АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 лютого 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,
з участю прокурора ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні суду в м. Києві кримінальне провадження №0003073 за апеляційною скаргою прокурора у провадженні на вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року відносно

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Києва, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України,

в с т а н о в и л а:

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року ОСОБА_7 визнано винуватим у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 187 КК України, та йому призначено покарання у виді 4 років позбавлення волі, та на підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком 3 роки, з покладенням на нього обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.

Цим же вироком вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат.

_________________________________________________________________
Справа №11-кп/796/616/2016 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_8
Категорія: ч. 1 ст. 187 КК України Доповідач ОСОБА_1
Суд визнав доведеним, що 09.05.2015 року близько 23 год., на прохання невстановленої жінки побити ОСОБА_9 , з яким у неї перед цим був конфлікт, ОСОБА_10 , який перебував у стані алкогольного сп`яніння, з невстановленою особою чоловічої статі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, вступили у попередню змову заподіяти тілесні ушкодження ОСОБА_9 . При цьому, ОСОБА_10 , не ставлячи до відома невстановлену особу чоловічої статі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, вирішив використати вчинене ними насильство та заподіяні тілесні ушкодження для заволодіння майном потерпілого.

Реалізуючи злочинний умисел, ОСОБА_10 разом з невстановленою особою чоловічої статі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, підійшли до потерпілого ОСОБА_9 , після чого ОСОБА_10 вдарив останнього кулаком по потилиці, поваливши його на землю.

Після цього, ОСОБА_10 разом з невстановленою особою чоловічої статі, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, застосовуючи насильство, небезпечне для життя та здоров`я, завдали потерпілому ОСОБА_9 не менше п`яти ударів в область тулуба та голови, більш точну кількість яких встановити не вдалося, від чого останній втратив свідомість, та спричинили потерпілому наступні тілесні ушкодження: закриту черепно-мозкову травму у виді струсу головного мозку, перелому кісток носа, гематом м`яких тканин носа та лівої щоки, на повіках обох очей з сукон`юнктивальними крововиливами, саден спинки носа, які відносяться до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я (за критерієм тривалості розладу здоров`я).

В цей час на місце події на автомобілі під`їхали працівники Подільського ВДСО УДСО при ГУ МВС України в м. Києві, які проїжджали поруч, після чого невстановлена особа чоловічої статі, матеріали, щодо якої виділені в окреме провадження, яка наносила тілесні ушкодження ОСОБА_9 , втекла з місця події, а ОСОБА_10 , діючи згідно власного умислу, зняв з плеча потерпілого ОСОБА_9 , який на той час лежав на землі та був непритомним, сумку «Cult», вартістю 175 грн., в якій знаходилися наступні речі:

- ніж для офіціанта, вартістю 42 грн. 68 коп.;

- дві лампочки торгової марки «ISKRA» у пакуваннях виробника, загальною вартістю 21 грн. 86 коп.;

- військовий квиток серії НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_9 , 1979 року народження, який матеріальної цінності не становить;

- паспорт громадянина України серії НОМЕР_2 , виданого Подільським РУ ГУ МВС України в м. Києві 05.06.2012, на ім`я ОСОБА_9 , 1979 року народження, який знаходиться в обкладинці, який матеріальної цінності не становить;

- пластикова картка ломбарду «Скарбниця», яка матеріальної цінності не становить;

- картка для виплат «Приват Банк» НОМЕР_3 , яка матеріальної цінності не становить;

- три запаковані пачки сигарет «LD», які матеріальної цінності не становлять;

- одна пачка сигарет «Rotmaans», яка матеріальної цінності не становить;

- одна розпакована пачка сигарет «Kiss» з однією сигаретою, яка матеріальної цінності не становить;

- три ключі на кільці, які матеріальної цінності не становлять;

- дезодорант-освіжувач для порожнини рота «Близ Фреш», який матеріальної цінності не має;

- два рахунки на сплату за послуги водопостачання та водовідведення, які матеріальної цінності не становлять;

