Ухвала
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

суддівОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

розглянувши касаційну скаргу засудженого ОСОБА_4 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 18 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року в кримінальному провадженні № 0000013 щодо

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , жителя АДРЕСА_1 ,
обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 115 КК,
в с т а н о в и в:
У касаційній скарзі, як убачається з її змісту, засуджений вказує на неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність (неправильна кваліфікація діяння) та посилається на те, що умислу на вбивство потерпілої у нього не було. Також зазначає про те, що суд при призначенні йому покарання належним чином не врахував наявності у справі всіх обставин, які пом`якшують покарання, тому просить змінити судові рішення в частині юридичної оцінки діяння та пом`якшити захід примусу.
За вироком Гайсинського районного суду Вінницької області від 18 червня 2015 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_4 засуджено за ч. 1 ст. 115 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 10 років.
Ухвалено стягнути з ОСОБА_4 на користь держави 4062,52 грн у рахунок відшкодування процесуальних витрат.
Згідно з вироком суду ОСОБА_4 визнано винуватим у тому, що він 03 грудня 2014 року приблизно о 13.00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, в будинку АДРЕСА_1 під час сварки зі своєю співмешканкою ОСОБА_5 діючи умисно, усвідомлюючи суспільну небезпеку своїх дій, передбачаючи та бажаючи настання наслідків у вигляді смерті потерпілої завдав їй декілька ударів рукою в обличчя, від чого остання впала на підлогу. Після цього, ОСОБА_4 затягнув ОСОБА_5 до веранди вказаного будинку, де наніс їй близько десяти ударів кулаками по голові та грудній клітині, завдавши тяжких тілесних ушкоджень, небезпечних для життя в момент заподіяння, що викликало у ОСОБА_5 травматичний шок, від якого вона в ніч із 03-го на ІНФОРМАЦІЯ_2 померла. У подальшому, 04 грудня 2014 року приблизно о 02.00 год., ОСОБА_4 з метою укриття слідів злочину в яру неподалік від місця свого проживання закопав труп ОСОБА_6 , який згодом було виявили співробітники міліції.

Розглянувши доводи, наведені в касаційній скарзі, та перевіривши надані до скарги судові рішення, суд касаційної інстанції дійшов висновку, що у відкритті касаційного провадження слід відмовити з огляду на таке.
Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів убачається, що підстав для задоволення скарги немає.
Відповідно до роз`яснень, які містяться у пункті 22 постанови Пленуму Верховного Суду України від 7 лютого 2003 року № 2 «Про судову практику в справах про злочини проти життя та здоров`я особи», для відмежування умисного вбивства від умисного заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого (частина друга статті 121 КК), суди повинні ретельно досліджувати докази, що мають значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу винного. Питання про умисел необхідно вирішувати виходячи із сукупності всіх обставин вчиненого діяння, зокрема враховувати спосіб, знаряддязлочину, кількість, характер і локалізацію поранень та інших тілесних ушкоджень, причиниприпинення злочинних дій, поведінкувинного і потерпілого, що передувала події, їх стосунки. Визначальним при цьому є суб`єктивне ставлення винного до наслідків своїх дій: при умисному вбивстві настання смерті охоплюється умислом винного, а в разі заподіяння тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого, ставлення винного до її настання характеризується необережністю.

