Справа № 428/9565/16-к
Провадження № 11-сс/782/208/2016
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 вересня 2016 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Луганської області у складі:

головуючого - ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3

за участю секретаря - ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

захисників: ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Сєвєродонецьку

апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Луганської області ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8

на ухвалу слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області ОСОБА_9 від 09 вересня 2016 року, якою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянину України, одруженому, уродженцю м.Луганськ, зареєстрованому за адресою: АДРЕСА_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів,

В С Т А Н О В И Л А:

Відповідно до клопотання, у березні-квітні 2014 року на території м.Свердловськ Луганської області створено не передбачене законом збройне формування під назвою «РИМ», діяльність якого спрямовано на заволодіння окремими територіями та їх утримання, збройне протистояння Збройним силам України, правоохоронним органам, знищення їх живої сили і матеріальних засобів, а також скоєння тяжких і особливо тяжких кримінальних правопорушень, у тому числі із використанням вогнепальної зброї, вибухових речовин та іншого озброєння.
У липні 2014 року (більш точну дату встановити не виявилось можливим) до не передбаченого законом збройного формування «РИМ», під керівництвом ОСОБА_11 (позивний « ОСОБА_12 »), діючого па території м.Свердловськ Луганської області, на добровільній основі увійшов ОСОБА_10 . ІНФОРМАЦІЯ_1 , який мав умисел брати участь в діяльності даного збройного формування.
Реалізуючи вказаний умисел, ОСОБА_10 в липні 2014 року встановив контакт з лідером незаконного збройного формування «РИМ», які дислокуються у м.Свердловськ Луганської області, громадянином ОСОБА_11 .
У подальшому ОСОБА_10 був призначений ОСОБА_11 на посаду «заступника військового коменданта м.Свердловська з економічно-господарської діяльності». До сфери його компетенції входило забезпечення незаконного збройного формування матеріальними засобами, заробітною платнею.
Крім того, ОСОБА_10 здійснював безпосереднє керівництво так званою «Свердловською митницею», що підпорядковувалась на той час НЗФ «РИМ», фактично організовував та координував діяльність злочинних угруповань, які здійснювали контрабандне переміщення товарів через контрольований незаконними збройними формуваннями пункт пропуску «Червонопартизанськ».
Також ОСОБА_10 займався легалізацією автотранспортних засобів, які викрадені на непідконтрольній українській владі території, з метою фінансового забезпечення незаконного збройного формування бойовиків, які дислокуються у м.Свердловську.
Вказану посаду ОСОБА_10 обіймав до червня 2015 року, після чого виїхав на територію Російської Федерації.
В ухвалі слідчий суддя зазначив, що з урахуванням представлених доказів, а саме:
протокола огляду Інтернет-сайту. на якому містяться світлини, що підтверджують зв`язок ОСОБА_10 з ОСОБА_11 ,
протокола за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 14 липня 2015 року стосовно абонента ОСОБА_10 , в якому відображена його діяльність стосовно легалізації автотранспортних засобів, які викрадені на непідконтрольній українській владі території,
протокола за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 10 липня 2015 року стосовно абонента ОСОБА_10 , в якому відображено його спілкування з ОСОБА_11 та іншими членами незаконних збройних формувань,
протокола огляду відеозапису телепередачі під назвою « ІНФОРМАЦІЯ_2 », у ефірі якого брали участь ОСОБА_10 разом з ОСОБА_11 ,
протокола обшуку від 09 вересня 2015 року за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого було вилучено підроблені документи на викрадені ОСОБА_10 автомобілі на непідконтрольній українській владі території,
протокола допиту свідка ОСОБА_13 , з якого слідує, що ОСОБА_10 брав участь у незаконних збройних формуваннях, що діють на території м.Свердловськ Луганської області, у розграбуванні заводу «Інтерсплав», а також впливав на рух через державний кордон України з РФ на ділянці, що не контролюється Українською владою. Крім того, ОСОБА_10 , який користувався номером мобільного телефону НОМЕР_1 , звернувся до свідка з проханням, щоб останній виготовив підроблені автомобільні номери та паспорти для автомобілів,
показів свідка ОСОБА_14 у судовому засіданні про те, що до 2015 року він мешкав в м.Свердловськ, знав про існування підрозділу «Рим», командиром якого був ОСОБА_11 . Вони контролювали в тому числі кордон між Україною та Росією в пункту пропуску «Довжанський». У 2015 році він два рази проїжджав зазначений пункт пропуску на якому бачив ОСОБА_10 , який був у камуфльованому бушлаті, на рукаві якого шеврон з написом «Рим» та здійснював розпорядчі функції на пункту пропуску. Зброї у нього не бачив, однак ОСОБА_10 був оточений озброєними автоматами Калашникова людьми. Про ОСОБА_10 йому розповідав його знайомий ОСОБА_15 , а саме, що той є заступником ОСОБА_11 та здійснював безпосереднє керівництво зазначеним пунктом пропуску,
має місце наявність обґрунтованої підозри ОСОБА_10 у вчинені злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, за вчинення якого передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років, який відповідно до ст.12 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів.
Відповідно до ст.183 КПК України, до підозрюваного ОСОБА_10 може бути застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Крім того, згідно ч.5 ст.176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки та домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчинені злочинів, передбачених статтями 109 114-1, 258 258-5, 260 та 261 КК України.
У клопотанні слідчий посилається на ризики, передбачені п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме, що ОСОБА_10 може продовжувати свою злочинну діяльність, вчинить новий злочин, незаконно впливати на свідків та може переховуватися від органу досудового розслідування та/або суду.
Однак єдиним ризиком, який доведений у судовому засіданні є ризик того, що ОСОБА_10 може переховуватись від органів досудового розслідування чи суду, оскільки дійсно не мас на території України постійного місця проживання та тривалий час не мешкав в Україні, а отже у випадку не обрання йому запобіжного заходу може покинути територію України.
Ризики того, що ОСОБА_10 може продовжувати свою злочину діяльність чи незаконно вливати на свідка чи свідків, прокурором та слідчим у судовому засіданні не доведено.
Відповідно до ч.1 ст.178 КПК України, слідчий суддя також враховує тяжкість покарання, що загрожує підозрюваному ОСОБА_10 у разі визнання його винуватим у вчинені кримінального правопорушення, в якому він підозрюється.
З урахуванням зазначених обставин застосування до підозрюваного ОСОБА_10 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою є достатнім для забезпечення належної процесуальної поведінки та запобігання зазначеному ризику.
В апеляційних скаргах:
прокурор просить скасувати ухвалу слідчого судді від 09.09.2016 року, ухвалити нову ухвалу, якою повністю задовольнити клопотання слідчого СВ УСБУ в Луганській області та обрати стосовно підозрюваного ОСОБА_10 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів.

