Апеляційний суд Рівненської області
___________________________________________________________
В И Р О К
Іменем України
11 квітня 2016 року м. Рівне
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Рівненської області в складі:

Суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3

секретаря судового засідання ОСОБА_4 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження № 0000049 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, з середньою освітою, непрацюючого, розлученого, раніше судимого 25 травня 2015 року Рівненським районним судом за ч. 1 ст. 185 КК України до 240 годин громадських робіт, обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 389 КК України, за участю учасників судового провадження: прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_5 , захисника - адвоката ОСОБА_7 , -

ВСТАНОВИЛА:
ОСОБА_5 , будучи засудженим вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 25 травня 2015 року за ч.1 ст. 185 КК України до покарання у виді 240 годин громадських робіт та ознайомленим з порядком і умовами відбування покарання з попередженням про кримінальну відповідальність за ухилення від його відбування, без поважних причин у період з 13 липня 2015 року по 17 вересня 2015 року не приступив до відпрацювання 240 годин громадських робіт в КП Костопільводоканал, ухилившись таким чином від відбування покарання.

Вироком Костопільського районного суду від 21 грудня 2015 року ОСОБА_5 засуджений за ч. 2 ст. 389 КК України на один рік обмеження волі.

Згідно положень ст.71 КК України, до призначеного покарання приєднано не відбуте покарання за попереднім вироком Рівненського районного суду від 25 травня 2015 року у виді 240 годин громадських робіт, що, відповідно до ст. 72 КК України, відповідає 30 дням обмеження волі, і призначено остаточне покарання один рік і тридцять днів обмеження волі.

На підставі ст.75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням іспитовим строком в один рік та покладенням обовязків, передбачених п. п. 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти про зміну місця проживання, роботи або навчання та періодично з`являтися для реєстрації.
У поданій на вирок суду апеляційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, не оспорюючи доведеності вини ОСОБА_5 у вчиненому та правильності кваліфікації його дій, покликається на безпідставність застосування щодо ОСОБА_5 положень ст. 75 КК України, оскільки, суд фактично звільнив його і від відбування покарання у вигляді громадських робіт, яке підлягало реальному виконанню, що суперечить меті призначення покарання, у звязку з чим просить скасувати вирок суду першої інстанції в частині призначеного покарання і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_5 покарання у виді арешту строком на один місяць. На підставі ст. 71 КК України, шляхом приєднання не відбутого покарання за попереднім вироком Рівненського районного суду від 25 травня 2015 року 240 годин громадських робіт, що, відповідно до ст. 72 КК України, відповідає 30 дням арешту, призначити остаточне покарання - два місяці арешту.

Іншими учасниками судового розгляду вирок в апеляційному порядку не оскаржено.

Заслухавши суддю-доповідача, доводи прокурора на підтримання апеляційної скарги, обвинуваченого ОСОБА_5 та його захисника-адвоката ОСОБА_7 , які просять залишити вирок без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі прокурора, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_5 в умисному ухиленні від відбування покарання за вказаних у вироку обставин підтверджується сукупністю зібраних у справі доказів, яким дана правильна юридична оцінка, що не заперечується ніким з учасників судового розгляду.

Вирішуючи питання про обрання ОСОБА_5 покарання за вчинення умисного ухилення від відбування громадських робіт суд, як видно з вироку, дотримався вимог закону щодо загальних засад призначення покарання, і врахував тяжкість скоєного злочину, особу винного та обставини, що помякшують покарання.

Враховуючи, що ОСОБА_5 вчинив інкримінований злочин в період відбування покарання, встановленого вироком суду від 25 травня 2015 року, суд першої інстанції також дійшов правильного висновку про необхідність призначення ОСОБА_5 остаточного покарання із застосуванням положень ст. 71 КК України.
Однак, при цьому, допустився помилки і прийняв рішення про звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, залишивши поза увагою вимоги ч. 3 ст. 374 КПК України та розяснення, що містяться в Постанові Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року „Про практику призначення судами кримінального покарання ( з послідуючими змінами), згідно яких висновки з усіх питань, повязаних з призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Застосувавши стосовно обвинуваченого звільнення від відбування покарання, суд покликався лише на наявність обставин, що його помякшують, і цілком проігнорував ту обставину, що ОСОБА_5 умисно ухилявся від призначеного судом покарання за вчинення крадіжки чужого майна, не відбувши жодного дня призначеного йому вироком суду основного покарання, що і стало підставою для порушення даного кримінального провадження.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, за вироком Рівненського районного суду Рівненської області від 25.05.2015 року ОСОБА_5 засуджено до покарання у виді громадських робіт, тобто, до покарання, яке належить відбувати реально.

Призначивши ОСОБА_5 за сукупністю вироків на підставі ст. 71 КК України остаточне покарання і одночасно звільнивши його від відбуття призначеного покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК України, суд, фактично, звільнив ОСОБА_5 і від відбуття реального заходу примусу громадських робіт, втрутившись у вирок Рівненського районного суду від 25 травня 2015 року, котрий набрав законної сили, чим порушив вимоги ч. 4 ст. 71 КК України, що є недопустимим.

За таких обставин вирок суду першої інстанції щодо звільнення ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням не може вважатися законним та обґрунтованим і, відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 420 КПК України, підлягає скасуванню внаслідок неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, що потягло мякість призначеного покарання, про що правомірно наголошується апелянтом, з ухваленням нового вироку апеляційним судом.

При призначенні ОСОБА_5 покарання колегія суддів виходить із встановленої ст. 50 КК України його мети - кари, виправлення та запобігання вчиненню нових злочинів, заснованої на вимогах виваженості та справедливості, і враховує тяжкість вчиненого злочину, особу ОСОБА_5 , який раніше притягався, як до адміністративної, так і до кримінальної відповідальності ( а.с. 42, 43, 50), обставини, що помякшують покарання щире розкаяння у вчиненому, активне сприяння розкриттю злочину, відсутність обтяжуючих покарання обставин, і рахує за необхідне обрати ОСОБА_5 за скоєне мінімальне покарання, передбачене ч. 2 ст. 389 КК України, та остаточне покарання - за сукупністю вироків, у відповідності з положеннями ст. 71 КК України, перевівши 240 год. громадських робіт за правилами ст. 72 КК України.

На підставі наведеного, керуючись ст. ст. 404-405, 407, 420 КПК України, колегія суддів, -

ЗАСУДИЛА:
Апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, задовольнити.
Вирок Костопільського районного суду від 21 грудня 2015 року щодо ОСОБА_5 в частині призначення покарання скасувати.

ОСОБА_5 засудити за ч. 2 ст. 389 КК України і призначити покарання у вигляді арешту строком на один місяць.

На підставі ч. 1 ст. 71 КК України, шляхом приєднання до призначеного покарання не відбутої частини покарання за попереднім вироком Рівненського районного суду від 25 травня 2015 року, що, відповідно до ст. 72 КК України, відповідає 30 дням арешту, остаточно призначити ОСОБА_5 покарання два місяці арешту.

Взяти обвинуваченого ОСОБА_5 під варту із залу суду.

Строк відбуття покарання ОСОБА_5 рахувати з 11 квітня 2016 року.

Вирок може бути оскаржений до Вищого спеціалізованого Суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ засудженим протягом трьох місяців з дня вручення йому копії судового рішення, а іншими учасниками судового провадження - в цей же строк з дня його проголошення.

С У Д Д І :
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3