Апеляційний суд Кіровоградської області
№ провадження 11-кп/781/833/16 Головуючий у суді І-ї інстанції ОСОБА_1
Категорія 115 (93, 94) Доповідач в колегії апеляційного суду ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
29.09.2016 м. Кропивницький
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Кіровоградської області у складі:

головуючого - судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

із секретарем ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні у м. Кропивницькому в режимі відеоконференції апеляційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_6 на ухвалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2016 року, якою засудженому

ОСОБА_6 ,

ІНФОРМАЦІЯ_1 ,

залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання.

за участю сторін кримінального провадження:
прокурорів ОСОБА_7 , ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_6

ВСТАНОВИЛА:
Засуджений ОСОБА_6 звернувся до суду першої інстанції із заявою, в якій просив зарахувати в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 05.08.2000 року по 22.04.2004 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.

Ухвалою Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2016 року заяву засудженого ОСОБА_6 залишено без задоволення.

В обґрунтування прийнятого рішення суд першої інстанції зазначив, що ОСОБА_6 вироком Будапештського міського суду від 02.04.2003 року та вироку Будапештського Апеляційного суду від 22.04.2004 року ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму, за змістом абзацу 1 параграфу 42 КК Угорщини із умовним звільненням не раніш ніж через 25 років на підставі абзацу (2) параграфу 47/А КК Угорщини. Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.-7.2014 року визнано вирок Будапештського міського суду від 02.04.2003 року та вирок Будапештського Апеляційного суду від 22.04.2004 року щодо ОСОБА_6 , який вважається засудженим за п.п. 1, 4 ч.2 ст.115 КК України з призначенням йому покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23.09.2014 року постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2014 року змінено, ОСОБА_6 вважається засудженим за п.п. «г», «е» ст.93 КК УРСР в редакції Закону 1960 року до довічного позбавлення волі. Постанова набрала законної сили 23.09.2014 року. Відтак, відповідно до ст.51 КК України довічне позбавлення волі є окремим видом покарання. Так, довічне позбавлення волі є безстроковим видом покарання, оскільки не має строкового виміру. Оскільки, диспозиція ч.5 ст.72 КК України вказує на строковий вимір покарання, яке підлягає перерахуванню, а тому положення цієї статті до покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується, оскільки воно не має строкового виміру.

В апеляціях:

-прокурор просить ухвалу суду першої інстанції змінити у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Виключити з ухвали посилання на те, що відповідно до ст.51 КК України довічне позбавлення волі є окремим видом покарання та довічне позбавлення волі є безстроковим видом покарання, оскільки не має строкового виміру. Відмовити ОСОБА_6 у задоволенні клопотання про застосування ч.5 ст.72 КК України у зв`язку з відсутністю у ОСОБА_6 строку попереднього ув`язнення. Мотивуючи тим, що згідно вироку Будапештського Апеляційного суду від 22.04.2004 року при приведенні у відповідність судового рішення зазначено, що у відповідності з судовим рішенням Республіки Угорщина визначена можливість вирішення питання про умовно-дострокове звільнення ОСОБА_6 після відбуття 25 років позбавлення волі. Так, районним судом неправильно враховано зміст ст.72 КК України оскільки законодавцем зазначено, що вказана стаття застосовується у разі засудження до позбавлення волі, при цьому законодавцем не вказано, що для застосування вказаної норми особу повинно бути засуджено лише до покарання у виді позбавлення волі на певний строк. Крім того, судом при винесенні оскаржуваного рішення використано наукове поняття «безстрокове покарання», вказане поняття не відноситься до законодавчо закріплених термінів. Більше того вказує, що ОСОБА_6 взагалі не має строку попереднього ув`язнення, тому застосування вимог ст.72 КК України до нього неможливе.

-засуджений ОСОБА_6 просить ухвалу районного суду скасувати, задовольнити його клопотання та зарахувати в строк відбуття покарання строк попереднього ув`язнення з 05.08.2000 року по 22.04.2004 року з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Свої вимоги мотивує тим, що у вироку суду та постановах щодо нього зазначено, що він має право на умовно-дострокове звільнення після відбуття 25 років покарання. Також зазначає, що районним судом неправильно враховано зміст ст.72 КК України оскільки згадана стаття застосовується у разі засудження до позбавлення волі, при цьому законодавцем не вказано, що для застосування вказаної норми особу повинно бути засуджено лише до покарання у виді позбавлення волі на певний строк.

Заслухавши доповідача, думку прокурора ОСОБА_7 який заперечив щодо апеляційних вимог і просив ухвалу районного суду залишити без зміни, думку прокурора, який брав участь у розгляді заяви судом першої інстанції ОСОБА_8 , який підтримав свої апеляційні вимоги і просив їх задовольнити та заперечив щодо апеляційної скарги засудженого, засудженого ОСОБА_6 який просив задовольнити його апеляційну скаргу, дослідивши матеріали заяви, зваживши доводи апеляційних скарг, колегія суддів дійшла висновку, що вони задоволенню не підлягають з таких підстав.

