У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

18 жовтня 2016 року м. Київ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого-судді ОСОБА_3,

суддів: ОСОБА_4, ОСОБА_5,

розглянувши у судовому засіданні заяву заступника Генерального прокурора України ОСОБА_6 про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року щодо ОСОБА_2,

в с т а н о в и л а:

Вироком Артемівського міськрайонного суду Донецької області від 30 жовтня 2015 року ОСОБА_2 засуджено за частиною третьою статті 185 Кримінального кодексу України (далі - КК) до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 27 січня 2016 року вирок міськрайонного суду щодо ОСОБА_2 у частині призначеного покарання змінено. Ухвалено вважати ОСОБА_2 засудженим за частиною третьою статті 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки. На підставі статті 75 КК засудженого звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням, встановлено іспитовий строк три роки та покладено обов'язки, передбачені статтею 76 КК.

У решті вирок щодо ОСОБА_2 залишено без зміни.

Ухвалою Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року відмовлено у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 27 січня 2016 року.

Заступник Генерального прокурора України ОСОБА_6 5 жовтня 2016 року звернувся до Верховного Суду України із заявою про перегляд ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року щодо ОСОБА_2 з підстави, визначеної пунктом 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК). Стверджує про неоднакове застосування судом касаційної інстанції норми права, гіпотеза якої міститься у статті 2, частині першій статті 20 КПК, диспозиція - у частині другій статті 20, пункті 3 частини другої статті 52 КПК, санкція - у пункті 4 частини другої статті 412, частині першій статті 438 КПК, про обов'язкову участь захисника у кримінальному провадженні щодо осіб, які внаслідок психічних вад не здатні повною мірою реалізовувати свої права. Вказує, що в матеріалах кримінального провадження достатньо даних, які свідчать про те, що засуджений ОСОБА_2 належить до таких осіб, у зв'язку з чим на досудовому розслідуванні та в суді першої інстанції участь захисника була визнана обов'язковою. Натомість апеляційний розгляд відбувався без участі захисника, і в подальшому касаційний суд на підставі пункту 2 частини другої статті 428 КПК відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою прокурора, пославшись на те, що вимоги останнього про обов'язкову участь захисника при апеляційному розгляді та порушення апеляційним судом права на захист ОСОБА_2 не ґрунтуються на вимогах закону.

На підтвердження своїх доводів про неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми кримінального процесуального закону заступник Генерального прокурора України долучив до заяви копії ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня та від 5 липня 2016 року, у яких, на його думку, по-іншому застосована зазначена норма права, і таке застосування він вважає правильним.

На підставі наведеного порушує питання про скасування рішень апеляційного та касаційного судів і направлення справи щодо ОСОБА_2 на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши доводи заяви і долучені до неї матеріали, колегія суддів встановила таке.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 445 КПК однією з підстав перегляду Верховним Судом України судових рішень є неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої цим Кодексом, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

Верховний Суд України у своїх рішеннях неодноразово висловлював позицію про те, що перегляд рішення касаційного суду можливий, а втручання/невтручання в таке рішення є необхідним/непотрібним, якщо є неоднаковість у правозастосуванні, що спонукає Верховний Суд України висловити свою правову позицію стосовно правильного застосування норми права, передбаченої КПК. Визначальною умовою такого перегляду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, які базуються на застосуванні однієї і тієї самої норми процесуального права.

Як убачається зі змісту оспорюваного рішення суду касаційної інстанції від 15 березня 2016 року, відмовляючи у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою прокурора, у якій ставилось питання про порушення апеляційним судом вимог пункту 3 частини другої статті 52 КПК, суд проаналізував дані амбулаторної судово-психіатричної експертизи щодо ОСОБА_2 та дійшов висновку про те, що доводи прокурора про обов'язкову участь захисника при апеляційному розгляді та порушення апеляційним судом права на захист ОСОБА_2 не ґрунтуються на вимогах закону, визнавши фактично, що ОСОБА_2 не належить до категорії осіб, зазначених у пункті 3 частини другої статті 52 КПК.

Зі змісту ухвал Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня та від 5 липня 2016 року, копії яких надані заявником як приклади для порівняння, вбачається, що підставою для скасування судових рішень у цих кримінальних провадженнях із призначенням нового розгляду в суді першої інстанції стало те, що, незважаючи на наявність у матеріалах кримінального провадження достатніх підстав для призначення судово-психіатричної експертизи з метою з'ясування стану психічного здоров'я обвинувачених, такі експертизи не проводились, а тому місцевими та апеляційними судами не було забезпечено об'єктивності розгляду кримінального провадження та не дотримані його засади, зокрема право обвинуваченого на захист. Висновку щодо застосування норми права, передбаченої пунктом 3 частини другої статті 52 КПК, у цих рішеннях касаційної інстанції не міститься.

Отже, аналіз оспорюваного та наданих для порівняння рішень суду касаційної інстанції не підтверджує наявність підстави, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 КПК, як про це стверджує заявник.

За таких обставин колегія суддів вважає, що заступник Генерального прокурора України у заяві належно не обґрунтував неоднаковість правозастосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми КПК в аспекті наданих для порівняння рішень цього суду, а тому подану заяву слід визнати необґрунтованою та відмовити йому в допуску справи щодо ОСОБА_2 до провадження Верховного Суду України.

Керуючись статтями 445, 451 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Відмовити заступнику Генерального прокурора України ОСОБА_6 у допуску справи до провадження за його заявою про перегляд Верховним Судом України ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 15 березня 2016 року щодо ОСОБА_2.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_4 ОСОБА_5