Справа №490/4880/15-к 29.02.2016 29.02.2016 29.02.2016

АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МИКОЛАЇВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
29 лютого 2016 року м. Миколаїв
Апеляційний суд Миколаївської області у складі колегії суддів судової палати у кримінальних справах:
головуючої ОСОБА_1
суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участі секретаря ОСОБА_4
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженка та мешканка АДРЕСА_1 , учень 1 курсу Миколаївського професійного ліцею будівництва та послуг, виховується в багатодітній родині, раніше не судима
Учасники судового провадження:
прокурор ОСОБА_5 обвинувачена ОСОБА_6
законний представник ОСОБА_7
захисник ОСОБА_8
потерпіла ОСОБА_9
представник служби у справах
дітей ОСОБА_10
__________________________________________________________________________
провадження № 11-кп/784/103/16 головуючий у 1 інстанції
категорія: ст. 185 ч. 1 ОСОБА_11
КК України доповідач в апеляційній інстанції
ОСОБА_1 .

Короткий зміст вимог апеляційної скарги прокурора.
Просить вирок скасувати. Ухвалити новий вирок. ОСОБА_6 визнати винуватою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України. Звільнити її від покарання на підставі ст. 105 КК України із застосуванням примусового заходу виховного характеру у виді передачі неповнолітньої під нагляд батьків.
Короткій зміст судового рішення суду 1 інстанції.
Вироком Центрального районного суду м. Миколаєва від 02.11.2015 року ОСОБА_6 визнано невинуватою у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України. Її виправдано за вказаним обвинуваченням за відсутністю в її діянні складу злочину через відсутність корисливого мотиву та безоплатного вилучення майна.
Вирішено питання про речовий доказ.

Узагальнені доводи апеляційної скарги прокурора.
Посилається на невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам кримінального провадження, неповноту судового розгляду, неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність, що полягає в незастосуванні закону, який підлягав застосуванню. Вважає, що під час судового провадження не дотримані вимоги ст.ст. 2, 94, 370 КПК України.
Не погоджується з висновками суду про те, що ОСОБА_6 не мала наміру обернути каблучку ОСОБА_9 на свою користь та узяла її, щоб роздивитися, чекаючи в подальшому нагоди, щоб покласти каблучку на місце.
З цього приводу наводить показання потерпілої, яка виявила зникнення каблучки та зверталася до ОСОБА_6 з питанням, хто каблучку викрав. Але ОСОБА_6 не зізналася та каблучку не повернула. Зазначає про наявність у ОСОБА_6 реальної можливості повернути потерпілій каблучку як в день викрадення, так і протягом 2-х тижнів до звернення потерпілої із заявою до правоохоронних органів. Але обвинувачена цього не зробила. Ця обставина, на думку прокурора, свідчить про відсутність у неї наміру повернути каблучку.
Вказує, що показання потерпілої ОСОБА_9 , обвинуваченої ОСОБА_6 , її законного представника ОСОБА_7 є доказами того, що обвинувачена ОСОБА_6 безоплатно вилучила чуже майно поза волею власника.
Посилається, що суд у вироку навів власне бачення висновку експерта про схильність неповнолітньої ОСОБА_6 говорити неправду. Зазначає, що експерти судом не допитані.
Не заперечуючи проти встановлених судом порушень під час написання обвинуваченою ОСОБА_6 заяви про добровільну видачу каблучки, апелянт зазначає, що обвинувачена не заперечувала самих обставин, які викладені в цій заяві, та обставин, за яких подана заява.
Апелянт не погоджується з наведеним судом розвитком події, згідно з яким ОСОБА_6 взяла каблучку, щоб її роздивитися, але в цей час раптово зайшла потерпіла. З цього приводу апелянт зазначає, що судом не вжито заходів для перевірки раптовості появи потерпілої в квартирі. Стосовно вказаних обставин вона не допитана. В цьому апелянт вбачає прояв упередженості суду, неповноту та однобічність судового розгляду.
Встановлені судом 1 інстанції обставини.
Органами досудового розслідування ОСОБА_6 обвинувачується в тому, що 08.04.2015 р., приблизно о 21 год. 30 хв., знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , із корисливих мотивів, реалізуючі злочинний намір вчинити крадіжку чужого майна, шляхом вільного доступу таємно викрала золоту каблучку, яка належить ОСОБА_9 . Після цього вона з місця вчинення злочину зникла. Розпорядилася викраденим на власний розсуд, чим завдала потерпілій майнову шкоду в сумі 1100 грн.