Статтею 51 КК України серед видів покарань виділено два різні види покарання, пов`язаного з позбавленням волі, а саме позбавлення волі на певний строк (строкове покарання) та довічне позбавлення волі (безстрокове покарання). Тобто, довічне позбавлення волі є основним та безстроковим видом покарання, межі дії якого у часі законом не встановлено (хоча і триває в часі), відповідно до якого засуджений за вироком суду ізолюється від суспільства і примусово поміщується до кримінально-виконавчої установи виправної колонії максимального рівня безпеки без зазначення у вироку строку його тримання там.
24.12.2015 року набрала чинності нова редакція ст.72 ч.5 КК України, викладена ЗУ «Про внесення зміни до КК України щодо удосконалення порядку зарахування судом строку попереднього ув`язнення у строк покарання» від 26.12.2015 року за № 838-19.
Згідно вимог ст.72 ч.5 КК України, у разі засудження особи до позбавлення волі в межах того самого кримінального провадження, у межах якого до особи було застосовано попереднє ув`язнення, провадиться з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі.
Диспозиція ст.72 ч.5 КК України вказує саме на строковий вимір покарання, яке підлягає перерахунку, а тому положення цієї статті до покарання у виді довічного позбавлення волі не застосовується, так як воно не має строкового виміру.
Колегією суддів встановлено, що вироком Будапештського міського суду від 02.04.2003 року та вироком Будапештського Апеляційного суду від 22.04.2004 року ОСОБА_6 засуджено до довічного позбавлення волі у тюрмі суворого режиму, за змістом абзацу 1 параграфу 42 КК Угорщини із умовним звільненням не раніш ніж через 25 років на підставі абзацу (2) параграфу 47/А КК Угорщини.

Постановою Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.-7.2014 року визнано вирок Будапештського міського суду від 02.04.2003 року та вирок Будапештського Апеляційного суду від 22.04.2004 року щодо ОСОБА_6 , який вважається засудженим за п.п. 1, 4 ч.2 ст.115 КК України з призначенням йому покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Апеляційного суду Закарпатської області від 23.09.2014 року постанову Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 15.07.2014 року змінено, ОСОБА_6 вважається засудженим за п.п. «г», «е» ст.93 КК УРСР в редакції Закону 1960 року до довічного позбавлення волі. Постанова набрала законної сили 23.09.2014 року.

Тому, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції правильно відмовив у задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_6 про перерахунок йому строку попереднього ув`язнення, оскільки останній засуджений до покарання у виді довічного позбавлення волі, застосування до якого ст. 72 ч. 5 КК України не передбачено.
Апеляційні доводи засудженого ОСОБА_6 , щодо застосування вимог ст.72 ч.5 КК України до всіх осіб, в тому числі і до засуджених, яким призначено покарання у виді довічного позбавлення волі, колегія судді вважає безпідставними, що спростовуються вищевикладеним.
Посилання в апеляційних скаргах на те, що не перерахування засудженому строку попереднього ув`язнення є порушенням його законних прав і свобод, передбачених Конституцією України та іншими законодавчими актами не заслуговують на увагу, оскільки відмова у задоволенні клопотання про зарахування засудженому до довічного позбавлення волі строку його попереднього ув`язнення в термін відбуття ним покарання, жодним чином не впливає на його права та свободи, як громадянина та особи, що засуджена до покарання у виді довічного позбавлення волі, та встановлені законодавством України та гарантуються Конституцією України.
Доводи апеляцій прокурора про те, що засуджені до покарання у виді довічного позбавлення волі, після відбуття визначеного законом строку мають право на ряд пільг - є необґрунтованими та не можуть враховуватись при застосуванні до таких засуджених ст. 72 ч. 5 КК України.
Крім того, ці обставини не можуть бути підставою для скорочення строку перебування в місцях позбавлення волі, після відбуття якого, до засудженого можуть бути застосовані пільги передбачені положеннями ч. 6 ст. 151, ч. 2 ст. 151-1 КВК України та застосовано положення п.2 «Положення про порядок здійснення помилування», затвердженого Указом Президента України № 223/2015 від 21 квітня 2015 року.
Зокрема, колегія суддів враховує, що правила, закріплені у ст. 72 КК України, розповсюджуються лише на осіб, яким призначено строковий вид покарання. Довічне позбавлення волі до переліку таких покарань не відноситься.
Апеляційні твердження прокурора, щодо відсутності у засудженого строку попереднього ув`язнення, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони спростовуються матеріалами провадження.
Таким чином, ухвала районного суду є обґрунтованою та законною, а тому апеляційні скарги прокурора і засудженого слід залишити без задоволення.
Керуючись ст.ст. 376 ч.2, 404, 405, 407, 419, 537, 539 КПК України, колегія суддів,

ПОСТАНОВИЛА:
Апеляційні скарги прокурора та засудженого ОСОБА_6 залишити без задоволення.

Увалу Ленінського районного суду м. Кіровограда від 09 серпня 2016 року, якою

залишено без задоволення заяву засудженого ОСОБА_6 про зарахування строку попереднього ув`язнення в строк покарання без змін.

Ухвала є остаточною та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: (підписи)
Згідно з оригіналом:
Суддя Апеляційного суду
Кіровоградської області ОСОБА_2