Не оспорюючи факту встановлення слідчим суддею обґрунтованої підозри та наявності ризику, передбаченого п.1 ч.1 ст.177 КПК України, вважає, що безпідставно не взято до уваги наявність ризиків, передбачених п.п.3, 5 ч.1 ст.177 КПК України.
Під час розгляду клопотання в судовому засіданні стороною обвинувачення було зазначені обґрунтування наведених ризиків, відповідно ст.177 КПК України.
Так, відповідно до матеріалів кримінального провадження №0000135 від 04.03.2015 року підозрюваний ОСОБА_10 зареєстрований на тимчасово не підконтрольній Українській владі території, а саме: АДРЕСА_1 . Довідка про взяття на облік як внутрішньо переміщеної особи відсутня. Підозрюваний має нерухомість, а також стійкі соціальні зв`язки на тимчасово окупованій території України.
Крім цього, слідчим суддею не було взято до уваги той факт, що при обранні запобіжного заходу 09.09.2016 року під час допиту свідка ОСОБА_14 , останній зазначив, що перебуваючи у статусі свідка в рамках даного провадження, він боїться за своє життя та здоров`я, та життя і здоров`я своїх рідних.
В клопотанні обґрунтовано зазначено, що на даний час діяльність не передбаченого законом збройного формування під назвою «РИМ», у діяльності якого брав активну участь підозрюваний ОСОБА_10 , не припинена.
Таким чином, враховуючи те, що підозрюваний ОСОБА_10 не має постійного місця проживання, а також місця реєстрації на території, підконтрольній органам державної влади України, останній був призначений на посаду «заступника військового коменданта м.Свердловськ з економічно-господарської діяльності» та підтримував особисті контакти з керівником не передбаченого законом збройного формування під назвою «РИМ» ОСОБА_11 , що в свою чергу свідчить про те, що перебуваючи на свободі підозрюваний може продовжити свою злочинну діяльність, заявлені ризики, передбачені п.п.1, 3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, продовжують існувати, а перелічені вище обставини фактично їх доповнюють.
Крім того, згідно ч.5 ст.176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки та домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчинені злочинів, передбачених статтями 109 114-1, 258 258-5, 260, 261 КК України.
Враховуючи вищезазначене, вважає, що ухвала слідчого судді від 09.09.2016 року про часткове задоволення клопотання про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою стосовно ОСОБА_10 є не обґрунтованою та не вмотивованою, та підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження;
захисники ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати ухвалу слідчого судді ОСОБА_9 від 09.09.2016 року як незаконну, у зв`язку з порушеннями вимог кримінального і кримінально-процесуального закону та відмовити слідчому у задоволенні клопотання.