Твердження в касаційній скарзі про те, що засуджений вчинив умисне тілесне ушкодження, небезпечне для життя в момент заподіяння, що спричинило смерть потерпілої, а тому кваліфікація його дій за ч. 1 ст. 115 КК неправильна, є безпідставними, оскільки протилежні висновки суду в цій частині ухвалено, у відповідності до вимог ст. 370 КПК, на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.
Зі змісту оскаржуваних судових рішень встановлено, що засуджений, заподіюючи тілесне ушкодження потерпілій у спосіб та за обставин, викладених у вироку, розумів можливі наслідки своїх дій, у тому числі й ті, що фактично настали.
Так, із показань засудженого ОСОБА_4 убачається, що після вживання з ОСОБА_5 спиртних напоїв під впливом незадоволення, викликаного небажанням потерпілою лікувати туберкульоз легенів та надмірним вживанням нею алкогольних напоїв, розпочав із співмешканкою сварку, під час якої вдарив її рукою по обличчю, після чого завів у дитячу кімнату та пішов господарювати. Повернувшись побачив, як ОСОБА_5 знову вживає спиртні напої, розлютився і почав наносити чисельні удари руками в область життєво-важливих органів.
Наведені показання засудженого узгоджуються з даними, які містяться в протоколах слідчих дій, даними висновку судово-медичної експертизи про локалізацію і тяжкість заподіяних ОСОБА_5 тілесних ушкоджень.
Жодних даних, які би ставили під сумнів достовірність вказаних доказів, судом не встановлено.
Таким чином, виходячи зі змісту розглянутих доказів, суд дійшов правильного висновку про те, що засуджений, завдаючи з прикладенням сили чисельних ударів (понад десять разів) в грудну клітину, голову, усвідомлював небезпечний характер своїх дій, що посягають на життя потерпілої, і передбачав, що наслідком таких дій може стати смерть останньої.
Таким чином, вважати, що засуджений, завдаючи велику кількість ударів в область життєво-важливих органів, не мав умислу на вбивство потерпілої, про що йдеться у скарзі, немає підстав.
Апеляційний суд, переглядаючи кримінальне провадження за участю засудженого та його захисника за доводами, аналогічними касаційним, ретельно перевірив їх, дав їм належну оцінку й ухвалив рішення, яке відповідає вимогам ст. 419 КПК.
Що стосується доводів, наведених у касаційній скарзі засудженого про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі винного внаслідок суворості, то вони є необґрунтованими.
Згідно зі статтями 50, 65 КК особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації це покарання за своїм видом та розміром повинно бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі покарання мають значення й повинні братися до уваги обставини, які його пом`якшують і обтяжують.
Призначаючи ОСОБА_4 покарання, районний суд, з висновками якого погодився й апеляційний суд, відповідно до ст.65 КК, урахував обставини, щовпливають на покарання, зокрема: ступінь тяжкості вчиненогозлочину, який відповідно до ст. 12 КК є особливо тяжким, характер (зміст) протиправних дій, їх наслідки, особу винного, обставини, що пом`якшують покарання (щире каяття, активне сприяння розкриттю злочину, наявність на утриманні трьох малолітніх дітей), а також обставину, що обтяжує покарання, вчинення злочину у стані алкогольного сп`яніння.
З огляду на все це, а також з урахуванням тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, його суспільної небезпеки та всіх інших обставин, що мають правове значення при виборі заходу примусу, в тому числі й тих, на які є посилання у скарзі, суд першої інстанції обґрунтовано призначив ОСОБА_4 покарання у межах санкції кримінального закону, за який його засуджено.

Підстав вважати захід примусу явно несправедливим через його розмір унаслідок суворості немає.
У цьому провадженні, як видно з наданих копій судових рішень, не встановлено обставин, які би давали підстави вважати, що покарання засудженому призначено з порушенням визначених у законі загальних засад, як не встановлено й даних, які би свідчили, про неправильне застосування у провадженні закону України про кримінальну відповідальність чи допущення істотного порушення кримінального процесуального закону.

З огляду на викладене обґрунтування, викладене в касаційній скарзі, не містить переконливих аргументів про необхідність перевірки матеріалів кримінального провадження, а з касаційної скарги та доданих до неї судових рішень убачається, що підстав для задоволення скарги немає. А тому у відкритті касаційного провадження слід відмовити згідно з п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК.
Керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, суд
п о с т а н о в и в:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_4 на вирок Гайсинського районного суду Вінницької області від 18 червня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Вінницької області від 05 листопада 2015 року.
Ухвала набирає законної сили з моменту її постановлення й оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3