Дії ОСОБА_6 органами досудового розслідування кваліфіковано за ст. 185 ч.1 КК України.
Навівши дані про особу неповнолітньої обвинуваченої та її родину, суд вказав, що на час інкримінованої події їй виповнилося лише 15 років та через смерть діда в минулому вона зазнала психологічної травми, що привела її до невротичного стану.
Пославшись на висновок експерта, суд навів, що маючи розвинуту мову, через не набуття достатнього словарного запасу та елементарних арифметичних пізнань, ОСОБА_6 має понижену здатність до абстрагування, аналізу та синтезу, знижену пам`ять. За такого її мислення є наближеним до конкретно-наглядового, що полягає в тому, що вона навчається шляхом вчинення дій. Тоді ж засвоює певні моделі поведінки. Результатом її мислення є самі дії, а засвоєні нею моделі поведінки є прикутими до ситуації, у якій вони отримані, та важко розповсюджуються на інші ситуації. Суд вказав, що є загальновідомим поняття конкретно-наглядове (наглядово-дійове) мислення. Не погодився із визначенням в експертному висновку того, що ОСОБА_6 схильна говорити неправду, зазначивши, що це є лише припущенням.
Суд дійшов висновків про те, що граючись в квартирі потерпілої з її сином та своїм братом (малолітніми дітьми), ОСОБА_6 раптово побачила золоту каблучку та взяла її, щоб роздивитися і покласти на місце, не маючи наміру її безоплатно обернути на свою користь. Свої висновки суд обґрунтував показаннями обвинуваченої, що узгоджується з її типом мислення, наближеним до конкретно-наглядового. Вказав, що в подальшому ОСОБА_6 не впоралась з новою ситуацією і чекала повторення ситуації, в якій вона могла реалізувати обрану нею мету та модель поведінки повернути каблучку в обраний нею спосіб.
Навівши показання потерпілої ОСОБА_9 , суд зробив наголос на тому, що з приводу каблучки вона зверталася до дітей в обвинувальному тоні. Послався, що показання потерпілої не є доказом в сенсі ст. 84 КПК України, оскільки не містить фактичних даних про обставини справи, а є лише проявом негативного ставлення потерпілої до обвинуваченої. Вказав, що показання потерпілої суперечать об`єктивним обставинам справи та наявним доказам.
Суд зазначив, що обов`язковою ознакою крадіжки є наявність корисливого мотиву, що полягає в бажанні винної особи звернути майно у свою власність назавжди, без наміру колись повернути його власнику та відшкодувати його вартість. Однак, обвинувачена та її законний представник корисливий мотив категорично заперечують.
Суд визнав недопустимим доказом заяву неповнолітньої ОСОБА_12 про добровільну видачу каблучки, в якій зазначено про викрадення каблучки. З цього приводу послався, що заява надана у відсутності її законного представника, захисника, педагога або психолога. Текст заяви продиктовано працівником поліції, що вбачається з конструкції речень та вживаних термінів. Суд вважає заяву ОСОБА_6 її письмовими поясненнями. Однак, ОСОБА_6 не було повідомлено про право відмовитися надавати пояснення та відповідати на запитання. При цьому, вона була попереджена про кримінальну відповідальність за ст. 383 КК України.
Суд також зазначив, що під час написання заяви ОСОБА_6 у відповідності до ст. 209 КПК України фактично була затриманою. Тому порушено її право на захист через невиконання вимог ст.ст. 42, 52 КПК України. Навівши ст. 10 Мінімальних стандартних правил ООН, яка стосується відправлення правосуддя щодо неповнолітніх («Пекінські правила»), суд зробив висновок про порушення принципу мінімального необхідного втручання у життя неповнолітнього ОСОБА_6 в момент спілкування з представниками правоохоронних органів у відділі поліції за відсутністю її матері. Вказав, що під час отримання від ОСОБА_6 даної заяви було порушено гарантію, яка передбачена ст. 3 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, - заборону такого поводження з нею, що принижує її людську гідність. За такого, отримані фактичні дані про безоплатне вилучення каблучки і подальше каяття у вчиненому суд визнав недопустимим доказом на підставі п.п. 2, 3, 4 ч.1 ст. 87 КПК України.
Встановлені судом апеляційної інстанції обставини.
Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора ОСОБА_5 на підтримку апеляційної скарги, потерпілої ОСОБА_9 , яка погодилася з вимогами апеляційної скарги, заперечення на апеляційну скаргу обвинуваченої ОСОБА_6 , її законного представника ОСОБА_7 та захисника ОСОБА_8 , думку представника служби у справах дітей ОСОБА_10 про необхідність застосування неповнолітній заходу виховного характеру, вивчивши матеріали провадження та провівши на підставі ст. 404 ч. 3 КПК України повторне дослідження обставин, встановлених під час кримінального провадження у обсязі, про який просив прокурор, обговоривши доводи апеляційної скарги, суд дійшов наступного.
Висновки суду, які містяться у вироку, не відповідають фактичним обставинам кримінального провадження, оскільки не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду. Суд також не узяв до уваги доказ, який міг істотно вплинути на його висновки.
Судом у вироку наведено розвиток події 08.04.2015 р., згідно з яким граючись в квартирі потерпілої ОСОБА_9 з її сином та своїм братом (малолітніми дітьми), ОСОБА_6 раптово побачила золоту каблучку та взяла її, щоб роздивитися і покласти на місце, не маючи наміру її безоплатно обернути на свою користь.
Однак, такі висновки фактично ґрунтуються на визначеному самим же судом психологічному стані неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_6 , причому з посиланням на модель поведінки, її прояви, тип мислення наближений до конкретно-наглядового (наглядово-дійового), що потребує спеціальних знань в області психології.
При повторному дослідженні обставин, встановлених під час кримінального провадження, встановлено наступне.
Із показань обвинуваченої ОСОБА_6 в апеляційному суді вбачається, що з ОСОБА_13 вона товаришувала. Декілька разів бувала у нього в квартирі зі своїм молодшим братом ОСОБА_14 . Бачила там його матір ОСОБА_9 .
У вечорі 08.04.2015 р. перебувала там з ОСОБА_13 та молодшим братом. Тричі грали в квартирі в піжмурки. Коли грали другий раз, заходила в спальню. Звернула увагу на блискучу каблучку жовтого кольору у формі листка. Поряд знаходилась інша каблучка «подряпана». Обидві каблучки лежали відкрито на полиці трюмо. Коли грали третій раз, заходила в спальню. Взяла каблучку жовтого кольору. Стверджує, що мала намір її роздивитися. Сховала каблучку в кишеню джинсів тому, що злякалась, оскільки додому прийшла ОСОБА_9 і одразу зайшла в спальню. Не заперечує, що не зізналася ОСОБА_9 , що каблучка в неї. У себе вдома сховала каблучку в гаманець, яким не користувалася. Також стверджує, що мала намір в подальшому непомітно покласти каблучку на теж саме місце, коли ОСОБА_13 запросить її в гості. Не заперечує, що не зізналася і своїй матері, що каблучка в неї. Зізналася в цьому та видала каблучку лише тоді, коли прийшли працівники поліції.
Законний представник неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 в апеляційному суді показала, що її донька та ОСОБА_13 спілкувалися приблизно протягом року. Донька та її молодший син бували у нього вдома. Підтвердила, що в квітні 2015 р. до неї зверталася ОСОБА_9 Повідомила про зникнення з квартири каблучки. Питала, чи немає каблучки у доньки. Обіцяла ОСОБА_9 повернути каблучку, якщо вона у доньки. Двічі розмовляла з цього приводу з донькою. Вона стверджувала, що каблучки у неї немає. Приблизно через тиждень від працівника поліції дізналася, що ОСОБА_9 звернулася із заявою про крадіжку каблучки та що донька зізналася і видала каблучку.
З показань потерпілої ОСОБА_9 в апеляційному суді вбачається, що вона з сином ОСОБА_15 мешкають в орендованій квартирі. Попереджала сина, щоб він не приводив додому сторонніх осіб, щоб не було неприємностей з власниками квартири. Чула від сина, що він познайомився з дівчиною ОСОБА_16 , старшою за нього. 1 раз бачила її в квартирі.
У вечорі 08.04.2015 р., повернувшись додому, застала в квартирі сина разом з ОСОБА_17 та її молодшим братом ОСОБА_14 . Двері квартири відкрила своїм ключем. Діти вийшли до неї в коридор. На її питання, чим вони займаються, відповіли, що грають в піжмурки. Побачивши в квартирі малознайомих дітей, пішла в спальну, щоб перевірити, чи на місці золота каблучка у формі листка. Її не було на відкритій полиці серванту. Інша каблучка кольору срібла була на місці там же, на полиці серванту.