Вважають, що надані стороною обвинувачення докази, не доводять (не підтверджують) факт вчинення підозрюваним цілеспрямованих та умисних дій об`єктивна сторона яких зазначена у диспозиції ст.260 КК України. Тобто вказані докази не доводять наявність обґрунтованої підозри вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, а також існування хоча б одного ризику, передбаченого кримінально-процесуальним законом.

Згідно з роз`ясненням, яке викладено в п.1 листа ВССУ від 04.04.2013 року, вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу при розгляді відповідних клопотань, слідчий суддя щоразу зобов`язаний:

здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону;

враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст.5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (Конвенція), а тому можуть бути застосовані з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ).

Виходячи із суті зазначеного роз`яснення, а також, враховуючи, що:

виключною (єдиною) метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків (п.9 листа ВССУ від 04.04.2013 року, ст.177 КПК України),

кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини (ч.5 ст.9 КПК України),

вважають, що апеляційна скарга, як і клопотання слідчого, має бути розглянута виходячи з мети застосування запобіжного заходу, а також з врахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини.

Частина оскаржуваної ухвали, в якій йде мова про докази, що підтверджують наявність обґрунтованої підозри, є нічім іншим, ніж дослівним цитуванням (переписуванням) відповідної частини клопотання слідчого.

Тобто слідчий суддя, переписавши в ухвалу відповідну частину клопотання слідчого, без власного аналізу, правової оцінки та будь-якого висновку, зазначив, що «має місце наявність обґрунтованої підозри» та поставив крапку.

Докази, які написані слідчим у клопотанні та переписані слідчим суддею в ухвалі не свідчать і не можуть апріорі свідчити про наявність обґрунтованої підозри, але, при умові, якщо розуміти, які дії утворюють об`єктивну сторону складу злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України.

Як вбачається з письмового повідомлення про зміну підозри від 02.09.2016 року, сутність кримінального правопорушення, вчиненого, на думку слідчого, ОСОБА_10 полягає (виражається) в участі у діяльності не передбаченого законом збройного формування «РИМ».

При цьому, як на докази такої участі сторона обвинувачення, а також слідчий суддя послалися, крім іншого на протокол огляду інтернет-сайту, на якому містяться світлини, що підтверджують зв`язок ОСОБА_16 з ОСОБА_11 .

З клопотання слідчого та ухвали слідчого судді незрозуміло, про який саме зв`язок йде мова та яким чином «зв`язок» може свідчити та фактично свідчить про «участь», а не про щось інше.

Звертають увагу, що «зв`язок» не є формою вираження злочину, передбаченого диспозицією ч.2 ст.260 КК України, а тому сам по собі факт «зв`язку» не є свідченням наявності об`єктивної сторони вказаного злочину.

Слідчий, прокурор та слідчий суддя безпідставно ототожнили (або переплутали або не розібрались) «зв`язок» з «участю», а тому, як наслідок, безпідставно зробили висновок про те, що зв`язок є формою вираження злочину, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, а отже, свідчить і про наявність обґрунтованої підозри.

Викладене вище відноситься і до інших доказів, посиланням на які мотивовані, як клопотання, так і ухвала слідчого судді.

Так, як на доказ обґрунтованості підозри, слідчий та слідчий суддя послалися на протокол НСРД зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, в якому відображено спілкування ОСОБА_16 з ОСОБА_11 .

Таким чином, сам по собі факт спілкування не є свідченням про «участь» підозрюваного у діяльності не передбачених законом збройних формувань; не є формою вираження злочину, передбаченого диспозицією ч.2 ст.260 КК України, а тому сам по собі факт спілкування не є свідченням наявності об`єктивної сторони вказаного злочину у діяннях ОСОБА_16 .

