечне винне діяння (дія або бездіяльність), вчинене суб`єктом злочину. У відповідності до ст. 23 КК України, виною є психічне ставлення особи до вчиненої дії чи бездіяльності, передбаченої цим Кодексом та її наслідків, виражене у формі умислу або необережності. Згідно ст. 24 вказаного Кодексу, умисел поділяється на прямий і непрямий. Прямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і бажала їх настання. Непрямим є умисел, якщо особа усвідомлювала суспільно небезпечний характер свого діяння (дії або бездіяльності), передбачала його суспільно небезпечні наслідки і хоча не бажала, але свідомо припускала їх настання.
Як вбачається із змісту обвинувального акта, прокурор вважає, що ОСОБА_3 маючи "Злочинний умисел" на таємне викрадення чужого майна; перебуваючи за адресою: АДРЕСА_2 з метою таємного викрадення чужого майна з метою реалізауії у власну користь; викрав з даху автомобіля трьохсекційну металеву драбину; виконавши усі дії, які вважав необхідним для доведення злочину до кінця, але злочин не закінчив з причин, які не залежали від його волі так, як дії були помічені та припинені ОСОБА_7 ; у результаті вказаних дій ОСОБА_4 спричинено матеріальну шкоду на суму 2400 грн. 00 коп.
Як уже зазначалося, згідно ст. 24 КК України, умисел поділяється на прямий і непрямий. Таке поняття як "Злочинний умисел", у матеріальному праві відсутнє.
У той же час, в обвинувальному акті не вказано, умисел на викрадення якого саме чужого майна був у ОСОБА_3 , коли виник такий умисел, у тому числі й зметою реалізації на власну користь. Тобто, в обвинувальному акті відсутній аналіз мети інкримінованих дій ( збагачення, для власних потреб, для подарка чи ін..). Не вказано також, у який спосіб ОСОБА_3 розпорядився майном, і чому таке не могло бути повернутим власнику, а якщо повернуте, то в чому полягає матеріальна шкода. З фактичних обставин, що викладені в обвинувальному акті, не вбачається, що крадіжку вчинив саме ОСОБА_3 (був затриманий на місці, після крадіжки, на вулиці, дома, при реалізації і т.і.). Тобто спосіб крадіжки не розкрито. В обвинувальному акті не вказано у чому полягає матеріальна шкода спричинена ОСОБА_4 на суму 2400 грн. 00 коп.. Разом з тим, із змісту обвинувального акта випливає, що драбиною ОСОБА_3 так і не розпорядився на власний розсуд, проте місце знаходження драбини та у чиєму володінні така перебуває, не вказано. В судовому засіданні ОСОБА_4 підтвердив, що драбина не є його власністю, він отримав її у користування від роботодавця. Будь яких претензій до ОСОБА_3 не має, ніякої шкоди йому не заподіяно.
У свою чергу, законодавець у ст. 55 КПК України однозначно визначив поняття потерпілого у кримінальному провадженні, а саме потерпілим може бути фізична особа , якій кримінальним правопорушенням завдано моральної, фізичної або майнової шкоди, а також юридична особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди.
Відповідно до п.п.2,3 ст. 91 КПК України, у кримінальному провадженні підлягають доказуванню винуватість обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, форма вини, мотив, мета його вчинення та вид і розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням.
Отже в обвинувальному акті відсутня частина предмету, який в ході судового розгляду зобов`язаний буде доказувати прокурор на виконання своїх обов`язків, передбачених ст. 92 КПК України, а оскільки згідно фактичних обставин кримінального провадження, ним не встановлені ще й форма вини, вид умислу, вид і розмір шкоди, кому ця шкода заподіяна, то така обставина викликає суперечності та ставить під сумнів правильність кваліфікації.
Невідповідність кваліфікації фактичним обставинам справи полягає ще й в тому, що відповідно до ст. 89 КК України ОСОБА_3 вважається раніше судимим. Зважаючи, що він судимий за ч. 2 ст. 185 КК України, то його дії слід кваліфікувати за ч. 2, а не першою ст. 185 КК України.
Відтак, обвинувачення є не конкретизованим та не сформульованим, у звязку з чим, обвинувальний акт не відповідає вимогам п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.
Відповідно до п. 4 ч. 2 ст. 291 КПК України, в обвинувальному акті повинні бути зазначені : прізвище, ім`я, по батькові та займана посада слідчого, прокурора. Разом з тим, прокурором та слідчим такі вимоги закону не виконано, оскільки вказано тільки їх ініціали, а відтак і з цих підстав, обвинувальний акт не відповідає вимогам процесуальних норм.
Крім цього, обвинувальний акт не відповідає й іншим вимогам процесуального закону з тих підстав, що поданий до суду не прокурором, який здійснює повноваження прокурора у конкретному кримінальному провадженні, а заступником керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 , що суперечить вимогам ст. 40 КПК України, згідно якої: слідчий подає обвинувальний акт на затвердження прокурору, у даному випадку прокурору ОСОБА_5 , а остання відповідно до вимог ст.. 36 КПК України, повинна скерувати його до суду. Разом з тим, прокурор Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_5 покладені на неї обов`язки звернутися до суду з обвинувальним актом не виконала. До суду звернулася особа, процесуальні права та обов`язки якої, у даному кримінальному провадженні, не підтверджені.
Покликання заступника керівника Львівської місцевої прокуратури № 3 ОСОБА_6 у супровідному листі на п. 3 ч. 2 ст. 283 КПК України, стосується прокурора призначеного у порядку, передбаченому ст. 37 КПК України, який зобов`язаний у найкоротший строк після повідомлення особі про підозру здійснити одну із дій, передбачених ч. 2 ст. 283 КПК України.
Згідно із розпискою про отримання копій обвинувального акта, в ній зазначена дата 29 квітня 2016 року, тобто дата складання і затвердження обвинувального акта. Проте, до суду матеріали передані наручно 06 травня 2016 року, тобто через сім днів після затвердження обвинувального акту,три з яких були робочими, що суперечить ст. 293 КПК України, згідно якої прокурор зобов`язаний вручити під розписку копію обвинувального акта одночасно з передачею обвинувального акта до суду.
Не дотримання прокурором вимог, передбачених ст. 28 КПК України, призвело до порушення прав ОСОБА_3 , передбачених ч. 1 ст. 21 КПК України на справедливий розгляд та вирішення справи в розумні строки незалежним і неупередженим судом, а також ст. ст. 6 Конвенції «Про захист прав людини і основоположних свобод» згідно з якою, кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.
З огляду на викладене, є очевидною невідповідність обвинувального акта вимогам процесуального законодавства, проте такий скерований до суду разом із угодою про примирення.
Вирішуючи питання про можливість затвердження угоди про примирення приходжу до висновку, що зміст такої не відповідає вимогам ст. 471 КПК України з підстав, які зазначені для невідповідності обвинувального акта.

