Ухвала іменем україни 19 травня 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000004 за касаційною скаргою захисника ОСОБА_5 на вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 10 листопада 2015 року щодо
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Бердичів,Житомирської області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
який визнаний винуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбачених ч. 2 ст. 397 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_5 ,
представника потерпілих ОСОБА_8 ,
засудженого ОСОБА_6 ,
встановив:

у касаційній скарзі захисник ОСОБА_5 просить судові рішення щодо ОСОБА_6 скасувати, а провадження закрити з підстав неправильного застосування кримінального закону, істотного порушення кримінального процесуального закону. На обґрунтування своїх вимог указує, що сторона обвинувачення не висунула ОСОБА_6 конкретне обвинувачення, а в діях останнього відсутній склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 397 КК України, оскільки він не вчиняв активних дій на вчинення перешкод до надання захисниками правової допомоги, не мав прямого умислу на вчинення злочину, за який його засуджено і від його дій не настало негативних наслідків.

На касаційну скаргу захисника надійшло заперечення від адвоката ОСОБА_8 - представника потерпілих ОСОБА_9 і ОСОБА_10 .

Вироком Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2015 року ОСОБА_6 визнано винуватими у пред`явленому обвинуваченні та засуджено за ч. 2 ст. 397 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 300 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, що становить 5100 грн., з позбавленням право обіймати посади, пов`язані з виконанням організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Чернігівської області від 10 листопада 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, захисника та засудженого, які наполягали на задоволенні касаційної скарги, прокурора та представника потерпілих, які не підтримали касаційну скаргу та просили залишити її без задоволення, а оскаржувані судові рішення без зміни, перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

За вироком суду ОСОБА_6 , який із 23 серпня 2012 року працював начальником Менської виправної колонії управління Державної пенітенціарної служби України в Чернігівській області (№91) (далі- Менська виправна колонія), яка розташована у Чернігівській області Менському районі смт Макошино провул. Леніна 5, був представником влади та службовою особою, зобов`язаною відповідно до п. 4 своїх функціональних обов`язків, передбачених Посадовою інструкцією начальника колонії, організовувати та забезпечувати роботу установи згідно з чинним законодавством, відповідно до п. 47 «Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарання» затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарання» № 275 від 25 грудня 2003 року уповноважений в наданні дозволів на побачення із засудженим, визнано винуватим у вчиненні перешкод до здійснення правомірної діяльності захисників за таких обставин.
Засуджений ОСОБА_11 , який відбував покарання у Менській виправній колонії, у зв`язку з погіршенням стану здоров`я та необхідністю лікування, 20 січня 2013 року був переведений з цієї установи в Універсальну медичну клініку «Оберіг», за адресою м. Київ вул. Зоологічна, 3-в.
21 січня 2013 року близько 08:00 год. у Менську виправну колонію до ОСОБА_6 прибула ОСОБА_9 , яка є дружиною ОСОБА_11 і була на той час його захисником із кола близьких родичів. ОСОБА_9 вручила ОСОБА_6 2 заяви - клопотання про надання їй як захиснику, а також адвокату ОСОБА_10 , який теж був захисником засудженого, можливість без обмеження тривалості та часу відвідувати ОСОБА_11 у медичній клініці та мати з ним там побачення, відповідно до ч. 2 ст. 8, ч. 3 ст.110 КВК України та п. 1 ч. 2 ст. 48 КПК України (редакції 1960 року). ОСОБА_6 умисно порушуючи вище вказані норми законодавства, а також п. 2 ч. 2 ст. 48 КПК України (редакції 1960 року), які відповідно - забезпечують право захисника на побачення із засудженим, гарантують право засудженим на правову допомогу та зобов`язують адміністрацію колонії надавати їм зустріч з адвокатом і захисником, відмовив захиснику ОСОБА_9 у наданні таких побачень із засудженим в медичній клініці. Не зважаючи на це, ОСОБА_9 продовжила наполягати надати їй та ОСОБА_10 побачення та в той же день ще тричі письмово звернулася до ОСОБА_6 з подібними вимогами. ОСОБА_6 , усвідомлюючи своє втручання в правомірну діяльність захисників, умисно відмовився задовольняти вказані звернення, обґрунтовуючи свою позицію відсутністю відповідних повноважень в охорони засудженого в лікарні. Про це ОСОБА_6 склав комісійний акт, в якому письмово виклав свою відмову в наданні побачень ОСОБА_9 із засудженим ОСОБА_11 та, приховуючи свої протиправні дії, не відобразив в цьому документі правового статусу ОСОБА_9 як захисника.
24 січня 2013 року на вказані заяви та звернення ОСОБА_6 надіслав ОСОБА_9 за №№ Л-8; Л-9; Я-11; Л-12, а ОСОБА_10 за № Ф-8 листи, в яких під виглядом заборони надання засудженим побачень за межам пенітенціарної установи ще раз відмовив кожному з них у наданні побачень із ОСОБА_11 у медичній клініці. В такий спосіб ОСОБА_6 позбавив можливості ОСОБА_9 і ОСОБА_10 відповідно до закону реалізовувати свої повноваження захисників в повному обсязі та вчинив перешкоди до здійснення їх правомірної діяльності.

Згідно з вимогами ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги та перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні перешкод до здійснення правомірної діяльності захисника чи представника особи по наданню правової допомоги, вчинене службовою особою з використанням службового становища, відповідає обставинам, з`ясованим судом, встановлених під час кримінального провадження, підтверджений перевіреними у судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованим.