- квитанція на здійснення валютно-обмінної операції, яка матеріальної цінності не становить;

- фіскальний чек від 28.04.2015 №, який матеріальної цінності не становить;

- резинка блакитного кольору, яка матеріальної цінності не становить;

- три зубочистки у прозорих пакуваннях, які матеріальної цінності не становлять;

- пластикова карта «Аптека низьких цін», яка матеріальної цінності не становить;

- пластикова карта білого кольору, яка матеріальної цінності не становить;

- сіль у паперовому пакуванні, яка матеріальної цінності не становить;

- карта активації «Freshtel», яка матеріальної цінності не становить;

- дві візитні картки, які матеріальної цінності не становлять.

Після цього ОСОБА_10 , заволодівши майном потерпілого ОСОБА_9 , з місця вчинення злочину зник та мав можливість розпорядитися викраденим майном, чим завдав потерпілому матеріальну шкоду на загальну суму 239 грн. 54 коп.

На вказаний вирок суду прокурор у провадженні подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального правопорушення, доведеність вини обвинуваченого та кваліфікацію його дій, посилаючись на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, у зв`язку із застосуванням закону, який не підлягав застосуванню, та невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості, просить скасувати вирок суду в частині призначеного покарання та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_7 покарання за ч. 1 ст. 187 КК України у виді 5 років позбавлення волі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання дійшов помилкового висновку, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, оскільки злочин, вчинений обвинуваченим відноситься до тяжкихзлочинів, під час вчинення якого він вступив у попередню змову на заподіяння потерпілому ОСОБА_9 тілесних ушкоджень, а застосоване насильство і заподіяні тілесні ушкодження вирішив використати для заволодіння майном потерпілого. При цьому, обвинувачений свою вину у вчиненні інкримінованого злочину, як на стадії досудового розслідування, так і під час судового розгляду справи, не визнавав, що свідчить про його небажання стати на шлях виправлення.

Крім того, судом першої інстанції не наведено, а серед матеріалів кримінального провадження відсутні будь-які відомості, які обґрунтовано вказують на можливість виправлення ОСОБА_7 без ізоляції від суспільства.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримку доводів апеляційної скарги, а також обвинуваченого та його захисника, які категорично заперечували проти задоволення апеляційної скарги прокурора, провівши судові дебати, заслухавши останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга прокурора задоволенню не підлягає, з наступних підстав.

За приписами ч. 1 ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні нападу з метою заволодіння чужим майном, поєднаному із насильством, небезпечним для життя та здоров`я особи, яка зазнала нападу (розбою), є обґрунтованими, відповідають фактичним обставинам кримінального провадження і підтверджені дослідженими в судовому засіданні та наведеними у вироку доказами у їх сукупності, і в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються. Тому колегія суддів не перевіряє їх відповідно до вимог ч.1 ст. 404 КПК України.

Виходячи з визнаних судом доведеними фактичних обставин провадження, кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч. 1 ст. 187 КК України є правильною і також в апеляційній скарзі не заперечується.

Доводи апелянта про неправильне застосування судом до ОСОБА_7 вимог ст. 75 КК України та про призначення йому невиправдано м`якого покарання, колегія суддів вважаєнеобґрунтованими.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