Виходячи з вимог ст. 55 КПК України та пояснень в судовому засіданні ОСОБА_4 , угода про примирення не може бути укладена між ним як потерпілим та підозрюваним ОСОБА_3 , а отже і з цих підстав не може бути затверджена судом.

Визначена в угоді про примирення кваліфікація дій ОСОБА_3 не відповідає тій, що повинна бути за фактом встановлених обставин.

Не зважаючи на невідповідність обвинувального акта та угоди про примирення прямим вимогам процесуального закону, прокурор пропонувала затвердити угоду та переконувала суд, що обвинувальний акт відповідає процесуальному законодавству.

Потерпілий та підозрюваний щодо вирішення вказаних питань, поклалися на прокурора та суд.

Заслухавши думку прокурора, підозрюваного та потерпілого, приймаючи до уваги наявність угоди про примирення, приходжу до висновку, що угода не підлягає затвердженню судом, а матеріали обвинувального акта разом з угодою у кримінальному провадженні належить повернути прокурору для організації та вирішення питань в порядку, передбаченому ст.. ст. 468 475 КПК України.

За даних обставин затвердження угоди судом у даному випадку буде суперечити вимогам ст.. 469, 470, 473, 474, 475, 476 КПК України.

Обвинувальний акт підлягає поверненню прокурору з підстав його прямої невідповідності вимогам п.п. 1-4 ч. 1 ст. 91 та п. 4,п. 5 ч. 2 ст. 291 КПК України.

Відповідно до п. 1 ч. 3 ст. 314 КПК України, у підготовчому судовому засіданні суд має право затвердити угоду або відмовити в затвердженні угоди та повернути кримінальне провадження прокурору для продовження досудового розслідування в порядку, передбаченому статтями 468 -475 цього Кодексу, а обвинувальний акт для приведення його у відповідність вимогам процесуального закону.

Отже, з огляду на встановлене судом, матеріали кримінального провадження підлягають поверненню прокурору для продовження досудового розслідування в порядку , передбаченому статтями 468 475 КПК України та складання обвинувального акта і угоди у відповідності до вимог ст.. 291 та ст.. 468 -471 КПК України.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 314,368, 369, 370, 371, 373, 374, 468 470, 471, 473 - 476 КПК України,-

У Х В А Л И В:

Відмовити у затвердженні угоди про примирення від 29 квітня 2016 року, укладеної між потерпілим ОСОБА_4 та підозрюваним ОСОБА_3 з підстав невідповідності вимогам ст. 468 471 КПК України.

Матеріали обвинувального акта з додатками у кримінальному провадженні № 0001020 від 05 квітня 2016 року, які скеровані до суду з угодою про примирення від 29 квітня 2016 року, відносно ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваного у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 185 КК України повернути прокурору для приведення їх у відповідність з вимогами, передбаченими ст.ст. 291, 471 КПК України.

Ухвала може бути оскаржена до апеляційного суду Львівської області протягом семи днів з дня її оголошення через суд, який ухвалив судове рішення.

Суддя ОСОБА_8