Так, стверджуючи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, у касаційній скарзі захисник не заперечує, що на час вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 397 КК України, ОСОБА_6 був представником влади та службовою особою, зобов`язаною відповідно до п. 4 своїх функціональних обов`язків, передбачених Посадовою інструкцією начальника колонії, організовувати та забезпечувати роботу установи згідно з чинним законодавством, згідно з п. 47 «Правил внутрішнього розпорядку установ виконання покарання», затверджених наказом Державного департаменту України з питань виконання покарання» № 275 від 25 грудня 2003 року уповноважений в наданні дозволів на побачення із засудженим.
Одночасно не оспорюються захисником і ті обставини, що ОСОБА_9 і ОСОБА_10 мали статус захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_6 знав про їх статус та про гарантоване їм право на безперешкодне та необмежене у часі право на спілкування з підзахисним, а при заявлені захисниками клопотання про надання побачень із підзахисним відмовив у задоволенні таких клопотань. Беззаперечними є і ті обставини, що на час подання захисниками ОСОБА_9 і ОСОБА_10 клопотання про надання побачення з підзахисним ОСОБА_11 щодо останнього у судових інстанціях розглядалися: касаційні скарги засудженого ОСОБА_12 , захисників засудженого ОСОБА_11 ОСОБА_13 , ОСОБА_10 , ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_14 , що діє в інтересах засудженого ОСОБА_15 на вирок Печерського районного суду м. Києва від 17 серпня 2012 року та ухвалу Апеляційного суду міста Києва від 22 листопада 2012 року щодо ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_15 ; скарга ОСОБА_11 та його захисника адвоката ОСОБА_10 на постанову слідчого в особливо важливих справах Генеральної прокуратури України від 04 січня 2013 року про закриття кримінального провадження за відсутністю складу кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 366, ч. 3 ст. 371, ч. 2 ст. 374, ч. 2 ст. 375 КК України, яка була призначена до розгляду на 23 січня 2013 року; при цьому адвокат ОСОБА_10 був захисником ОСОБА_11 у справі щодо представництва інтересів останнього в Європейському суді з прав людини.
Згідно з статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожний обвинувачений у вчиненні кримінального правопорушення має щонайменше право використовувати юридичну допомогу захисника.
Стаття 59 Конституції України передбачає, що кожен має право на правову допомогу і є вільним у виборі захисника своїх прав.
Статтею 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до частини 1 статті 287 Цивільного кодексу України фізична особа, яка перебуває на стаціонарному лікуванні у закладі охорони здоров`я має право на допуск до неї інших медичних працівників, членів сім`ї, опікуна, піклувальника, нотаріуса та адвоката.
Частиною 1 статті 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» встановлено, що під час здійснення адвокатської діяльності адвокат має право вчиняти будь-які дії, не заборонені законом, правилами адвокатської етики та договором про надання правової допомоги, необхідні для належного виконання договору про надання правової допомоги.
Частиною 2 статті 8 Кримінально-виконавчого кодексу України засудженому гарантовано право на правову допомогу. Для одержання правової допомоги засуджені можуть користуватися послугами адвокатів або інших фахівців у галузі права, які за законом мають право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи.
Статтями 42 та 43, частиною 5 статті 46 Кримінального процесуального кодексу України, частиною 3 статті 110 Кримінально-виконавчого кодексу України встановлено безперешкодне та необмежене у часі право захисника на спілкування з підзахисним.
Будь-яких обмежень права засудженого на правову допомогу чинне законодавство не містить, при цьому забороняється будь-які втручання і створення перешкод здійсненню захисниками своєї діяльності, які можуть, окрім іншого, позбавити їх можливості реалізувати свої повноваження в повному обсязі.

ОСОБА_6 свідомо умисно відмовив захисникам ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у задоволенні клопотання про надання побачень із підзахисним ОСОБА_11 , позбавивши їх можливості реалізувати свої повноваження як захисників.
За встановлених судом фактичних обставин, дії ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 397 КК України кваліфіковано правильно.

При цьому є голослівними твердження захисника про істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Обвинувальний акт відповідає вимогам ст. 291 КПК України, оскільки містить, окрім іншого, фактичні обставини кримінального правопорушення, які прокурор вважав встановленими, правову кваліфікацію кримінального правопорушення з посиланням на положення закону і статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність та формулювання обвинувачення.
Твердження захисника ОСОБА_5 про те, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_6 взагалі не містить такого розділу, як «формулювання обвинувачення», що має слідувати за правовою кваліфікацією кримінального обвинувачення», надумані, оскільки ст. 291 КПК України не передбачено, що обвинувальний акт має складатися з розділів. При цьому голослівними є твердження захисника про неконкретність формулювання обвинувачення, викладеного в обвинувальному акті, оскільки в цьому документі міститься конкретний опис поведінки ОСОБА_6 й інших юридичних фактів, які процесуально доведені та мають кримінально-правове значення й у системному поєднанні утворюють фактичний склад злочину, передбачений ч. 2 ст. 397 КК України.

У касаційній скарзі захисника не наведено доводів щодо порушень вимог кримінального процесуального закону, які б були безумовною підставою для скасування оскаржуваних судових рішень.

Призначаючи покарання, суд указав про врахування ступеню тяжкості вчиненого ОСОБА_6 злочину, даних про його особу, пом`якшуючих покарання обставини, позитивну характеристику за місцем роботи, вчинення злочину вперше.

Призначене ОСОБА_6 покарання є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів як ним, так і іншими особами.

З огляду на викладене, підстав для задоволення касаційної скарги не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

вирок Сосницького районного суду Чернігівської області від 10 вересня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Чернігівської області від 10 листопада 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника ОСОБА_5 без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

______________________ __________________ _______________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3