При призначенні ОСОБА_7 покарання суд першої інстанції, відповідно до ст. 65 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, який відноситься до категорії тяжких злочинів, та його значну суспільну небезпеку, конкретні обставини кримінального провадження, а також дані про особу обвинуваченого, який раніше не судимий і негативної інформації щодо нього за місцем проживання не надходило, не перебуває на обліку у лікарів нарколога та психіатра, та на його утриманні перебуває неповнолітня дитина громадянки ОСОБА_11 , з якою він перебуває у фактичних шлюбних відносинах.
Пом`якшуючих покарання ОСОБА_7 обставин судом першої інстанції не було встановлено, враховуючи його відношення до інкримінованого йому злочину та часткове визнання ним своєї вини лише щодо викрадення майна потерпілого ОСОБА_9 і без застосування до останнього будь-якого насильства, а як обтяжуючу його покарання обставину місцевим судом правильно визнано вчинення ним злочину у стані алкогольного сп`яніння.
З урахуванням зазначеного колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до правильного висновку про необхідність призначити ОСОБА_7 покарання у виді позбавлення волі та визначив його розмір не в мінімальних межах, передбачених санкцією ч. 1 ст. 187 КК України.
У той же час, у відповідності до вимог ч. 2 ст. 50 КК України, покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Статтею 75 КК Українипередбачено, що якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п`яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Дійшовши висновку, що ОСОБА_7 може бути виправлений без ізоляції від суспільства, суд першої інстанції визнав за можливе звільнити його від відбування призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, з встановленням максимального іспитового строку, протягом якого буде здійснюватись контроль за його поведінкою.
З таким рішенням суду першої інстанції погоджується і колегія суддів, з урахуванням висловленої в суді першої інстанції думки потерпілого про призначення ОСОБА_7 покарання, не пов`язаного з позбавленням волі, та тих даних про особу ОСОБА_7 , які свідчать про те, що він раніше не судимий, займається суспільно-корисною працею, позитивно характеризується в суспільстві, побуті та за місцем роботи, та з урахуванням того, що близько 9 місяців ОСОБА_7 утримувався під вартою, що безумовно дало йому можливість відчути та зрозуміти наслідки його кримінально-караного діяння і вплинуло на його виправлення.
Зазначені обставини та дані про особу ОСОБА_7 колегія суддів вважає такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, а висновки суду першої інстанції про те, що обвинувачений може бути виправлений без ізоляції від суспільства, у зв`язку з цим, правильними.

Між тим, позиція апелянта про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання та безпідставне застосування до нього положень ст. 75 КК України мотивована лише неврахуванням судом першої інстанції ступеню тяжкості вчиненого обвинуваченим злочину та конкретних обставин його вчинення, які складають об`єктивну сторону інкримінованого ОСОБА_7 злочину, і його відношення до нього, та є необґрунтованою.
Зокрема, ті обставини, які вказують на те, що ОСОБА_7 вступивши у попередню змову з невстановленою слідством особою на заподіяння потерпілому тілесних ушкоджень, вирішив використати застосоване насильство і заподіяні тілесні ушкодження для заволодіння майном потерпілого і стали підставою для притягнення його до кримінальної відповідальності за ч. 1 ст. 187 КК України.

При цьому, посилання прокурора на те, що судом першої інстанції не враховано тяжкість вчиненого ОСОБА_7 злочину також є безпідставними та не ґрунтуються на матеріалах справи, оскільки суд першої інстанції зазначені дані врахував, надав їм правову оцінку і призначив обвинуваченому таке покарання, яке є необхідним для його виправлення та попередження нових злочинів.
Відношення ж обвинуваченого до інкримінованого йому злочину, визначене судом, всупереч доводів апеляційної скаргипрокурора, як часткове визнання своєї вини, що, як правильно вказано у вирокусуду першої інстанції, є позицією захисту ОСОБА_7 та не може бути поставлене йому у провину, не є підставами для призначення ОСОБА_7 більш суворого покарання і незастосування до нього положень ст. 75 КК України.
Таким чином, суд першої інстанції при призначенні ОСОБА_7 покарання дотримався вимог кримінального закону, врахував всі, передбачені ним обставини у їх сукупності.
Інших переконливих доводів, що заслуговували б на увагу і які свідчать про м`якість призначеного ОСОБА_7 покарання та необґрунтоване застосування до нього звільнення від відбування призначеного покарання з випробуванням, в апеляційній скарзі прокурора не приведено, а тому колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.
На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а:

апеляційну скаргу прокурора у провадженні залишити без задоволення, а вирок Подільського районного суду м. Києва від 25 грудня 2015 року відносно ОСОБА_7 без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

___________________ ___________________ __________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3