Тобто факт спілкування не є свідченням факту участі, у всякому випадку у підозрі не розкрита саме участь ОСОБА_16 , а ототожнення «спілкування» з «участю» є неправомірним.

Стаття 5 Конвенції гарантує право на свободу та особисту недоторканність, а тому є ключовим елементом захисту прав особи.

Як зазначив ЄСПЛ у рішенні у справі «Де Вілде, Оомс і Версип проти Бельгії» (De Wilde, Ooms and Versyp v. Belgium) від 18 червня 1971 року, це право є найважливішим у «демократичному суспільстві» у розумінні Конвенції.

Особиста свобода є фундаментальною умовою, якою кожен повинен користуватися, і позбавлення якої дуже ймовірно матиме прямий і негативний вплив на користування багатьма іншими правами.

Звідси випливають основні принципи, які ЄСПЛ застосовує при розгляді справ за статтею 5, і насамперед принцип презумпції свободи. Особа не може бути позбавлена свободи, крім випадків, встановлених у пункті 1 статті 5, і як неодноразово зазначав ЄСПЛ, цей перелік винятків є вичерпним, а тому позбавлення свободи з підстав, які не охоплюються пунктом 1 статті 5, ведуть до порушення цієї статті Конвенції.

Щодо посилання національних судів у своїх судових рішеннях на положення національного законодавства, а саме ч.5 ст.176 КПК України, яка забороняє у справах про злочини, передбачені ст.260 КК України, застосовувати альтернативні запобіжні заходи, звертають увагу на практику ЄСПЛ.

Так, у справі «Луценко проти України» (Lutsenko v. Ukraine), заява №6492/11, рішення від 3 липня 2012 року, ЄСПЛ наголосив, що навіть законне позбавлення свободи може бути свавільним і, отже, порушувати Конвенцію.

У зв`язку з чим, на думку сторони захисту, та обставина, що слідчий суддя, як на підставу для відмови у застосуванні альтернативного запобіжного заходу послався на закон (ч.5 ст.176 КПК України), таке рішення, з урахуванням практики ЄСПЛ, - є свавільним, з огляду на наступне.

Наприклад, ЄСПЛ в п.27, 28 рішення у справі «Хайредінов проти України» від 14.10.2010 року, яке набуло статус остаточного 14.01.2011 року, висловив наступну правову позицію. Для того, щоб позбавлення свободи не вважалось свавільним, додержання національного закону при його застосуванні є недостатнім. Такий захід має бути необхідним за конкретних обставин (див. рішення у справі «Нештак проти Словаччини» (Nestak v. Slovakia), № 65559/01, пункт 74, від 27 лютого 2007 року).

Таким чином, Суд вважає, що тримання під вартою у відповідності до підпункту (c) пункту 1 статті 5 Конвенції має задовольняти вимогу пропорційності (див. рішення у справі «Ладент проти Польщі» (Ladent v. Poland), № 11036/03, пункт 55, ECHR 2008-... (витяги)). Наприклад, у справі «Амбрушкевич проти Польщі» (Ambruszkiewicz v. Poland) (№ 38797/03, пункти 2932, від 4 травня 2006 року) Суд розглядав питання, чи було взяття заявника під варту конче необхідним для забезпечення його присутності в суді та чи могли інші, менш суворі заходи бути достатніми для досягнення цієї цілі.

З огляду на зазначену практику ЄСПЛ, яка полягає, крім іншого, в тому, що для позбавлення особи волі дотримання тільки національного законодавства є недостатнім; вирішення питання про обрання запобіжного заходу має задовольняти вимогам адекватності, справедливості, рівності, співмірності (пропорційності) та доцільності.

Згідно з установленою практикою ЄСПЛ, національний суд, вирішуючи питання щодо обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, зобов`язаний розглянути питання щодо застосування альтернативного запобіжного заходу.

Зокрема, ЄСПЛ в п.62 рішення у справі «Боротюк проти України» від 16.12.2010 року, зазначив наступне: при цьому існує презумпція на користь звільнення з-під варти. Доводи «за» і «проти» такого звільнення не повинні бути «загальними й абстрактними» (див. рішення у справі «Смирнова проти Росії» (Smirnova v. Russia), заяви №№ 46133/99 і 48183/99, п. 63, ECHR 2003-IX (витяги)). У всіх випадках, коли ризику ухилення обвинуваченого від слідства можна запобігти за допомогою застави чи інших запобіжних заходів, обвинуваченого має бути звільнено і в таких випадках національні органи завжди мають належним чином досліджувати можливість застосування таких альтернативних запобіжних заходів (див. рішення від 23 вересня 2008 р. у справі «Вренчев проти Сербії» (Vrencev v. Serbia), заява № 2361/05, п. 76).

