Ухвала іменем україни

26 листопада 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого ОСОБА_1 ,

суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
прокурора ОСОБА_4 ,
секретаря ОСОБА_5

розглянула в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000091, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 на вирок Апеляційного суду Полтавської області від 17 червня 2015 року.

Вироком Карлівського районного суду Полтавської області від 31 березня 2014 року

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця та мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 307 КК України на 5 років позбавлення волі, за ч. 1 ст. 317 КК України на 3 роки позбавлення волі. На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно визначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.
На підставі ст. 75 КК України звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням із іспитовим строком 3 роки та покладено обов`язки, передбачені пунктами 2, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

ОСОБА_7 пред`являлося обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК України, за яким його виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця м. Усть-Лабінська Краснодарського краю Російської Федерації, мешканця АДРЕСА_2 , судимого 20 грудня 2006 року за ч. 1 ст. 121 КК України на 5 років позбавлення волі, звільненого 02 грудня 2009 року умовно-достроково на 1 рік 6 місяців 20 днів,

визнано винуватим та засуджено за ч. 1 ст. 309 КК України на 1 рік 1 місяць позбавлення волі.
ОСОБА_8 пред`являлося обвинувачення за ч. 2 ст. 307 КК України, за яким його виправдано у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочину.

Вирішено питання про речові докази та судові витрати.

Вироком Апеляційного суду Полтавської області від 17 червня 2015 року скасовано вирок районного суду щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у частині їх виправдання за ч. 2 ст. 307 КК України й засудження ОСОБА_8 за ч. 1 ст. 309 КК України.

Цим вироком визнано винуватим ОСОБА_7 у вчиненні кримінальних правопорушень і призначено покарання за ч. 2 ст. 307 КК України 6 років позбавлення волі з конфіскацією частини належного йому майна.

Ухвалено вважати засудженим за ч. 1 ст. 317 КК України до покарання визначеного судом першої інстанції строком 3 роки позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією частини належного йому майна;

ОСОБА_8 визнано винним і засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 6 років з конфіскацією належного йому майна; за ч. 2 ст. 309 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком 2 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно визначено покарання у виді 6 років позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна.

В іншій частині вирок районного суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_6 ставить питання про скасування вироку апеляційного суду у зв`язку із неправильним застосуванням кримінального закону, ухваленні вироку на недопустимих доказах. Посилається на те, що письмові докази щодо заведення оперативно-розшукової справи в рамках якої здійснено контроль за вчиненням злочину ОСОБА_7 було надано лише в суді апеляційної інстанції, їх незаконно долучено до матеріалів справи. Це дає підставу вважати протоколи про результати контролю за вчиненням злочину та зібрані фактичні дані такими, які здобуто незаконно. Вказує, що всупереч вимогам закону, працівники міліції не вжили заходів для припинення злочинної діяльності, і 26 березня 2013 року повторно, провели оперативну закупку в ОСОБА_7 яка носила характер провокації злочину. Суд апеляційної інстанції наведені обставини не взяв до уваги, тому вирок апеляційного суду невідповідає вимогам ст. 420 КПК України.

За вироком суду ОСОБА_7 і ОСОБА_8 за попередньою змовою групою осіб незаконно, повторно збували наркотичні засоби, а ОСОБА_7 надав приміщення для незаконного вживання наркотичних засобів за наступних обставин.

У період часу в кінці лютого на початку березня 2013 року, ОСОБА_7 незаконно збував, пригощаючи у своїй квартирі по АДРЕСА_3 , особливо небезпечним наркотичним засобом - канабісом, ОСОБА_9 , частину наркотичного засобу вони разом викурювали, а іншу частину останній забирав додому для власного споживання. Залишок канабісу у кількості 0,189 г. у перерахунку на суху речовину в нього було вилучено працівниками міліції під час обшуку.
03 березня 2013 року ОСОБА_7 за попередньою змовою із ОСОБА_8 незаконно збув ОСОБА_10 за 600 грн. за місцем свого проживання наркотичний засіб - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 54, 565 г. Про збут наркотичного засобу засуджені домовилися по телефону, обговоривши вартість та кількість наркотичного засобу.
26 березня 2013 року ОСОБА_7 за попередньою змовою із ОСОБА_8 повторно збув за місцем свого проживання ОСОБА_10 за 600 грн. наркотичний засіб - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 33,568 г.
Крім того, 01 та 26 березня 2013 року ОСОБА_7 із метою створення сприятливих умов для вживання наркотичних засобів, та перевірки намірів ОСОБА_10 , надав йому приміщення для незаконного вживання наркотичного засобу канабісу, шляхом куріння за місцем свого проживання.
Восени 2013 року ОСОБА_8 незаконно придбав зірвавши дикоростучі рослини коноплі в лісосмузі на окраїні смт. Машівка Полтавської обл., висушив їх та подрібнив, виготовивши наркотичний засіб - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 11,593 г., який зберігав для власного вживання за місцем свого проживання по АДРЕСА_2 , без мети збуту, котрий 26 березня 2013 року працівниками міліції було вилучено під час обшуку.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, який заперечив доводи скарги захисника та вважав, що вирок апеляційного суду не підлягає скасуванню, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_7 та ОСОБА_8 у вчиненні кримінальних правопорушень обґрунтовано доказами, які зібрано та досліджено відповідно до вимог КПК України.

Доводи касаційної скарги захисника про законність проведення оперативної закупки, недопустимість здобутих доказів та підбурювання ОСОБА_7 працівниками міліції до збуту наркотичних засобів, були предметом дослідження в суді апеляційної інстанції та знайшли свою оцінку в ухваленому вироку апеляційного суду.

Зокрема, факт незаконного збуту наркотичних засобів за участю засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 встановлено проведеними відповідно до вимог КПК України негласними слідчими (розшуковими) діями, результатами контролю за вчиненням злочину, показаннями самих засуджених та допитаних у судовому засіданні свідків.

Засуджені не заперечували того, що займалися незаконним збутом наркотичних засобів, а ОСОБА_7 , надавав своє помешкання для їх вживання.

За матеріалами справи, ОСОБА_7 вчинив три епізоди збуту наркотичних засобів, причому збут ОСОБА_9 мав місце без здійснення контролю зі сторони правоохоронних органів.

У судовому засіданні ОСОБА_9 показав, що ОСОБА_7 збував йому наркотичний засіб не один раз, останній у кінці лютого на початку березня 2013 року.

І лише 01 березня 2013 року ОСОБА_7 , діючи під контролем, повторно збув наркотичний засіб ОСОБА_10 .

Посилання захисника на недопустимість здобутих у ході оперативно розшукових заходів доказів, а також результатів інших негласних слідчих (розшукових) дій не відповідають матеріалам справи.

Зокрема, за письмовими даними УМВС України у Полтавській області від 12 червня 2015 року, № 15, підтверджено ту обставину, що працівниками УБНОН УМВС України в Полтавській області 01 лютого 2013 року було заведено оперативно-розшукову справу відносно ОСОБА_7 , який готувався до вчинення злочинів у сфері незаконного обігу наркотичних засобів (т. 3 а.с. 129).

А з довідки Апеляційного суду Полтавської області за № 01-46/9386 від 15 червня 2015 року вбачається, що 08 лютого 2013 року слідчим суддею апеляційного суду за матеріалами оперативно-розшукової справи задоволено клопотання УБНОН УМВС України в Полтавській області та надано дозвіл на проведення зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж, аудіо-відео контролю стосовно ОСОБА_7 і спостереження терміном 60 діб (т. 3 а.с. 131).

Оскільки названі негласні слідчі (розшукові) дії здійснюються під грифом «таємно», то надання прокурором відомостей на підтвердження проведення таких дій, лише в суді апеляційної інстанції який проводив судове слідство, не є істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, оскільки це не вплинуло на законність ухваленого судового рішення.

Окрім того, усі здобуті докази під час досудового розслідування та результати оперативно-розшукових заходів було розкрито стороні захисту, що підтверджено протоколами про надання доступу ОСОБА_7 та ОСОБА_8 і їх захисникам до матеріалів кримінального провадження та реєстром матеріалів досудового розслідування.

У зв`язку із викладеним, вважати докази якими обґрунтовано вирок суду недопустимими, підстав у колегії суддів касаційного суду немає.

Необґрунтованими є твердження захисника про те, що дії органу досудового слідства по факту контролю за вчиненням злочину 26 березня 2013 року носили характер провокації збуту наркотичних засобів, що вплинуло на кваліфікацію дій засуджених.

Зокрема, Рішенням Європейського суду з прав людини «Тейкшейр де Кастро проти Португалії» від 09 червня 1998 року (далі ЄСПЛ), на яке посилається захисник, визнано допустимим обмежене використання негласних агентів у справах, пов`язаних із боротьбою з торгівлею наркотиками.

Разом із тим, системний аналіз пунктів 36, 38 указаного рішення ЄСПЛ, показує, що провокацією до вчинення злочину може вважатися діяльність працівників правоохоронних органів, яка вийшла за межі пасивного розслідування злочинної діяльності й без їхнього втручання злочин не було б вчинено.

Для виявлення особи, котра постачала наркотичні засоби ОСОБА_7 правоохоронними органами було проведено другу оперативну закупку, в результаті якої розкрито також злочинну діяльність ОСОБА_8 спільника у вчиненні кримінального правопорушення, щодо котрого такі заходи не проводилися.

Під час розгляду кримінального провадження судом ретельно досліджено здобуті в ході досудового розслідування докази винуватості засуджених, враховано кількість оперативних закупок та епізодів збуту, перевірено результати оперативно-розшукових заходів, здійсненням яких встановлено, що ОСОБА_7 підшуковував осіб для незаконно придбання наркотичних засобів, задіював сторонніх до їх передачі замовникам.

Із цього слідує, висновок апеляційного суду про те, що діяльність засудженого по збуту наркотичних засобів була систематичною, спростовує твердження касаційної скарги захисника про підбурювання ОСОБА_7 до вчинення злочину.

Вирок апеляційного суду є належно мотивованим та відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

Виходячи з викладеного, колегія суддів вважає касаційну скаргу захисника такою, що задоволенню не підлягає.
Доводи касаційної скарги і матеріали кримінального провадження не містять вказівок на інші порушення вимог закону, які були би підставами для зміни або скасування судових рішень.

Керуючись ст.ст. 433-436 КПК України, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_6 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Полтавської області від 17 червня 2015 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 без зміни.

Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_1