Ухвала
іменем україни

15 березня 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0001503 касаційну скаргу захисника на вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 ,

в с т а н о в и л а:

За указаним вироком

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та жителя АДРЕСА_1 , громадянина України, судимого за вироком від 25 грудня 2013 року за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки зі звільненням на підставі ст. 75 КК від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком два роки,

засуджено за ч. 3 ст. 185 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки, а на підставі ст. 71 цього Кодексу за сукупністю вироків остаточно на строк три роки два місяці.
Постановлено стягнути з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 у рахунок відшкодування матеріальної шкоди 3200 грн.

Апеляційний суд змінив вирок місцевого суду і зарахував ОСОБА_6 у строк відбування покарання час перебування під вартою в період із 29 жовтня по 25 грудня 2013 року. У решті вирок залишено без зміни.

За вироком ОСОБА_6 визнано винуватим у тому, що він 15 травня 2014 року близько 18.00 год. з приміщення господарської будівлі домоволодіння АДРЕСА_2 , в яке проник, зламавши навісний замок, повторно таємно викрав велосипед, чим завдав ОСОБА_7 майнової шкоди на суму 3200 грн.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати вирок місцевого та ухвалу апеляційного судів і закрити кримінальне провадження стосовно ОСОБА_6 у зв`язку з відсутністю події злочину. При цьому скаржник стверджує, що засуджений узяв велосипед своїх дітей лише для ремонту. Крім того, вказує, що апеляційний суд належним чином не перевірив доводів ОСОБА_6 , викладених в апеляційній скарзі, про застосування до нього з боку слідчого недозволених методів з метою визнання ним вини у злочині, якого він не вчиняв. Також скаржник зазначає, що суд необґрунтовано стягнув із засудженого на користь ОСОБА_7 суму відшкодування матеріальної шкоди, адже цивільний позов у кримінальному провадженні заявлений не був і ОСОБА_7 вже на цей момент не була власником велосипеда.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який частково підтримав касаційну скаргу і просив скасувати ухвалу апеляційного суду, а кримінальне провадження призначити на новий розгляд у цьому суді, обговоривши доводи, викладені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню на таких підставах.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК, місцевий суд зробив на підставі доказів, досліджених та оцінених ним із дотриманням вимог чинного кримінального процесуального законодавства, про що у вироку навів докладні мотиви згідно зі ст. 370 КПК.

Мотивуючи винуватість ОСОБА_6 у таємному викраденні велосипеда, поєднаного з проникненням у приміщення (господарську будівлю), місцевий суд у вироку послався на показання: потерпілої ОСОБА_7 про те, що вона подарувала онукам велосипед; свідка ОСОБА_8 про те, що велосипед було таємно викрадено шляхом зламу замка в господарській будівлі з проникненням у її приміщення, і згодом мати засудженого по телефону сказала їй, що бачила сина з велосипедом тих саме кольорів, що і викрадений; свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які бачили нетверезого засудженого з велосипедом.

Також і сам засуджений під час судового розгляду визнав, що саме він узяв велосипед своїх дітей. Його доводам про те, що він це зробив не з метою крадіжки, а на прохання дітей відремонтувати велосипед, суди першої та апеляційної інстанцій дали обґрунтовану відповідь.

Зокрема, вони послалися, крім раніше вказаних доказів, на показання: свідка ОСОБА_8 , згідно з якими діти були засмучені, коли велосипед зник, і не говорили їй, що просили батька (засудженого) відремонтувати його; свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , які зазначали в суді, що ОСОБА_6 не говорив їм про те, що взяв велосипед для ремонту, і стверджував, що річ належить йому.

З урахуванням сукупності вищевказаних доказів суди дійшли правильного висновку про те, що ОСОБА_6 повторно вчинив таємне викрадення чужого майна, поєднане з проникненням у приміщення.

