АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЧЕРКАСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/793/718/16 Справа № 692/291/16-к Категорія: ч.1 ст.122 КК УкраїниГоловуючий у І інстанції ОСОБА_1 Доповідач в апеляційній інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
25 липня 2016 року Колегія суддів судової палати в кримінальних справах апеляційного суду Черкаської області в складі:

головуючого суддів при секретарі ОСОБА_2 ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ОСОБА_5
з участю прокурораОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Черкаси апеляційну скаргу ОСОБА_7 на вирок Драбівського районного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка с. Петровського, Драбівського району, Черкаської області, українка, громадянка України, з середньою-спеціальною освітою, не працююча, не одружена, мешканка АДРЕСА_1 , раніше не судима, -

визнана винною у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України і призначено їй покарання - 2 (два) роки обмеження волі.

На підставі ст. 75 КК України звільнено обвинувачену ОСОБА_7 від відбування покарання з випробуванням та іспитовим строком на 1 (один) рік.

Згідно п. п. 2,3 ст.76 КК України зобов`язано обвинувачену ОСОБА_7 :

- не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції;

- повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання;

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_8 задоволено частково.

Вирішено стягнути з обвинуваченої ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_8 2 000 (дві тисячі ) гривень моральної шкоди, -

в с т а н о в и л а :
Згідно вироку ОСОБА_7 визнана винною та засуджена за те, що 03 січня 2016 року близько 19 години 00 хвилин в АДРЕСА_1 , знаходячись в будинку ОСОБА_8 , під час сварки, яка виникла на ґрунті ревнощів до свого чоловіка ОСОБА_9 , умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень нанесла удари ногами в голову ОСОБА_8 , чим спричинила тілесні ушкодження потерпілій ОСОБА_8 у вигляді травми голови з переломом спинки носа, перелому передньої стінки правої гайморової пазухи, синця обличчя, які згідно висновку судово-медичної експертизи № 30 від 24 лютого 2016 року відносяться до категорії тілесних ушкоджень середнього ступеня тяжкості, в зв`язку з тривалим розладом здоров`я.

Не погоджуючись з вироком суду, обвинувачена ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок суду, пом`якшивши їй покарання, шляхом застосування ст.69 КК України. У задоволенні цивільного позову потерпілої ОСОБА_8 про стягнення моральної шкоди в розмірі 2000 грн. просить відмовити повністю.

В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд першої інстанції не врахував ту обставину, що вона добровільно, ще до початку досудового слідства добровільно відшкодувала заподіяну потерпілій шкоду в розмірі 2487 грн. 90 коп. Крім того, зазначає, що даний злочин вона вчинила у стані сильного душевного хвилювання, викликаного аморальними діями потерпілої. Щире каяття та вказані обставини дають підстави для застосування вимог ст.69 КК України. До того ж, задовольняючи цивільний позов ОСОБА_8 , суд порушив норми матеріального та процесуального права, оскільки потерпіла не надала суду належних та допустимих доказів в обґрунтування своїх вимог.

Обвинувачена ОСОБА_7 була належним чином повідомлена про судовий розгляд, проте, у судове засідання не з`явилася, до суду скерувала заяву про підтримку вимог своєї апеляції та апеляційний розгляд без її участі.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченої, дослідивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченої не підлягає до задоволення, виходячи з наступних підстав.

Відповідно до ст. 370 КПК України вирок суду повинен бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Законним є рішення, ухвалене компетентним судом, згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до ст. 94 цього Кодексу.

Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.

Висновок суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 у вчиненні злочину, за який вона засуджена, відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на доказах, досліджених судом, та ніким не оспорюється.

Зокрема, вина ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст. 122 КК України підтверджується: показами самої обвинуваченої, в яких вона повністю визнала себе винною; показами потерпілої ОСОБА_8 ; показами свідка ОСОБА_10 ; показами свідка ОСОБА_11 ; результатами судово-медичної експертизи № 30 від 24.02.2016 року.

Кваліфікація судом першої інстанції дій обвинуваченої ОСОБА_7 за ч.1 ст. 122 КК України є вірною.

По справі зібрано достатньо доказів, які свідчать, що обвинувачена ОСОБА_7 вчинила кримінальне правопорушення, передбачене ч.1 ст. 122 КК України умисне середньої тяжкості тілесне ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у ст.121 цього Кодексу, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я або значну стійку втрату працездатності менш як на одну третину.

Відповідно до положень ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Враховуючи те, що апеляційних скарг на вирок Драбівського районного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року в частині доведеності вини обвинуваченої ОСОБА_7 до апеляційного суду не надходило, то й апеляційний перегляд в цій частині не проводиться.

Згідно з вимогами ч.1 ст.65 КК України суд призначає покарання у межах, установлених у санкції статті (санкції частини статті) особливої частини цього Кодексу, що передбачає відповідальність за вчинений злочин; відповідно до положень Загальної частини цього кодексу та враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Санкція ч.1 ст.122 КК України передбачає покарання у вигляді виправних робіт на строк до двох років або обмеження волі на строк до трьох років, або позбавлення волі на строк до трьох років.

