Справа № 466/4781/15-к
пр.№ 1-кп/464/305/15
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
04.09.2015 Сихівський районний суд м.Львова в складі: головуючого судді ОСОБА_1 , за участю: секретаря судових засідань ОСОБА_2 , прокурора- ОСОБА_3 , адвоката-захисника ОСОБА_4 , обвинуваченого ОСОБА_5 , розглянувши у підготовчому судовому засіданні у приміщенні суду в м.Львові клопотання адвоката-захисника ОСОБА_4 про повернення обвинувального акту у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0001736 від 21.05.15 року за обвинувальним актом по обвинуваченню:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м.Львова, громадянина України, який має професійно-технічну освіту, не працюючого, не одруженого, раніше судимого, востаннє вироком Сихівського районного суду м.Львова від 16.08.13р. за ч.2 ст.186 КК України до позбавлення волі строком на 3 роки, 18.02.15р. Шевченківським районним судом м.Львова невідбуту частину покарання 1р.5м.4д замінено на виправні роботи проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,
у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, ч.3 ст.15-ч.2 ст.186 КК України, -

ВСТАНОВИВ :

до Сихівського районного суду м.Львова надійшло кримінальне провадження по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, ч.3 ст.15-ч.2 ст.186 КК України.

Органами досудового слідства ОСОБА_5 висувається обвинувачення в тому , що ОСОБА_5 , своїми умисними діями вчинив відкрите викрадення чужого майна (грабіж), повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.2 ст.186 КК України, а також вчинив незакінчений замах на відкрите викрадення чужого майна (грабіж), вчинене повторно, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч.3 ст.15 - ч.2 ст.186 КК України.
В підготовчому судовому засіданні адвоката-захисника ОСОБА_4 заявив клопотання що даний обвинувальний акт повинен бути повернутий прокурору, так-як з обвинувального акта вбачається, що слідчий та прокурор висловили твердження про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.186 КК України, та кримінального правопорушення, передбаченого ч.3 ст.15 - ч.2 ст.186 КК України, що призвело до порушення принципу невинуватості, які можуть впливати на формування позиції суду та думку громадськості.
Прокурор висловив суду думку про те, що обвинувальний акт відповідає вимогам закону.

Обвинувачений підтримав клопотання адвоката.

Суд, заслухавши думку учасників судового засідання, вважає, що кримінальне провадження до судового розгляду призначене бути не може, а обвинувальний акт, в якому ОСОБА_5 обвинувачується у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, ч.3 ст.15-ч.2 ст.186 КК України, має бути повернутий прокурору, оскільки зазначений обвинувальний акт не відповідає вимогам КПК України, Конституції України, Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод та практиці Європейського суду.
Відповідно до ст.9 КПК України кримінальне процесуальне законодавство застосовується з урахуванням практики Європейського суду з прав людини.
Відповідно до ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди України при розгляді справ застосовують Конвенцію про захист прав людини та основоположних свобод та практику Європейського суду, як джерело права.
У відповідності ч.2 ст.6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод «Кожен, кого обвинувачено у вчиненні кримінального правопорушення, вважається невинуватим, доки його вину не буде доведено в законному порядку.»
В рішенні Європейського суду з прав людини від 23.10.2008 року в справі «Хужин та інші проти Росії», Європейський суд з прав людини чітко зазначає про важливість дотримання презумпції невинуватості, вказує на помилки правоохоронних органів при тлумаченні цього поняття, зазначаючи наступне: «Суд нагадує, що положення ч.2 ст.6 Конвенції спрямоване на те, щоби убезпечити обвинувачену особу від порушень її права на справедливий процес упередженим твердженнями, що тісно пов`язані з розглядом її справи в суді. Презумпція невинуватості, закріплена в ч.2 ст.6 Конвенції, є одним із елементів справедливого судового розгляду, про який зазначається в ч.І статті 6 Конвенції. Цей принцип забороняє формування передчасної позиції суду, в якій відображається думка про те , що особа,обвинувачена у вчиненні злочину, є винуватою ще до того, коли її вина буде доведена відповідно до закону. Разом з тим ця вимога стосується й висловлювань інших посадових осіб про перебіг розслідування кримінальної справи, якщо такі твердження спонукають громадськість повірити у винуватість особи та впливають на оцінку фактів даної справи компетентним судом.
Крім того аналогічне трактування поняття презумпції невинуватості міститься в Рішенні Європейського суду з прав від 10.12.2009 року ( остаточне 10.03.2010 року) в справі «Шагін проти України», яке звучить наступним чином «Суд повторює, що принцип презумпції невинуватості, закріплений в пункті 2 статті 6 Конвенції, є одним з аспектів права на справедливий судовий розгляд кримінальної справи, гарантованого пунктом 1 статті 6 ( рішення у справі «Альне де Рібемон проти Франції» від 10 лютого 1995 року).
Цей принцип не лише забороняє передчасне висловлювання думки самим судом про те, що особа, «яку обвинувачено у вчинені злочину», є винною, тоді як це ще не доведено відповідно до закону, а й поширюється на заяви, що їх роблять інші державні посадові особи стосовно проваджень що тривають, у кримінальних справах і які спонукають громадськість до думки про вину підозрюваного та визначають наперед оцінку фактів компетентним судовим органом (достатньо мати - навіть за відсутності будь-якого формального висновку - певні підстави припускати, що відповідна посадова особа вважає обвинуваченого винним (рішення у справі «Бьомер проти Німеччини» від 03 жовтня 2002 року).
У цьому зв`язку Суд наголосив на тому, як важливо державним посадовим особам добирати слова, оприлюднюючи свої заяви ще до судового розгляду справи, порушеної проти особи, та визнання її винною в тому чи іншому злочині (Рішення «Дактарас проти Литви»), Таким чином, слід принципово розрізняти повідомлення про те, що когось лише підозрюють у вчиненні злочину, та чітку заяву , зроблену за відсутністю остаточного вироку, про те, що особа вчинила злочин ( Рішення у справі «Ісмоїлов проти Росії» від 24 квітня 2008 року).
З обвинувального акта вбачається, що слідчий та прокурор висловили твердження про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, ч.3 ст.15-ч.2 ст.186 КК України, що порушує принцип невинуватості.
У відповідності до п. 3 ч. 3 ст. 314 КПК України суд у підготовчому засіданні має право прийняти рішення про повернення обвинувального акту прокурору, якщо він не відповідає вимогам закону.

З огляду на те, що в підготовчому судовому засіданні судом встановлено, що обвинувальний акт відносно ОСОБА_5 не відповідає зазначеними вимогам він має бути повернутий прокурору, що його направив до суду.

З урахуванням наведеного, керуючись ст.ст. 291, 314 КПК України, суд, -

У Х В А Л И В :

обвинувальний акт по кримінальному провадженню, відомості про яке внесено в Єдиний реєстр досудових розслідувань за № 0001736 від 21.05.15 року по обвинуваченню ОСОБА_5 у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.186 КК України, ч.3 ст.15-ч.2 ст.186 КК України - повернути прокурору Шевченківського району м.Львова.
Ухвала у відповідності до ч. 4 ст. 314 КПК України може бути оскаржена шляхом подачі на протязі 7 днів через Сихівський районний суд м.Львова Апеляційному суду Львівської області апеляційної скарги.
Суддя