Приблизно 15 хв. розмовляла з дітьми з приводу того, хто взяв каблучку. Вони стверджували, що каблучку не брали. ОСОБА_17 поводилася спокійно та питала, де знаходилась каблучка. Стверджувала, що в спальню вони не заходили. Говорила ОСОБА_17 , що це не так, оскільки обстановка порушена і в спальні. Пропонувала ОСОБА_17 віддати каблучку. Обіцяла пробачити їй та не звертатися в поліцію. Також пропонувала ОСОБА_17 подумати вдома та повернути каблучку. Сподівалася, що вона поверне каблучку. Не мала наміру повідомляти про подію її матері.
Чекала приблизно 4 дні. Потім пішла на вул. Радянську, щоб зустріти ОСОБА_17 . Побачивши її, ОСОБА_17 сховалася за дерева. Після цього розмовляла з її матірю. Пропонувала їй поговорити з донькою. Може та поверне каблучку. Матір ОСОБА_16 обіцяла це зробити. Протягом наступних 3-х днів каблучку їй не повернули. Тому звернулася із заявою в поліцію. Після цього каблучка була їй повернена.
Є необґрунтованими посилання суду на те, що показання потерпілої ОСОБА_9 не є доказом в сенсі ст. 84 КПК України.
Відповідно до ч 1 ст. 84 КПК України доказами у кримінальному провадженні є фактичні дані, отримані в передбаченому цим Кодексом порядку, на підставі яких слідчий, прокурор, слідчий суддя і суд встановлюють наявність чи відсутність фактів та обставин, що мають значення для кримінального провадження та підлягають доказуванню.
Згідно з ч. 2 цієї статті процесуальними джерелами доказів є показання, речові докази, документи, висновки експертів.
До такого процесуального джерела доказів як показання закон відносить і показання потерпілого (ст. 95 ч.1 КПК України).
Серед обставин, які у відповідності до положень ст. 91 КПК України підлягають доказуванню у кримінальному провадженні закон визначає, зокрема, подію кримінального правопорушення (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення кримінального правопорушення - п.1 ч.1 ст. 91 КПК України), вид та розмір шкоди, завданої кримінальним правопорушенням -п.3 ч.1 ст. 91 КПК України.
Потерпілою ОСОБА_9 надані показання саме стосовно події кримінального правопорушення обставин зникнення її каблучки, яка знаходилася в квартирі 08.04.2015 р. до приходу ОСОБА_17 з молодшим братом, поведінки обвинуваченою з цього приводу в квартирі та в подальшому, обставин повернення каблучки та її вартості.
Частково її показання узгоджуються і з показаннями самої обвинуваченої, яка не заперечувала, що каблучку взяла саме вона 08.04.2015 року до приходу в квартиру ОСОБА_9 , а також з показаннями законного представника неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_7 про намагання потерпілої повернути каблучку без звернення із заявою до поліції.
За такого, показання потерпілої є джерелом доказів і вони підлягали оцінці за правилами ст. 94 КПК України, що судом 1 інстанції не зроблено.
Суперечать наведеним положенням закону та іншим доказам висновки суду про те, що показання потерпілої не містять фактичних даних і є лише проявом її негативного ставлення до обвинуваченої.
Оцінюючи показання обвинуваченої, її законного представника, потерпілої за правилами ст. 94 КПК України в їх сукупності та взаємозвязку, апеляційний суд виходить з того, що на дійсний намір обвинуваченої, характер її дій насамперед вказують фактичні обставини, які встановлені із зазначених процесуальних джерел доказів.
З наведених вище показань слідує, що ОСОБА_6 золоту каблучку узяла, щоб її роздивитися, не побачивши її раптово, як вказав суд. Згідно з її показаннями в апеляційному суду, вона побачила на одній полиці трюмо в спальні не одну, а дві каблучки. Звернула увагу саме на золоту каблучку. Це сталося під час другої гри в піжмурки. Під час третьої гри в піжмурки вона зайшла в спальню, знаючи, що там знаходяться обидві каблучки. Золоту каблучку вона узяла цього разу.
