Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
09 серпня 2016 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області у складі :
Головуючого: ОСОБА_1
Суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
Секретаря судового засідання: ОСОБА_4
З участю прокурора: ОСОБА_5
Обвинуваченого: ОСОБА_6
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі засідань апеляційного суду кримінальне провадження №0000141 за апеляційною скаргою прокурора ОСОБА_7 на вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 30.06.2015 року по обвинуваченню ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Дубровиця Рівненської області, проживаючого по АДРЕСА_1 , громадянина України, раніше судимого Дубровицьким районним судом Рівненської області за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді 150 год. громадських робіт, за ч.2 ст.389 КК України,
ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_6 , будучи засудженим вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19.12.2014 року за ч.1 ст.190 КК України на 150 год. громадських робіт, перебував з 23 січня 2015 року на обліку в кримінально-виконавчій інспекції Дубровицького району.
На виконання вироку суду ОСОБА_6 , 16 лютого 2015року відповідно вимог ст.37 КВК України був ознайомленим з порядком та умовами відбування покарання у виді громадських робіт та попереджений про кримінальну відповідальність за ч.2 ст.389 КК України за ухилення від відбування покарання.
Для відбуття покарання ОСОБА_6 був направлений до комунальної служби м.Дубровиця Рівненської області, де згідно розпорядження № 001 від 16 лютого 2015 року та переліку об`єктів на яких відбувають покарання особи, засуджені до громадських робіт на 2015 рік, повинен був відбувати призначене покарання.
З 17 лютого 2015 року ОСОБА_6 розпочав виконувати громадські роботи, проте у подальшому, згідно з відомостями комунальної служби міста Дубровицької міської ради, з 23 лютого 2015 року по 27 лютого 2015 року та 02 березня 2015 року на виконання громадських робіт не з`явився без поважних причин, що підтверджується інформацією про кількість відпрацьованих годин, а також табелем виходу на роботу. Крім того 2 березня 2015 року засуджений без поважних причин не з`явився для реєстрації в КВІ.
03 березня 2015 року ОСОБА_6 до виконання громадських робіт не приступив, у зв`язку з чим до нього було застосовано застереження у виді письмового попередження про наслідки порушення умов та порядку відбування покарання, однак на попередження він не реагував і для відбування покарання не з`являвся. 4 березня 2015 року ОСОБА_6 був повторно попереджений на підставі п.3 ст.40 КВК України про недопустимість порушення порядку та умов відбування покарання та про кримінальну відповідальність, передбачену ч.2 ст.389 КК України. Проте, з 10 березня 2015 року по 20 березня 2015 року, з 23 березня 2015 року по 27 березня 2015 року, з 30 березня 2015 року по 03 квітня 2015 року, з 06 квітня 2015 року по 10 квітня 2015 року включно умисно продовжував ухилятися під відбування призначеного за вироком суду покарання.
Загальна кількість не відпрацьованого ОСОБА_6 часу становить 122 години громадських робіт.
В судовому засіданні обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у вчиненні злочину за ч.2 ст.389 КК України визнав в повному обсязі, погодився із усіма обставинами та кваліфікацією вчинених ним діянь, щиро розкаюється і просить вирок суду першої інстанції залишити без зміни.

Винність ОСОБА_6 у вчиненні злочину за ч.2 ст.389 КК України, тобто в ухиленні від відбування громадських робіт будучи засудженим до цього покарання, за викладених у вироку обставин, підтверджується розглянутими в судовому засіданні доказами, відповідають фактичним обставинам справи і в апеляційній скарзі не оспорюються.
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку про доведеність винності обвинувачених у вчиненні інкримінованому злочині і вважає кваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_6 ч.2 ст.389 КК України та як ухилення від відбування громадських робіт особою, засудженою до цього покарання вважає правильною.

За вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2015 року ОСОБА_6 визнаний винним та засуджений за ч.2 ст.389 КК України на 1 рік обмеження волі. На підставі ст.ст.71, 72 КК України повністю приєднано невідбуту частину покарання за вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року, остаточно призначено ОСОБА_6 покарання у виді 1 року 15 днів обмеження волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2-3 ст.76 цього Кодексу.
Судом вирішено питання стосовно речових доказів по справі.
В апеляційній скарзі прокурор ОСОБА_7 вважає вирок суду таким, що підлягає скасуванню через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність з постановленням нового вироку через неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання. В обґрунтування зазначив, що суд першої інстанції, звільняючи ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України належним чином не обґрунтував можливість його виправлення без відбування покарання реально. Доводить, що судом було безпідставно визнано обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, його щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину.
Просить вирок в частині призначеного покарання скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.389 КК України у виді обмеження волі на строк 1 рік. На підставі ст.ст.71, 72 КК України призначити остаточне покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік 15 днів.
Ухвалений вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2015 року відносно ОСОБА_6 , підлягає скасуванню в частині призначеного покарання у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, незастосування судом закону, який підлягав застосуванню на підставі п.2 ч.1 ст.420 КПК України.