Згідно з вимогами ст.69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Відповідно до положень п.8 Постанови Пленуму ВСУ №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» призначення основного покарання, нижчого від найнижчої межі, передбаченої законом за даний злочин, або перехід до іншого, більш м`якого виду основного покарання, або не призначення обов`язкового додаткового покарання (ст.69 КК) може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного.

Колегія суддів вважає, що при призначенні покарання обвинуваченій ОСОБА_7 , районний суд достатньо виконав вимоги ст.ст. 50,65,66,67 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_7 кримінального правопорушення, дані про особу винної, яка за місцем проживання характеризується позитивно, раніше не судима, за наявності пом`якшуючої обставини щире каяття, та відсутності обтяжуючої покарання обставини обґрунтовано призначив ОСОБА_7 покарання в межах санкції ч.1 ст. 122 КК України, із застосуванням положень ст.75 КК України, звільнивши обвинувачену від призначеного покарання з встановленням іспитового строку.

Доводи апелянта, щодо пом`якшення призначеного їй судом покарання, шляхом застосування положень ст.69 КК України, за наявності таких пом`якшуючих покарання обставин, як щире каяття, вчинення злочину в стані сильного душевного хвилювання, добровільне відшкодування шкоди потерпілій не заслуговують на увагу, враховуючи наступне.

Стан силь¬ного душевного хвилювання є кримінально-правовим і його виникнення пов`язується законодавцем із певними протиправ¬ними чи аморальними діяннями потерпілого, до такого стану можна віднести гнів, страх, тривогу чи інші подібні емоції, якщо вони були викликані неправомірними діями потер¬пілого та досягли певної сили.

З матеріалів кримінального провадження не вбачається наявності протиправних чи аморальних дій потерпілої ОСОБА_8 , які б могли викликати у обвинуваченої ОСОБА_7 стан сильного душевного хвилювання, під впливом якого вона вчинила кримінальне правопорушення.

Колегія суддів оцінює критично доводи апелянта щодо врахування як пом`якшуючої покарання обставини - добровільне відшкодування потерпілій шкоди, оскільки обвинувачена відшкодувала потерпілій витрати на лікування, а моральна шкода, завдана потерпілій внаслідок неправомірних дій обвинуваченої відшкодована нею не була.

Безпідставними є доводи апеляційної скарги з приводу незаконності рішення суду в частині стягнення моральної шкоди в сумі 2000 грн. на користь потерпілої, виходячи з наступного.

Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливостей реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру.

Згідно з вимогами ч.3 ст.23 ЦК України розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості.

Відповідно до п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України від 31.03.95 року N 4 "Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди", обов`язковому з`ясуванню при вирішенні справ про відшкодування моральної шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою та протиправними діяннями її заподіювача та вина останнього в її заподіянні. Зокрема, суд повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин та якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі позивач оцінює заподіяну шкоду та з чого він виходив при цьому. Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає в межах заявлених вимог залежно від характеру та обсягу заподіяних позивачеві моральних, душевних, психічних і фізичних страждань, яких зазнав позивач, характеру немайнових витрат (їх тривалості, можливості відновлення) з урахуванням в кожному конкретному випадку, ступеня вини відповідача та інших обставин.

З урахуванням викладеного, враховуючи фактичні обставини кримінального провадження, колегія суддів приходить до переконання, що визначений судом першої інстанції розмір моральної шкоди, який підлягає до відшкодування потерпілій ОСОБА_8 в сумі 2000 грн. є співмірним та справедливим, оскільки внаслідок незаконних дій обвинуваченої, які виразилися в умисному нанесенні тілесних ушкоджень, потерпілій було завдано моральних страждань.

Колегія суддів вважає, що призначене ОСОБА_7 покарання у виді 2 років обмеження волі, із застосуванням положень ст.75 КК України, із звільненням її від призначеного покарання з встановленням іспитового строку відповідає вимогам закону, за своїм видом та розміром є необхідним і достатнім для її виправлення та попередження нових злочинів, а тому не вбачає підстав для задоволення її апеляційної скарги і призначення їй більш м`якого покарання та покарання із застосуванням вимог ст. 69 КК України, оскільки відсутні пом`якшуючі обставини, які б давали змогу для її застосування.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону під час розгляду кримінального провадження районним судом, які б слугували підставою для скасування чи зміни вироку суду, не встановлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що постановлений щодо ОСОБА_7 вирок є законним і обґрунтованим, а підстави для його зміни чи скасування - відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст.405, 407, 419 КПК України, колегія суддів, -

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_7 залишити без задоволення, а вирок Драбівського районного суду Черкаської області від 12 травня 2016 року відносно ОСОБА_7 - без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення але може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

Головуючий :

Судді :