Твердження ОСОБА_6 про те, що вона тримала зажатою в руці золоту каблучку, коли в спальню увійшла ОСОБА_9 , сховавши потім каблучку в кишеню джинсів, спростовуються показаннями потерпілої, яка зазначила, що діти вийшли в коридор, коли вона увійшла в квартиру. Відсутні підстави ставити під сумнів показання потерпілої в цій частині з огляду на її намагання протягом майже 10 днів залагодити ситуацію без звернення в поліцію, що вбачається за матеріалами кримінального провадження.
Крім того, обвинувачена не зізналася 08.04.2015 р. потерпілій, а в подальшому протягом зазначеного часу і своїй матері, в тому, що узяла золоту каблучку. Вона сховала золоту каблучку вдома. Ховалася й сама від потерпілої. Не заперечує, що зізналася та повернула каблучку лише після приходу працівників поліції.
Наведені докази та встановлені фактичні обставини є достатніми для висновку про те, що ОСОБА_6 таємно викрала золоту каблучку потерпілої ОСОБА_9 та звернула її на свою користь, приховавши викрадене і таким чином ним розпорядилася.
Суперечать встановленим фактичним обставинам кримінального провадження висновки суду 1 інстанції про відсутність у обвинуваченої корисливого мотиву.
Згідно з висновком експерта № 235 від 19.05.2015 р. обвинувачена ОСОБА_6 будь-яким психічним захворюванням не страждає. В момент інкримінованого їй кримінального правопорушення усвідомлювала свої дії та могла ними керувати. Застосування примусових заходів медичного характеру не потребує (а.с. 33-37, 38).
Досліджені апеляційним судом дані про її особу свідчать, що вона проходила обстеження у відділенні психіатричної лікарні з 01.06.2009 р. по 01.07.2009 р. з діагнозом «Розлад психічного розвитку. Невротичний стан» - (а.с. 32).
З показань законного представника неповнолітньої обвинуваченої - ОСОБА_7 вбачається, що це було повязано зі стресовою ситуацією внаслідок смерті діда, що сталася в присутності ОСОБА_18 . Тоді вона водила доньку на консультацію к психологу. В подальшому, тобто, протягом 6 років до психолога з донькою не зверталася. В цьому не було потреби. Поводиться донька цілком нормально. В школі навчалася задовільно. В ліцеї навчається краще. Зазначила також, що інколи залишала доньку на своєму робочому місці. Та зважувала людей та розраховувалась з ними.
Інші досліджені дані про особу ОСОБА_6 також вказують на її цілком адекватну поведінку та такий прояв характеру, як самостійність.
Відсутні дані, які б вказували на звязок між психологічною травмою неповнолітньої ОСОБА_6 в минулому з інкримінованою їй подією.
Знаходиться поза межами компетенції суду міркування щодо певної моделі поведінки неповнолітньої обвинуваченої ОСОБА_6 та її проявів з посиланням на тип її мислення наближений до конкретно-наглядового. Саме моделлю її поведінки суд обґрунтував свої висновки про те, що ОСОБА_6 чекала повторення такої ж ситуації, щоб повернути каблучку в обраний нею спосіб.
Хоча про такий тип мислення зазначено у висновку експертів, поняття конкретно-наглядове (наглядово-дійове) мислення не є загальновідомим, як зазначив суд. Визначення його сутності потребує спеціальних знань. Однак, експерти для розяснення висновку в судовому засіданні в порядку ст. 356 КПК України не допитані. Судово-психологічна експертиза в кримінальному провадженні не проводилася.
Разом з тим, ОСОБА_6 на час інкримінованих їй дій досягла встановленого ч. 2 ст. 22 КК України віку, з якого може наставати кримінальна відповідальність - з 14 років за крадіжку. Її твердження стосовно наміру непомітно покласти каблучку на місце в квартирі потерпілої, потребують критичної оцінки, оскільки суперечать встановленим фактичним обставинам кримінального провадження.
ОСОБА_6 мала реальну можливість повернути викрадене на протязі 10 днів спочатку на прохання потерпілої, потім після розмови зі своєю матірю, однак вона цього не зробила.
Той факт, що з двох каблучок, вона обрала саме золоту, а не «подряпану», свідчить на користь наявності у неї корисливого мотиву.
Апеляційний суд також зауважує, що наприкінці апеляційного розгляду обвинувачена ОСОБА_6 визнала неправомірність своїх дій, в чому вбачається прояв її каяття.
На підставі викладеного апеляційний суд дійшов висновку про доведеність винуватості ОСОБА_6 в таємному викраденні чужого майна за висунутим їй у суді 1 інстанції обвинуваченням за таких обставин.