Згідно ст.414, ч.2 ст.420 КПК України невідповідним ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого визнається таке покарання, яке за своїм видом чи розміром є явно несправедливим через м`якість або через суворість.

Статтею 50 КК України передбачено, що покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів, як засудженими, так і іншими особами.

Тобто особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання необхідне та достатнє для її виправлення та яке б запобігало вчиненню нею інших злочинів. У даному кримінальному провадженні цих вимог закону суд першої інстанції не дотримався, на що обґрунтовано посилається в апеляційній скарзі прокурор.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження обвинувачений ОСОБА_6 раніше був засуджений вироком Дубровицького районного суду Рівненської області 19.12.2014 року за ч.1 ст.190 КК України до покарання у виді 150 годин громадських робіт.
За ухилення від покарання, не пов`язаного з позбавленням волі у виді громадських робіт вироком цього ж суду від 30 червня 2015 року обвинуваченого ОСОБА_6 засуджено за ч.2 ст.389 КК України на 1 рік обмеження волі. На підставі ст.71, 72 КК України повністю приєднано до призначено покарання, невідбуту частину покарання за вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року, та остаточно призначено 1 рік та 15 днів обмеження волі. На підставі ст.75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 1 рік та покладенням на нього обов`язків, передбачених п.п.2-3 ст.76 цього Кодексу.
Відповідно ст.75 КК України, при призначенні покарання у виді обмеження або позбавлення волі на строк не більше 5 років, суд може прийняти рішення про звільнення особи від відбування покарання з випробуванням, врахувавши при цьому тяжкість злочину, особу винного, інші обставини справи та коли дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання.
Разом з тим, суд не звернув уваги на точні положення закону, згідно з якими при ухваленні рішення про звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання на підставі ст.75 КК України, суд першої інстанції має належним чином досліджувати і оцінювати всі обставини, які мають значення для справи та враховувати, що положення ст.75 КК застосовуються лише у тому разі, коли для цього є умови і підстави, на які слід посилатись у вироку. Як убачається з оскаржуваного вироку суд не зазначив, які саме обставини справи та дані про особу обвинуваченого дали підстави для звільнення його від відбування покарання.
Поряд з. цим, ухвалюючи таке рішення суд першої інстанції не врахував те, що обвинувачений ОСОБА_6 раніше вчинив умисний корисливий злочин, за який йому було призначено майже мінімальне покарання, передбачене санкцією ч.1 ст.190 КК України. Проте, він умисно ухилився від відбування покарання у виді громадських робіт призначених попереднім вироком, що очевидно свідчило про його небажання стати на шлях виправлення, а тому мети покарання, передбаченої ст.50 КК України щодо виправлення засудженого та запобігання вчиненню ним нових злочинів не було досягнуто. Колегія суддів розцінює вказану обставину як ігнорування закону обвинуваченим та свідоме не бажання виконувати обов`язки, покладені на нього рішенням суду.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що звільнивши ОСОБА_6 від відбування покарання, місцевий суд неправильно застосував кримінальний закон, у зв`язку з чим вирок суду першої інстанції в частині призначення покарання підлягає скасуванню.
При призначенні покарання обвинуваченому ОСОБА_6 колегія суддів враховує ступінь тяжкості даного злочину, який відповідно до ст.12 КК України належить до злочинів невеликої тяжкості, обставини, які пом`якшують покарання, а саме щире каяття, повне визнання своєї вини, позитивну характеристику та відсутність обставин, які обтяжують покарання та вважає за необхідне обрати йому покарання в межах санкції ч.2 статті 389 КК України у вигляді обмеження волі, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та запобігання вчинення ним нових злочинів.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст.404, 407, 418, 419, п.2 ч.1 ст.420 КПК України, колегія суддів,

УХВАЛИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора ОСОБА_7 задовольнити.
Вирок Дубровицького районного суду Рівненської області від 30 червня 2015 року відносно ОСОБА_6 в частині призначеного покарання скасувати.
Призначити ОСОБА_6 покарання за ч.2 ст.389 КК України покарання 4 місяці арешту.
На підставі ч.1 ст.71, 72 КК України за сукупністю вироків частково приєднати не відбуту частину покарання за вироком Дубровицького районного суду Рівненської області від 19 грудня 2014 року з розрахунку: одному дню обмеження волі відповідає 8 годин громадських робіт, що становить 15 днів та остаточно призначити ОСОБА_6 покарання у виді 4 місяці і 15 днів арешту.
Звільнити ОСОБА_6 від відбуття покарання за відбутим строком покарання з 18 листопада 2015 року по 08 квітня 2016 року згідно довідки про звільнення з Катеринівської виправної колонії №46 серія РВ №07589 .
Запобіжний захід ОСОБА_6 обрати на взяття під варту в залі суду.
Вирок набирає законної сили з моменту її проголошення.
Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

Головуючий: ОСОБА_1
Судді: ОСОБА_2
ОСОБА_3