Передусім щодо існування ризику втечі, звертають увагу на те, що ЄСПЛ в рішенні по справі «Смирнови проти Росії» роз`яснив, що загроза втечі не може оцінюватися лише на підставі суворості можливого покарання; вона має оцінюватися з посиланням на ряд інших факторів, які можуть або підтвердити наявність загрози втечі, або зобразити її настільки незначною, що вона не може виправдати досудове тримання під вартою. У цьому контексті увагу слід звертати, зокрема, на характер відповідної особи, її моральність, її активи, зв`язок із державою, де вона підлягає кримінальному переслідуванню, та її міжнародні контакти (див. рішення у справі «W. проти Швейцарії» від 26 січня 1993 р.).

Питання, чи був той або інший період тримання під вартою розумним, не може оцінюватись абстрактно. Обгрунтованість тримання під вартою обвинуваченого має розглядатися відповідно до специфічних рис тримання під вартою. Тривале тримання під вартою може бути виправдане у конкретній справі лише тоді, коли є специфічні ознаки справжнього суспільного інтересу, який, незважаючи на презумпцію невинуватості, переважає принцип поваги до свободи особи (див. рішення у справі «W. Проти Швейцарії», цитоване вище, § 30).

Доводи, що свідчать за чи проти звільнення з-під варти, не можуть бути «загальними і абстрактними» (див. рішення у справі «Клот проти Бельгії» від 12 грудня 1991).

Аналогічну правову позицію Європейський суд з прав людини неодноразово висловлював і в інших своїх рішеннях, в тому числі і проти України.

Вважають, що в даній справі в порушення основних принципів, сформульованих Європейським судом з прав людини, наявність такого ризику, як загроза втечі, не мотивовано, не встановлено та не доведено.

З огляду на те, що: ОСОБА_10 на території самопроголошеної «ЛНР» знаходиться в розшуку та його самозваним МГБ «ЛНР» включено до так званого «розстрільного» списку; добровільно покинув територію, непідконтрольну українській владі та переїхав на постійне місце мешкання до своєї сім`ї, яка мешкає на території, підконтрольній українській владі, а саме у м.Києві, то висновок слідчого судді про наявність такого ризику, як загроза втечі, є надуманим виключно з тією метою, щоб мати бодай якісь підстави для задоволення клопотання слідчого.

Заслухавши суддю-доповідача, думку прокурора, який підтримав доводи своєї апеляційної скарги, підозрюваного ОСОБА_16 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , які просили задовольнити апеляційну скаргу захисників, пояснення слідчого ОСОБА_17 , який підтримав доводи клопотання, перевіривши матеріали судового провадження та доводи апеляційних скарг, провівши судові дебати, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційні скарги не підлягають задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ч.1, 2 ст.194 КПК України під час розгляду клопотання про застосування запобіжного заходу слідчий суддя, суд зобов`язаний встановити, чи доводять надані сторонами кримінального провадження докази обставини, які свідчать про:

1) наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення;

2) наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених статтею 177 цього Кодексу, і на які вказує слідчий, прокурор;

3) недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні.

Слідчий суддя зобов`язаний постановити ухвалу про відмову в застосуванні запобіжного заходу, якщо під час розгляду клопотання прокурор не доведе наявність всіх обставин, передбачених частиною першою цієї статті.

Колегія суддів вважає, що надані стороною обвинувачення та наведені в ухвалі слідчого судді докази, а саме:

