Апеляційний суд міста Києва
У Х В А Л А

І м е н е м У к р а ї н и

12 жовтня 2016 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду міста Києва у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

за участю секретаря ОСОБА_4 ,

прокурора ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження № 0007620 щодо

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,
уродженця м. Києва, громадянина України,

що зареєстрований та проживає за адресою:

АДРЕСА_1 , судимого:

1) вироком Мінського районного суду м. Києва від 13.03.2001 року

за ч.1 ст.2296 КК України 1960 року на 1 рік позбавлення волі

з відстрочкою виконання вироку на підставі ст.461 КК України 1960 року

на 1 рік зі сплатою штрафу в розмірі 10 неоподатковуваних

мінімумів доходів громадян;

2) вироком Мінського районного суду м. Києва від 22.10.2001 року

за ч.2 ст.309, ч.2 ст.185 КК України

на підставі ст.ст.42, 43 КК України 1960 року

на 4 роки 6 місяців позбавлення волі;

3) вироком Оболонського районного суду м. Києва від 11.07.2006 року

за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185, ч.2 ст.185, ч.3 ст.186 КК України

на підставі ст.ст.70, 71 КК України на 6 років позбавлення волі

з конфіскацією майна;

4) вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 08.05.2015 року за ч.2 ст.185 КК України на 3 роки позбавлення волі,

________________________________

Справа № 11-кп/796/1424/2016
Категорія: ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_8
Доповідач: ОСОБА_1
на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання

з випробуванням з іспитовим строком 2 роки,

який обвинувачується у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_9 на вирок Подільського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року,

у с т а н о в и л а :

Вироком Подільського районного суду м. Києва від 03.06.2016 року ОСОБА_7 визнаний винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України, і йому призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання частково приєднано невідбуте покарання за вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08.05.2015 року і за сукупністю вироків ОСОБА_7 призначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки 6 місяців.

Судом прийнято рішення щодо речових доказів та про відшкодування процесуальних витрат.

Захисник ОСОБА_9 в поданій в інтересах обвинуваченого апеляційній скарзі просить вирок суду першої інстанції скасувати і закрити кримінальне провадження.

Апеляційні вимоги обґрунтовує тим, що висновки суду про те, що ОСОБА_7 частково визнав вину, не відповідають дійсності, оскільки таких показань обвинувачений суду не давав, а показання на досудовому розслідуванні були надані під примусом працівників правоохоронного органу і є недопустимим доказом. Вважає, що суд безпідставно не взяв до уваги показання ОСОБА_7 , який взяв з прилавка мобільний телефон, оскільки гадав, що його хтось залишив, і бажав знайти власника. Подальша поведінка обвинуваченого, який, будучи зупинений свідком ОСОБА_10 , не намагався приховати телефон і одразу віддав їй, а так само не намагався втекти або чинити опір, на переконання захисника, свідчить про відсутність умислу на викрадення майна. Звертає увагу захисник і на протиріччя між показаннями свідка та потерпілої щодо місцезнаходження телефону, звідки його взяв обвинувачений і де зберігав при собі.

З огляду на висновок Верховного Суду України щодо відмежування крадіжки від знахідки, викладений у постанові від 11.12.2014 року № 5-23кс14, вважає, що в діях ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи обвинуваченого ОСОБА_7 і захисника ОСОБА_6 на підтримку апеляційної скарги; доводи прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги, вважаючи вирок суду першої інстанції законним, обґрунтованим і вмотивованим; провівши судові дебати, надавши обвинуваченому останнє слово, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що в їх задоволенні належить відмовити, з таких підстав.

Вироком суду визнано доведеним, що ОСОБА_7 вчинив закінчений замах на крадіжку майна ОСОБА_11 за наступних обставин.

14 жовтня 2015 року близько 16 години 45 хвилин ОСОБА_7 , знаходячись у приміщені супермаркету Рибалка Іграшки, розташованого за адресою: м. Київ, пр-т Свободи, 26-а, помітив, як ОСОБА_11 поклала на стіл свій мобільний телефон iPhone 4S.Реалізовуючи умисел на повторне таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_7 підійшов до столу, впевнився, що за його діями ніхто не спостерігає, взяв належний ОСОБА_11 мобільний телефон iPhone 4S вартістю 2 800 гривень і направився до виходу з магазину, вважаючи, що виконав всі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця. Але злочин не було закінчено з причин, які не залежали від його волі, оскільки ОСОБА_7 був затриманий відвідувачкою магазину, яка виявила у нього викрадене майно.

Висновки суду першої інстанції про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення за обставин, викладених у вироку, підтверджуються сукупністю наведених у ньому доказів, яким суд дав належну оцінку, а саме, показаннями потерпілої ОСОБА_11 і свідка ОСОБА_10 про обставини вчинення ОСОБА_7 кримінального правопорушення і його припинення.