08.04.2015 р., приблизно о 21 год. 30 хв., знаходячись в квартирі АДРЕСА_2 , ОСОБА_6 із корисливих мотивів, реалізуючи злочинний намір вчинити крадіжку чужого майна, шляхом вільного доступу таємно викрала золоту каблучку, яка належить ОСОБА_9 . Після цього вона з місця вчинення злочину зникла. Розпорядилася викраденим на власний розсуд, чим завдала потерпілій майнову шкоду в сумі 1100 грн.
Дії ОСОБА_6 органами досудового розслідування правильно кваліфіковано за ст. 185 ч.1 КК України як таємне викрадення чужого майна.
Враховуючи наведене, виправдувальний вирок суду 1 інстанції відносно ОСОБА_6 підлягає скасуванню на підставі п.п.1, 2 ч.1 ст. 411 КПК України як необґрунтований, з постановленням апеляційним судом відносно неї свого обвинувального вироку на підставі п. 3 ч.1 ст. 420 КПК України.
Доводи апелянта стосовно ухвалення судом 1 інстанції необґрунтованого виправдувального вироку є слушними.
Апеляційний суд погоджується і з доводами апелянта щодо наявності підстав для застосування неповнолітній обвинуваченій ОСОБА_6 примусового заходу виховного характеру замість кримінального покарання з огляду на наступне.
Відповідно до ч.1 ст. 105 КК України неповнолітній, який вчинив злочин невеликої або середньої тяжкості, може бути звільнений судом від покарання, якщо буде визнано, що внаслідок щирого розкаяння та подальшої бездоганної поведінки він на момент постановлення вироку не потребує застосування покарання.
ОСОБА_6 вчинила злочин середньої тяжкості. На момент вчинення злочину їй виповнилося лише повних 15 років. З нею та її матірю представниками служби у справах дітей проведено профілактичні заходи у звязку з даною подією. Характеризується обвинувачена виключно позитивно. Їй притаманні таки риси характеру як працелюбність, доброзичливість, самостійність. Раніше вона не судима. Не перебувала на обліку в наркологічному диспансері, в службі у справах дітей, в інспекції кримінальної поліції. Виховується в багатодітній родині, однією матірю, якій допомагає по господарству та має постійні обовязки (а.с. 28-31, 41-43). На даний час навчається в ліцеї. Має міцні соціально-корисні звязки за місцем проживання та навчання.
Також встановлено, що викрадене потерпілій повернено.
На підставі викладеного апеляційний суд визнає, що ОСОБА_6 вчинила злочин, який не становить великої суспільної небезпеки і її виправлення може бути досягнуто шляхом застосування примусових заходів виховного характеру з числа передбачених ч. 2 ст. 105 КК України, без застосування до неповнолітньої кримінального покарання.
Таким чином, неповнолітній обвинуваченій ОСОБА_6 замість покарання слід застосувати примусовий захід виховного характеру у виді передачі її під нагляд матері ОСОБА_7 , яка за матеріалами кримінального провадження здатна забезпечити виховний постійний контроль за поведінкою неповнолітньої ОСОБА_6 . Цей захід найбільш сприятиме її виправленню та перевихованню.
Керуючись ст.ст. 405, 407, 411 ч.1 п.п.1, 2, 420 ч.1 п.3, 424, 426, 532 КПК України, суд
П О С Т А Н О В И В:
Апеляційну скаргу прокурора прокуратури Центрального району м. Миколаєва ОСОБА_5 задовольнити.
Вирок Центрального районного суду м. Миколаєва від 02 листопада 2015 року відносно ОСОБА_6 скасувати та ухвалити свій вирок.
ОСОБА_6 визнати винуватою за висунутим їй обвинуваченням у вчиненні злочину, передбаченого ст. 185 ч. 1 КК України.
На підставі ст. 105 КК України звільнити ОСОБА_6 від покарання із застосуванням примусового заходу виховного характеру у виді передачі її під нагляд матері ОСОБА_7 , тривалістю 1 рік.
В іншій частині вирок суду 1 інстанції залишити без зміни.
Вирок суду апеляційної інстанції набирає законної сили з моменту його проголошення і може бути оскаржено в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня його проголошення.
Копія вироку суду апеляційної інстанції підлягає врученню засудженій, її законному представнику та прокурору негайно після його проголошення. Інші учасники судового провадження мають право отримати копію вироку в суді.
Судді: