Справа № 343/1570/16-к
Провадження № 11-кп/779/467/2016
Категорія ст. 81 КК України
Головуючий у 1 інстанції ОСОБА_1
Суддя-доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
11 жовтня 2016 року м. Івано-Франківськ
Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Івано-Франківської області

в складі суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю секретаря ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні матеріали кримінального провадження за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про його умовно-дострокове звільнення від відбування покарання,

з участю прокурора ОСОБА_8 ,

засудженого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а :
В апеляційній скарзі захисник ОСОБА_6 просить скасувати ухвалу суду та ухвалити нове рішення, яким задовольнити клопотання засудженого ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення. В обґрунтування своїх доводів посилається на те, що судом під час прийняття рішення не враховано, що доведення виправлення це, на сам перед, відсутність або незначна кількість стягнень у засудженого ОСОБА_7 , накладених правами уповноважених на те працівників виправної колонії, а по-друге, наявність восьми заохочень, даних засудженому все ж тими особами. Зауважує, що отримані заохочення надані за сумлінну працю, заохочується засуджений за зразкову поведінку. Безумовно, наявність заохочень свідчить про те, що засуджений, прагнучи звільнитися якомога швидше, намагається наблизити цей момент доступними йому способами, наприклад, активною участю у програмі «Духовне відродження». Стверджує, що часто засудженому було досить складно реалізувати наявну в нього можливість постійно працювати, так як йому було відомо, що робота є обов`язковою умовою для звільнення в майбутньому, чого прагнув, проте не завжди можна виконувати роботу просто через відсутність цієї роботи в колонії. Суд дотримався думки, що засуджений не сплатив суму коштів, яка необхідна для погашення позову і вважав, що з цих підстав теж йому слід відмовити, законом не передбачені жодні обмеження в умовно-достроковому звільненні з причини того, що засуджений має позов або аліменти, або заборгованість з їх виплати, є неправомірними. За час відбування покарання у ОСОБА_7 сформувалося шанобливе ставлення до людини, суспільства, праці, правила і традиції людського співжиття та право слухняна поведінка, проте суд не врахував дані обставини.

Відмовляючи у задоволенні заяви щодо умовно-дострокового звільнення засудженого ОСОБА_7 , суд враховував, що за час відбування покарання він мав як заохочення, так і стягнення. По-різному ставився до праці, до необхідності виконання роботи з самообслуговування та інших доручених робіт. Останнє заохочення було оголошене 10 липня 2014 року. При цьому всі наявні заохочення були враховані при вирішенні питання про заміну засудженому покарання більш м`яким. Протягом 2-х останніх років засуджений жодних заохочень не мав, а відсутність стягнень у цей період не свідчить про його сумлінні поведінку, ставлення до праці та виправлення. Адже сумлінна поведінка повинна полягати не тільки у пасивній формі, тобто в стримуванні від порушень режиму відбування покарання, правил внутрішнього розпорядку, а й повинна проявлятися активно, тобто свідчити про сумлінне виконання громадських доручень, підвищення загальноосвітнього рівня засудженого, гарної поведінки у побуті, прагнення своєю діяльностю спокутувати вину за вчинений злочин. Переконливих доказів такої сумлінної поведінки засудженого під час відбування покарання в судовому засіданні не здобуто.

Засуджений ОСОБА_7 дійсно відбув необхідних 3/4 частини призначеного йому покарання, однак наявність лише формально-юридичних підстав не свідчить про його виправлення та не дає право на беззаперечне умовно-дострокове звільнення від відбування покарання.

Таким чином, дані про особу засудженого та вищеописані обставини не давали суду достатніх підстав дійти до твердої переконаності в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком. Висновок суду про заміну йому невідбутої частини покарання на обмеження волі, на думку суду, в даний час є для засудженого достатньою преференцією в умовах утримання, а тому у задоволенні клопотання ОСОБА_7 про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання слід було відмовити.

Під час апеляційного розгляду:

- прокурор не підтримав доводи поданої апеляційної скарги, просив її залишити без задоволення;

- засуджений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_6 підтримали доводи апеляційної скарги та просять скасувати ухвалу.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали заяви, обговоривши доводи і мотиви апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає до задоволення з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

На думку колегії суддів, ухвала суду першої інстанції постановлена з правильним застосуванням матеріального права та дотриманням вимог процесуального закону.

Відповідно до положень ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване до засудженого, що відбуває покарання у виді обмеження волі, та який сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення, а також після фактичного відбуття ним не менше трьох чвертей строку покарання, призначеного судом за умисний особливо тяжкий злочин.

Зі змісту вказаної норми випливає, що умовно-дострокове звільнення від відбування покарання являє собою звільнення засудженого від подальшого відбування покарання за наявності таких обов`язкових умов: 1) особа відбуває основне покарання у виді обмеження волі; 2) засуджений своєю сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення; 3) він фактично відбув встановлену ч. 3 ст. 81 частину призначеного судом покарання.

З матеріалів кримінального провадження вбачається, що вироком апеляційного суду Одеської області від 06 липня 2004 року, який залишений без змін ухвалою Верховного Суду України від 07 грудня 2004 року, ОСОБА_7 визнаний винним за ч. 2 ст. 185, ч. 3 ст. 289, ч. 4 ст. 187, п. 9, 12 ч. 2 ст. 115 КК України та на підставі ст. 70 КК України засуджений до 15 років позбавлення волі з конфіскацією всього належного йому особисто майна. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 15 лютого 2016 року засудженому ОСОБА_7 зараховано в строк відбування остаточного основного покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, визначного вищевказаним вироком суду, строк його попереднього ув`язнення з 30 листопада 2003 року до 07 грудня 2004 року, що становить 1 рік 7 днів, з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі. Ухвалою Коломийського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2016 року засудженому ОСОБА_7 замінено невідбуту частину остаточного основного покарання у виді позбавлення волі більш м`яким покаранням у виді обмеження волі на строк 1 рік 7 місяців 16 днів. В строк відбування покарання у виді обмеження волі зараховано час його перебування у Коломийській виправній колонії (№41) з 07 квітня 2016 року з розрахунку, що одному дню такого перебування відповідають два дні обмеження волі.

ОСОБА_7 засуджений за вчинення особливо тяжкого злочину. На час розгляду справи відбув необхідні 3/4 частини призначеного судом покарання.

В той же час, одною із обов`язкових умов для умовно-дострокового звільнення засудженого є доведення ним свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Щодо ставлення засудженого ОСОБА_7 до праці, то колегія суддів зазначає наступне.

Як вбачається довідки про заохочення та стягнення на засудженого ОСОБА_7 , що відбуває покарання в Долинському виправному центрі (№ 118) в Івано-Франківській області від 31 серпня 2016 року (а.п. 7), останній був заохочений 8 разів: 10 січня 2006 року за підсумками роботи у IV кварталі 2005 року за добросовісне відношення до праці та дотримання режимних вимог; 10 листопада 2006 року - за підсумками роботи у III кварталі 2006 року за добросовісне відношення до праці та дотримання режимних вимог; 01 лютого 2007 року - за підсумками роботи у IV кварталі 2006 року за добросовісне відношення до праці та дотримання режимних вимог; 10 травня 2007 року - за підсумками роботи у I кварталі 2007 року за добросовісне відношення до праці та дотримання режимних вимог; 01 лютого 2008 року - за підсумками роботи у I кварталі 2007 року за добросовісне відношення до праці та дотримання режимних вимог; 05 жовтня 2009 року за добросовісне відношення до праці та благоустрій відділення; 08 травня 2013 року - за добросовісне відношення до праці; 10 липня 2014 року - за добросовісне відношення до праці. Однак, на засудженого ОСОБА_7 було й накладено 5 стягнень: 30 травня 2006 року за відмову від виконання роботи; 21 серпня 2007 року за порушення форми одягу та неохайний вигляд; 13 листопада 2010 року за неадекватну поведінку; 18 лютого 2011 року - за порушення форми одягу; 05 травня 2012 року за невихід на роботу.