З цих доказів випливає, що коли ОСОБА_11 показувала товар відвідувачу магазину, ОСОБА_7 перехилився через прилавок і непомітно для потерпілої взяв належний їй мобільний телефон, який знаходився за кавовою машиною, після чого направився до виходу. Однак такі дії були викриті ОСОБА_10 подругою ОСОБА_11 , яка чекала, поки потерпіла зачинить магазин, і знаходилася біля вхідних дверей позаду обвинуваченого, а тому була ним не помічена. Одразу після цього ОСОБА_10 закричала, підбігла до дверей, притримуючи їх, і покликала свого чоловіка. В подальшому ОСОБА_7 віддав ОСОБА_10 телефон і було викликано працівників поліції.

Ці показання суд обґрунтовано поклав в основу обвинувального вироку, оскільки вони логічні, послідовні, об`єктивно узгоджуються між собою, і суперечностей між ними, як про це зазначає захисник в апеляційній скарзі, колегія суддів не вбачає. На користь висновку про правдивість показань ОСОБА_11 і ОСОБА_10 свідчить те, що вони не були знайомі з обвинуваченим, отже, не мали підстав його обмовляти.

Вартість мобільного телефону iPhone 4S у стані на дату викрадення підтверджено висновком судової товарознавчої експертизи № 360тв від 26.10.2015 року і становить 2 800 гривень.

Показання обвинуваченого про відсутність у нього умислу на викрадення майна, оскільки він взяв мобільний телефон, який лежав на вітрині, вважаючи, що його хтось забув, і хотів знайти власника за останніми номерами, щоб повернути, суд першої інстанції правильно відкинув, розцінивши як намагання уникнути відповідальності, про що у вироку наведено належне мотивування.

Також колегія суддів зауважує, що за показаннями потерпілої і свідка телефон не знаходився в зоні вільного доступу, оскільки ОСОБА_11 поклала його за кавовою машиною, а не на вітрину, і для того, щоб його взяти, ОСОБА_7 перехилився через прилавок. Повідомили потерпіла та свідок і про те, що обвинувачений просив не викликати поліцію, обіцяючи подарунок. При цьому дії ОСОБА_11 і ОСОБА_10 не давали ОСОБА_7 можливості як залишити телефон у себе, так і піти з місця вчинення злочину, адже ОСОБА_10 тримала двері за ручку, до неї приєдналась ОСОБА_11 , і свідок покликала свого чоловіка, який знаходився зовні магазину біля вхідних дверей, де очікував до прибуття працівників поліції.

А тому твердження захисника, що поведінка обвинуваченого свідчить про відсутність у нього умислу на викрадення майна, є непереконливими.

Враховуючи те, що мобільний телефон, який намагався викрасти ОСОБА_7 , не вибув з володіння потерпілої і не опинився з будь-яких причин у неналежному, але відомому їй місці, посилання в апеляційній скарзі на те, що телефон є знахідкою, безпідставні.

Дійсно, суд у вироку помилково зазначив, що ОСОБА_7 частково визнав вину у вчиненні кримінального правопорушення. Однак з огляду на те, що зміст викладених у ньому показань обвинуваченого стороною захисту не заперечується, і надалі в цьому ж абзаці зазначено про невизнання ОСОБА_7 своєї вини, ця описка не вплинула на законність та обґрунтованість вироку.

При цьому доводи про те, що суд всупереч вимогам ч.4 ст.95 КПК України обґрунтував свої висновки на показаннях, які безпосередньо не сприймав під час судового засідання, тобто показаннях ОСОБА_7 , наданих ним під час досудового розслідування, є надуманими, оскільки посилання у вироку на такий доказ відсутні.

Таким чином суд першої інстанції всебічно, повно й неупереджено дослідив всі обставини кримінального провадження, і навів у вироку сукупність доказів на підтвердження встановлених обставин, якими повністю доведено винуватість ОСОБА_7 у вчиненні кримінального правопорушення, і які з точки зору достатності та взаємозв`язку правильно покладено в обґрунтування висновків, у тому числі щодо правової кваліфікації дій обвинуваченого за ч.2 ст.15, ч.2 ст.185 КК України закінчений замах на таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинене повторно, оскільки він виконав усі дії, які вважав необхідними для доведення злочину до кінця, але злочин не було закінчено з причин, що не залежали від його волі.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які б тягли зміну або скасування вироку, колегією суддів не встановлено.

Призначаючи ОСОБА_7 покарання, суд відповідно до вимог ст.65 КК України врахував, що він вчинив злочин середньої тяжкості, особу винного, який неодноразово судимий, обставину, що пом`якшує показання наявність тяжкого захворювання, обставину, що його обтяжує, рецидив злочинів, і правильно призначив покарання у виді позбавлення волі в межах, установлених у санкції частини статті закону України про кримінальну відповідальність.

Вірно судом застосовано і положення ст.71 КК України при призначенні покарання за сукупністю вироків, оскільки ОСОБА_7 , який був звільнений від відбування покарання з випробуванням, вчинив злочин під час іспитового строку.

Отже, підстав для задоволення апеляційної скарги захисника колегія суддів не вбачає.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Подільського районного суду м. Києва від 3 червня 2016 року щодо ОСОБА_7 залишити без змін, а апеляційну скаргу захисника ОСОБА_9 без задоволення.

Ухвала суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення.

На ухвалу суду апеляційної інстанції може бути подана касаційна скарга до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3