На думку колегії суддів, про це свідчить також характер та спосіб заволодіння велосипедом, поведінка засудженого після вчиненого діяння (прийшов до будинку, коли нікого не було вдома і зламав замок на господарській будівлі, не поставив до відома дружину та тещу про свої наміри відремонтувати велосипед, хоча усі можливості для цього мав, як і мав можливість, якби хотів, зробити ремонт за місцем знаходження велосипеда, про який вищевказаним свідкам сказав як про належний йому, не повідомив дружину і тещу про зникнення велосипеда). Усе наведене свідчить про корисливий мотив дій засудженого.

Отже, кваліфікація діяння ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 185 КК є правильною.

Також велосипед на момент крадіжки не був спільною сумісною власністю подружжя ОСОБА_11 , адже його було подаровано бабусею їх дітям, а, отже, на думку колегії суддів, згідно зі ст. 174 СК він був власністю дітей. До того ж у вироку встановлено, що на момент дарування велосипеда ОСОБА_6 та ОСОБА_8 , хоч ще й не розлучилися, але вже разом не проживали і спільного господарства не вели, тобто підстави для утворення у них спільної сумісної власності були відсутні.

Такі самі доводи захисника, аналогічні зазначеним у касаційній скарзі, ретельно перевірив апеляційний суд, і для їх спростування у своїй ухвалі навів відповідні аргументи з дотриманням вимог ст. 419 КПК.

Доводи про застосування до ОСОБА_6 недозволених методів слідства під час досудового розслідування були перевіренні місцевим судом за заявами засудженого і не знайшли свого підтвердження.

До того ж показань засудженого, які він дав під час досудового розслідування, не було покладено в основу обвинувального вироку.

Разом із тим, доводи про те, що рішення місцевого суду про стягнення з ОСОБА_6 на користь ОСОБА_7 суми відшкодування матеріальної шкоди не відповідає закону, є обґрунтованими.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 127 КПК шкода, завдана кримінальним правопорушенням може бути стягнута судовим рішенням за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні. Згідно з частинами 1, 4 ст. 128 КПК особа, якій кримінальним правопорушенням завдано майнової шкоди, має право під час кримінального провадження до початку судового розгляду пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого, який за змістом і формою повинен відповідати вимогам, встановленим до позовів, які пред`являються у порядку цивільного судочинства. Також у ч. 1 ст. 368, частинах 3, 4 ст. 374 КПК передбачено, що при ухваленні вироку суд повинен вирішити, чи підлягає задоволенню пред`явлений цивільний позов, і якщо так, то на чию користь, в якому розмірі та порядку, а в мотивувальній та резолютивній частинах вироку зазначаються підстави для задоволення цивільного позову або відмови у ньому, залишення його без розгляду, рішення про цивільний позов.

Отже, за змістом указаних норм кримінального процесуального закону шкоду, завдану внаслідок вчинення кримінального правопорушення, може бути стягнуто судовим рішенням лише за результатами розгляду цивільного позову в кримінальному провадженні.

Як убачається з матеріалів цього провадження, ОСОБА_7 не пред`являла цивільного позову в кримінальному провадженні до початку судового розгляду. В мотивувальній частині вироку місцевого суду не вказано жодних підстав (норм матеріального та процесуального права) для стягнення із засудженого на користь ОСОБА_7 3200 грн.

Тобто вказаний суд ухвалив рішення про таке стягнення з істотним порушенням норм кримінального процесуального закону.

Тому вирок цього суду й ухвала апеляційного (який не звернув уваги на помилку суду нижчої ланки) на підставі п. 1 ч. 1 ст. 438 КПК підлягають скасуванню в частині рішення про цивільний позов, а провадження призначенню на новий розгляд у суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу захисника задовольнити частково.
Вирок Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу Дніпропетровської області від 18 травня 2015 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 19 серпня 2015 року щодо ОСОБА_6 скасувати в частині вирішення цивільного позову і призначити новий розгляд провадження в суді першої інстанції в порядку цивільного судочинства.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2