З характеристики на засудженого ОСОБА_7 від 31 серпня 2016 року (а.п. 8) вбачається, що ОСОБА_7 в установах виконання покарань знаходиться з 19 грудня 2003 року. Перебуваючи в СІЗО м. Одеса не допускав порушень вимог режиму тримання під вартою, дисциплінарні стягнення не накладалися. Заохочення не оголошувалися. З 28 лютого 2005 року відбував покарання у Коломийській ВК (№ 41). Був працевлаштований на виробництві установи. Допускав порушення вимог режиму відбування покарання, за що було накладено п`ять стягнень, які на даний час погашені, оголошувалось 8 заохочень правами начальника відділення СПС. 27 квітня 2016 року прибув в Долинський виправний центр (№118). З 06 червня 2016 року по 13 червня 2016 року був працевлаштований на дільниці МПП "Таля". На даний час не працевлаштований, намірів щодо працевлаштування не виявляє. Порушень вимог режиму відбування покарання не допускав, дисциплінарні стягнення не накладалися, заохочення не оголошувались. Підтримує рівні взаємовідносини з іншими засудженими, дотримується правомірних та ввічливих взаємовідносин з персоналом. Чистий, охайний. Не приділяє уваги необхідності дбайливого ставлення до майна установи і предметів, якими користується при виконанні дорученої роботи, здійснення за ними догляду, використанні їх тільки за призначенням До виконання передбачених законних вимог персоналу установи ставиться не завжди сумлінно через особисту неорганізованість. Умисно уникає виконання робіт з самообслуговування, не бачить необхідності в їх виконанні. Приймає участь в реалізації програми диференційованого виховного впливу на засуджених за напрямком «Духовне відродження». За вироком суду з передбачений позов на суму 23 215,07 грн. Погашено позов на суму 5 188,75 грн.

З копії довідки № 837 про працевикористання засудженого ОСОБА_7 , який утримується у Коломийській ВК № 41, (а.п. 48) вбачається, що останній відпрацював у січні 2013 року - 1 день, у березні 2013 року 1 день, у квітні та травні 2013 року - по 5 днів.

З копії довідки № 14 про працевикористання засудженого ОСОБА_7 , який утримується у Коломийській ВК № 41, (а.п. 56) вбачається, що останній відпрацював у квітні 2014 року - 1 день, у травні 2014 року - 2 дні, у червні 2014 року 1 день, у липні 2014 року 10 днів, у серпні 2014 року 5 днів, у вересні 2014 року 10 днів.

З копії довідки № 134 про працевикористання засудженого ОСОБА_7 , який утримується у Коломийській ВК № 41, (а.п. 63) вбачається, що останній відпрацював у березні 2015 року - 2 дні, у квітні 2015 року - 1 день, у травні та червні 2015 року - по 2 дні, у серпні 2015 року - 5 днів, у вересні 2015 року - 8 днів, у жовтні 2015 року - 4 дні, у листопаді 2015 року - 5 днів, грудні 2015 року - 4 дні.

Як вбачається з копії довідки від 11 жовтня 2012 року (а.п. 45), копії довідки від 28 листопада 2013 року (а.п. 49), копії довідки від 13 вересня 2014 року (а.п. 53), копії довідки від 31 грудня 2014 року (а.п. 55), копії довідки від 30 січня 2015 року (а.п. 59) ОСОБА_7 працездатний, відповідно за станом здоров`я міг виконувати роботи.

З наявних в матеріалах заяви рознарядок на виведення засуджених на роботу на підприємстві установи Долинського виправного центру (№ 118) від 04 травня 2016 року (а.п. 23), 10 травня 2016 року (а.п. 25), 15 травня 2016 року (а.п. 27), 23 травня 2016 року (а.п. 29) вбачається, що ОСОБА_7 до них не включався.

У матеріалах кримінального провадження наявні відомості про неодноразову відмову засудженого ОСОБА_7 від виконання роботи, зокрема, 27 травня 2006 року він в категоричній формі відмовився від виконання роботи, не бажаючи працювати (а.п. 32), 12 червня 2008 року засуджений спав на робочому місці (а.п. 39, 40), 28 квітня 2012 року - не вийшов на роботу (а.п. 41,42).

Колегія суддів вважає, що сумлінна поведінка визначається активною участю у суспільному житті, сумлінним виконанням громадських доручень у процесі відбування покарання, гарною поведінкою в побуті, прагненням засудженого своєю діяльністю спокутувати вину за вчинений злочин, а також полягає у стримуванні від порушень режиму відбування покарання, у дотриманні правил внутрішнього розпорядку, беззаперечному виконанні законних вказівок і розпоряджень адміністрації органів кримінально-виконавчої системи, відсутності порушень дисципліни. Це поведінка, на яку повинні орієнтуватися інші особи, які відбувають покарання.

Разом з тим, на думку колегії суддів, процес виправлення та перевиховання має бути стабільним та послідовним на протязі всього перебування засудженого в установі виконання покарання.

Крім того, умовно дострокове звільнення від відбування покарання можливе лише після повного та всебічного вивчення даних про особу засудженого, і щодо відшкодування ним збитків. При цьому головною умовою прийняття рішення є доведеність того, що він сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Згідно з ч. 1 ст. 6 КВК України виправлення засудженого - процес позитивних змін, які відбуваються в його особистості та створюють у нього готовність до самокерованої правослухняної поведінки.

Прийняття рішення про умовно дострокове звільнення не є обов`язковим, а залежить від переконаності суду в тому, що цілі покарання досягнуті в більш короткий термін, ніж це було визначено вироком.

Аналізуючи вищенаведене, в тому числі і короткострокові періоди роботи засудженого під час відбування покарання, відмови від виконання робіт та небажання працевлаштовуватись, працездатність засудженого, відсутність заохочень протягом останніх двох років, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дійшов до висновку про відсутність сумлінного ставлення засудженого до праці.

Суд першої інстанції також прийшов до правильного висновку про те, що небажання виконувати запропоновані роботи та працевлаштовуватись призводить до неможливості проводити стягнення з його заробітної плати, і в свою чергу свідчить про байдужість ОСОБА_7 до постановленого рішення суду, оскільки бажання та намір отримати дохід з метою погашення завданих збитків є елементом такого ставлення до праці, що доводить виправлення засудженого.

Викладені апелянтом в апеляційній скарзі обставини були в повній мірі перевірені та враховані судом першої інстанції при прийняті рішення щодо відмови у задоволенні подання про його умовно-дострокове звільнення, з такими висновками погоджується і колегія суддів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції при вирішенні питання про відмову у задоволенні заяви про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого ОСОБА_7 , належним чином врахував умови, що передбачені ст. 81 КК України для такого звільнення та погоджується з висновками суду першої інстанції в частині того, що за такий період часу засуджений ОСОБА_7 не довів свого виправлення сумлінною поведінкою і ставленням до праці.

Враховуючи, що умовно-дострокове звільнення застосовується в кожному конкретному випадку індивідуально, вирішується на розсуд суду і відноситься до дискреційних повноважень суду, колегія суддів приходить до висновку, що для досягнення цілей покарання умовно-дострокове звільнення, в даному випадку, є передчасним.

З огляду на викладене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 слід залишити без задоволення, а ухвалу суду першої інстанції про відмову у задоволенні заяви про умовно-дострокове звільнення без змін.

На підставі наведеного та керуючись ст.ст. 376, 404, 405, 407, 409, 413, 418, 419 КПК України, ст.ст. 81, 82 КК України, колегія суддів,

у х в а л и л а :
Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Ухвалу Долинського районного суду Івано-Франківської області від 08 вересня 2016 року, якою відмовлено у задоволенні клопотання про умовно-дострокове звільнення засудженого ОСОБА_7 від відбування покарання, залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з часу проголошення та може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення.

Судді ОСОБА_2

ОСОБА_3

ОСОБА_4