протокол огляду Інтернет-сайту. на якому містяться світлини, що підтверджують зв`язок ОСОБА_10 з ОСОБА_11 ,
протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 14.07.2015 року стосовно абонента ОСОБА_10 , в якому відображена його діяльність стосовно легалізації автотранспортних засобів, які викрадені на непідконтрольній українській владі території,
протокол за результатами проведення негласної слідчої (розшукової) дії зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 10.07.2015 року стосовно абонента ОСОБА_10 , в якому відображено його спілкування з ОСОБА_11 та іншими членами незаконних збройних формувань,
протокол огляду відеозапису телепередачі під назвою «Время покажет 20.02.2015», у ефірі якого брали участь ОСОБА_10 разом з ОСОБА_11 ,
протокол обшуку від 09.09.2015 року за адресою: АДРЕСА_2 , в ході якого було вилучено підроблені документи на викрадені ОСОБА_10 автомобілі на непідконтрольній українській владі території,
протокол допиту свідка ОСОБА_13 , з якого слідує, що ОСОБА_10 брав участь у незаконних збройних формуваннях, що діють на території м.Свердловськ Луганської області, у розграбуванні заводу «Інтерсплав», а також впливав на рух через державний кордон України з РФ на ділянці, що не контролюється Українською владою. Крім того, ОСОБА_10 , який користувався номером мобільного телефону НОМЕР_1 , звернувся до нього з проханням, щоб останній виготовив підроблені автомобільні номери та паспорти для автомобілів,
покази свідка ОСОБА_14 у судовому засіданні про те, що до 2015 року він мешкав в м.Свердловськ, знав про існування підрозділу «Рим», командиром якого був ОСОБА_11 . Вони контролювали в тому числі кордон між Україною та Росією в пункту пропуску «Довжанський». У 2015 році він два рази проїжджав зазначений пункт пропуску на якому бачив ОСОБА_10 , який був у камуфльованому бушлаті, на рукаві якого шеврон з написом «Рим» та здійснював розпорядчі функції на пункту пропуску. Зброї у нього не бачив, однак ОСОБА_10 був оточений озброєними автоматами Калашникова людьми. Про ОСОБА_10 йому розповідав його знайомий ОСОБА_15 , а саме, що той є заступником ОСОБА_11 та здійснював безпосереднє керівництво зазначеним пунктом пропуску,
в своїй сукупності свідчать про наявність обґрунтованої підозри вчинення ОСОБА_10 кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, яке з об`єктивної сторони полягає в участі у діяльності не передбаченого законом збройного формування «РИМ».

Відповідно до ч.5 ст.9 КПК Україн кримінальне процесуальне законодавство України застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.

Згідно ст.183 КПК України, до підозрюваного ОСОБА_10 може бути застосовано запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Відповідно ч.5 ст.176 КПК України запобіжні заходи у вигляді особистого зобов`язання, особистої поруки та домашнього арешту, застави не можуть бути застосовані до осіб, які підозрюються або обвинувачуються у вчинені злочинів, передбачених статтями 109 114-1, 258 258-5, 260, 261 Кримінального кодексу України.
При обранні міри запобіжного заходу слідчий суддя відповідно до вимог ст.178 КПК України обґрунтовано врахував, що згідно ст.12 КК України кримінальне правопорушення за ч.2 ст.260 КК України відноситься до категорії тяжких злочинів, за його вчинення передбачено покарання у вигляді позбавлення волі на строк від 3 до 8 років.
Б ОСОБА_18 не має постійного місця проживання, а також місця реєстрації на території підконтрольній органам державної влади України, має нерухомість та стійкі соціальні зв`язки на тимчасово окупованій території України, а отже слідчий суддя прийшов до обґрунтованого висновку, що існує ризик, що ОСОБА_10 може переховуватись від органів досудового розслідування чи суду.
На підставі викладеного, колегія суддів вважає, що при обранні ОСОБА_10 запобіжного заходу слідчий суддя в повній мірі врахував як практику Європейського суду з прав людини так і вимоги національного законодавства України, оскільки запобіжний захід у вигляді тримання під вартою в повній мірі відповідає вимогам адекватності, справедливості, співмірності (пропорційності) та доцільності для забезпечення належної процесуальної поведінки підозрюваного, а менш м`які запобіжні заходи не зможуть запобігти ризику, передбаченому п.1 ч.1 ст.177 КПК України.

Прокурором не наведено переконливих доказів, які підтверджують, що наявні ризики, передбачені п.п.3, 5 ч.1 ст.177 КПК України, а саме незаконно впливати на свідків у кримінальному провадженні та продовжити злочину діяльність, а тому відсутні підстави для задоволення апеляційної скарги прокурора.
Керуючись ст.ст.177-178, 183, 405, 407, 418, 419, 422 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Ухвалу слідчого судді Сєвєродонецького міського суду Луганської області ОСОБА_9 від 09 вересня 2016 року, якою ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , підозрюваному у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.260 КК України, обрано міру запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою строком на 60 днів, залишити без змін, а апеляційні скарги прокурора відділу прокуратури Луганської області ОСОБА_5 , захисників ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без задоволення.

Ухвала є остаточною і оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Головуючий -

Судді: