Ухвала іменем україни 04 лютого 2016 року м. Київ
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і
кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000108, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у судовому провадженні судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2015 року щодо

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Сочі Краснодарського краю Російської Федерації, який зареєстрований та мешкає на АДРЕСА_1 , який визнаний невинуватим у пред`явленому обвинуваченні у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

встановив:
у касаційній скарзі прокурор стверджує про незаконність ухвали суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 , яку просить скасувати з призначенням нового розгляду провадження в суді апеляційної інстанції з підстав неправильного застосування кримінального закону та істотного порушення вимог кримінального процесуального закону. На обґрунтування своїх вимог зазначає, що поза увагою суду апеляційної інстанції залишилися незаконні висновки місцевого суду про відсутність у діях ОСОБА_5 складів злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 27. ч. 2 ст. 366 КК України. Посилаючись на докази, перевірені судом, стверджує, що ОСОБА_5 використав завідомо підроблені документи, а також вчинив шахрайські дії, звертаючись до суду, органів державної влади та місцевого самоврядування з метою безпідставного отримання права власності на квартиру, власником якої був ОСОБА_7 , який постійно мешкав поза межами України. Зазначає про необґрунтованість висновків про те, що не є офіційними документами акти, складені особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, за підбуренням ОСОБА_5 , які містили завідомо неправдиві відомості і які враховувалися судом як докази наявності певного факту. Звертає увагу на те, що апеляційним судом належним чином не перевірено та не спростовано доводи апеляції прокурора щодо незаконності вироку місцевого суду відносно ОСОБА_5 .

Вироком Жовтневого районного суду м. Маріуполя Донецької області від 04 лютого 2015 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 27 ч. 2 ст. 366 КК України та виправдано його.

Ухвалою Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 залишено без зміни.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора на підтримання касаційної скарги, яку просив задовольнити, перевіривши доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно з обвинувальним актом ОСОБА_5 підозрювався у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України, вчинених за таких обставин.
У жовтні 2011 року, більш точну дату під час досудового розслідування не встановлено, будучи обізнаним про те, що власник квартири АДРЕСА_2 , постійно мешкає поза межами України, у ОСОБА_5 виник умисел на протиправне придбання права на зазначену квартиру шляхом обману, а саме: за допомогою отримання обманним шляхом рішення суду щодо визнання за ним права користування зазначеною квартирою і подальшої її приватизації на підставі цього рішення. Знаючи про те, що для досягнення поставленої мети йому необхідно буде надати до суду підтверджуючі документи, він, діючи умисно, з корисливих мотивів, з метою протиправного придбання права на чуже майно шляхом обману, 21 жовтня 2011 року в денний час, перебуваючи в кабінеті начальника житлово-експлуатаційної ділянки № 3 житлово-комунального підприємства ЖКП «Жилкомплекс» (далі - ЖЕД № 3 ЖКП «Жилкомплекс») Департаменту розвитку житлово-комунальної інфраструктури Маріупольської міської ради за адресою: вул. Артема, 58, м. Маріуполь, шляхом умовляння, підбурив службову особу, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, з якою він підтримував стосунки, скласти та видати йому завідомо неправдиві офіційні документи: акт без номеру від 21 жовтня 2011 року, згідно з яким ОСОБА_5 нібито мешкав із 2009 року без реєстрації за адресою: АДРЕСА_3 ; акт без номеру від 21 жовтня 2011 року щодо проведення перевірки стану житла, згідно з яким ОСОБА_5 начебто здійснював ремонт Цієї квартири. Особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, достовірно знаючи про те, що у зазначеній квартирі у вказаний період часу ніхто не мешкав, ремонтні роботи не виконувалися, на прохання ОСОБА_5 для подальшого використання в суді умисно склала завідомо неправдиві офіційні документи, власноруч заповнила бланки цих актів та підписала зазначені документи від імені начальника ЖЕД № 3 ЖКП «Жилкомплекс», а в акті без номеру від 21 жовтня 2011 року щодо проведення перевірки стану житла ОСОБА_5 у графі «бухгалтер» навпроти прізвища ОСОБА_8 виконала підпис від імені останньої, після чого видала ці документи ОСОБА_5 .
У денний час 13 грудня 2011 року ОСОБА_5 , діючи умисно, з метою протиправного придбання шляхом обману права на чуже майно, а саме: на квартиру, розташовану за адресою: АДРЕСА_3 , яка на праві приватної власності належить ОСОБА_7 , перебуваючи в приміщенні Іллічівського районного суду м. Маріуполя, за адресою: просп.. Металургів, 231, м. Маріуполь, подав на реєстрацію до канцелярії позовну заяву до Маріупольської міської ради про визнання його членом сім`ї ОСОБА_9 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_2 , а також про визнання за ним права користування квартирою, розташованою за згаданою адресою. При цьому з метою введення в оману суддю Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області при розгляді позовної заяви в обґрунтування позовних вимог ОСОБА_5 у тексті позову умисно зазначив неправдиві відомості, а саме: вказав, що наймачем цієї квартири є його бабка ОСОБА_9 , а також те, що він безпосередньо мешкав за згаданою адресою, що не відповідає дійсності, оскільки власником квартири є ОСОБА_7 відповідно до свідоцтва про право на спадщину за заповітом від 05 грудня 2000 року, посвідченого державним нотаріусом Першої Маріупольської державної нотаріальної контори та зареєстрованого в реєстр за № 9/3649, яке також зареєстровано в бюро технічної інвентаризації міста Маріуполя 06 грудня 2000 року за № 37787. ОСОБА_5 не мешкав у цій квартирі. Крім того, з цією ж метою разом із позовною заявою ОСОБА_5 надав до суду акти, складені на його прохання особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, які містили завідомо неправдиві відомості.

На підставі зазначених завідомо підроблених документів, використаних ОСОБА_5 , Іллічівський районний суд м. Маріуполя Донецької області виніс заочне рішення від 27 грудня 2011 року № 2-3786/11, згідно з яким задовольнив його позовні вимоги і визнав за ним право користування згаданою квартирою.
У денний час 15 лютого 2012 року ОСОБА_5 із метою реалізації свого злочинного наміру, спрямованого на протиправне придбання права власності на зазначену квартиру, перебуваючи за адресою: АДРЕСА_4 , звернувся до Управління міського майна Маріупольської міської ради із заявою про оформлення передачі в приватну власність цієї квартири, яку він склав та підписав за невстановлених під час досудового розслідування обставин та яка містить неправдиві відомості, а саме: він начебто займає цю квартиру. При цьому до зави ОСОБА_5 додав копію рішення Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області, винесеного на підставі наданих ним до суду завідомо підроблених документів. За результатом розгляду зазначеної заяви Управлінням міського майна Маріупольської міської ради задоволено незаконне прохання ОСОБА_5 щодо приватизації згаданої квартири, це житло передано йому в приватну власність, про що 16 лютого 2012 року керівником Управління міського майна Маріупольської міської ради видано наказ № 47759/н, на підставі якого ОСОБА_5 видано свідоцтво про право власності на житло.
У денний час 21 лютого 2012 року ОСОБА_5 , перебуваючи за адресою: АДРЕСА_5 , звернувся до Міського комунального підприємства «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» із заявою про реєстрацію прав власності на нерухоме майно, розташоване за адресою: АДРЕСА_3 , до якої додав свідоцтво про право власності на зазначену квартиру, видане Управлінням міського майна Маріупольської міської ради при вищезгаданих обставинах. За цією заявою його право власності на зазначену квартиру зареєстровано Міським комунальним підприємством «Маріупольське бюро технічної інвентаризації» 23 лютого 2012 року за № 36041854.
У результаті умисних неправомірних дій ОСОБА_5 шляхом обману набув право власності на квартиру, належну ОСОБА_7 , завдавши потерпілому матеріальну шкоду на суму 186077 грн.
Виправдовуючи ОСОБА_10 у пред`явленому йому обвинуваченні за ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 358, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 366 КК України, суд зазначив наступне.
У вироку вказано, що стороною обвинувачення не доведена добровільність дій потерпілого ОСОБА_7 у передачі права власності на належну йому квартиру ОСОБА_5 , що є ознакою шахрайства. Судом встановлено, що потерпілий та обвинувачений між собою не контактували взагалі, а будь-які активні дії, направлені на обман чи зловживання довірою саме ОСОБА_7 із боку ОСОБА_5 відсутні. Потерпілий, перебуваючи далеко за межами України, добровільно не сприяв переоформленню права власності на належну йому квартиру ОСОБА_5 .
Проаналізувавши докази, суд дійшов висновку, що стороною обвинувачення не доведено факт того, що ОСОБА_5 шляхом умовляння підбурював службову особу до скоєння службового підроблення, оскільки прямі та непрямі докази цього відсутні. Про «прохання» з боку ОСОБА_5 скласти певні акти говорила лише особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження. Разом із тим, у матеріалах справи відсутній вирок суду про визнання її винуватою у скоєнні службового підроблення, що спричинило тяжкі наслідки. Окрім того, як зазначено у вироку, суду не надано наказу про призначення особи, матеріали щодо якої виділені в окреме провадження, на посаду начальника ЖЕД № 3 ЖКП «Жилкомплекс» на час скоєння злочину, а посадова інструкція підписана невідомо ким.
Одночасно суд визнав неналежним доказом винуватості ОСОБА_5 протокол про результати зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 24 лютого 2014 року щодо його розмов з особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, з тих підстав, що за часом вони відбувалися набагато пізніше, а їхній зміст взагалі не стосується дій, у вчиненні яких підозрювався ОСОБА_5 .
Також суд визнав, що позовна заява не є предметом злочину, передбаченого ч. 4 ст. 358 КК України, а стороною обвинувачення не надано доказів того, що саме ОСОБА_5 підписав позовну заяву і разом із складеними особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, актами від 21 жовтня 2011 року подав її до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області, оскільки не спростовано версію ОСОБА_5 про те, що позовну заяву з підробленими актами за власною ініціативою подала до суду ОСОБА_11 .

Відповідно до положень ст. 438 КПК України підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону.
Статтею 412 КПК України передбачено, що істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог КПК України, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Зі змісту ст. 370 КПК України, якою визначено вимоги щодо законності, обґрунтованості та умотивованості судового рішення, убачається, що законним є рішення, ухвалене компетентним судом згідно з нормами матеріального права з дотриманням вимог щодо кримінального провадження, передбачених цим Кодексом; обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу; вмотивованим є рішення, в якому наведені належні і достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Одночасно ст. 419 КПК України містить вимоги до ухвали апеляційного суду, в якій має бути зазначено: імена учасників судового провадження, короткий зміст вимог апеляційної скарги і судового рішення суду першої інстанції, узагальнені доводи особи, яка подала апеляційну скаргу і узагальнений виклад позиції інших учасників судового провадження, встановлені судом першої інстанції обставини, встановлені судом апеляційної інстанції обставини з посиланням на докази, а також мотиви визнання окремих доказів недопустимими чи неналежними, мотиви, з яких суд апеляційної інстанції виходив при постановленні ухвали, і положення закону, яким він керувався. При залишенні апеляційної скарги без задоволення в ухвалі суду апеляційної інстанції мають бути зазначені підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, не погоджуючись з ухваленим вироком місцевого суду щодо ОСОБА_5 , прокурор звернувся із апеляційною скаргою на це судове рішення, у якій висував вимогу про його скасування і ухвалення нового вироку.
При цьому прокурор наголошував на доведеності винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України, в обґрунтування чого посилався на невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.
Згідно з ч. 1 ст. 411 КПК України судове рішення вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, якщо: 1) висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими під час судового розгляду; 2) суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; 3) за наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у судовому рішенні не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази і відкинув інші; 4) висновки суду, викладені у судовому рішенні, містять істотні суперечності.

Розглядаючи апеляцію прокурора на виправдувальний вирок, ухвалений щодо ОСОБА_5 , суд апеляційної інстанції, залишаючи апеляційну скаргу сторони обвинувачення без задоволення, не зазначив підстави, з яких апеляційну скаргу визнано необґрунтованою, не перевірив і не спростував доводи, викладені в апеляції, про наявність у діях ОСОБА_5 складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 190, ч. 4 ст. 27, ч. 2 ст. 366, ч. 4 ст. 358 КК України.

Так, у вироку суд визнав встановленими такі обставини: ОСОБА_7 на підставі правовстановлюючих документів був власником квартири АДРЕСА_2 ; в цій квартирі ніхто зареєстрований не був; із 2000 року в цьому помешканні ніхто, у тому числі й ОСОБА_9 , не проживав; ця квартира в оренду не здавалася.
Також судом встановлено, що згадане нерухоме майно безпідставно вибуло з права власності ОСОБА_7 і право власності на це житло було зареєстровано за ОСОБА_5 відповідно до поданих ним заяв і долучених до них документів.
Із показань, наданих ОСОБА_5 у судовому засіданні, вбачається, що його бабуся проживала в цивільному шлюбі з ОСОБА_12 із 1995 року по 1996 рік, а після смерті останнього ОСОБА_9 стала проживати зі своєю дочкою і не проживала у квартирі за вказаною адресою.
Дослідивши докази, суд встановив, що ОСОБА_5 , як і його бабуся ОСОБА_9 , у квартирі АДРЕСА_2 не проживав і косметичний ремонт не виконував, а дані, викладені в актах, затверджених особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, не відповідають дійсності. Ці підроблені документи, затверджені особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, на прохання ОСОБА_5 , були надані до суду і враховані місцевим судом як докази у цивільній справі. З огляду на це, суд постановив рішення у цивільній справі, використовуючи яке, після звернення до відповідних установ і організацій, ОСОБА_5 приватизував квартиру, на яку не мав права.

Тобто суд встановив, що ОСОБА_5 не мав права на визнання за ним права власності на квартиру АДРЕСА_2 , проте безпідставно заволодів цим нерухомим майном.

Суд апеляційної інстанції погодився з правильністю встановлення місцевим судом наведених обставин у кримінальному провадженні.
Водночас апеляційний суд не перевірив і належним чином не спростував доводи сторони обвинувачення, викладені в апеляції, про те, що ОСОБА_5 безпосередньо не заволодів правом власності ОСОБА_7 на майно, проте зробив це шляхом посереднього заподіяння шкоди, використовуючи як спосіб повноваження суду щодо постановлення рішення, яке є обов`язковим для виконання усіма суб`єктами, шляхом введення його в оману через подання позовної заяви, яка містила завідомо неправдиві відомості, та надання суду інших завідомо підроблених документів, а в подальшому шляхом введення в оману відповідних організацій у повноваження яких входило визнання і реєстрація права власності на нерухоме майно.
Із наведеного вбачається, що злочинний результат у виді заволодіння правом на квартиру з набуттям права розпорядження цим нерухомим майном перебував у прямому причинному зв`язку з активними діями ОСОБА_5 , вчинюваними шляхом обману, направленими на досягнення цього результату, без безпосереднього контакту між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 .

Тобто ті дії, які вчинив ОСОБА_5 , із метою безпідставного заволодіння правом на квартиру, що належало ОСОБА_7 , і які полягали у введені в оману шляхом подання заяв і документів із неправдивими відомостями в кілька органів, у повноваження яких входило визнання і реєстрація права власності на нерухоме майно, та досягнення поставленої мети, вказують на наявний прямий причинний зв`язок між діями й результатом, що настав, і дає можливість дійти висновку про наявність у діях ОСОБА_5 ознак шахрайства. З огляду на обраний ОСОБА_5 спосіб вчинення дій безпосереднє спілкування між ОСОБА_7 і ОСОБА_5 у період їх вчинення не є обов`язковим, на чому наголошував прокурор у касаційній скарзі.

При цьому суд апеляційної інстанції також передчасно погодився з висновками суду про те, що ОСОБА_5 не підбурював особу, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, до складання актів, які містили неправдиву інформацію щодо його проживання тривалий час у квартирі та проведення в ній косметичного ремонту, а також щодо осіб, які підтверджують викладені в актах факти.
Так, із матеріалів провадження вбачається, що кримінальне провадження щодо начальника ЖЕД № 3 ЖКП «Жилкомплекс» було виділено в окреме провадження. Особа, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, не заперечувала того, що ОСОБА_5 просив її скласти акти і вона виконала його прохання, зазначивши дані, які були необхідні ОСОБА_5 , прізвища осіб, які підтверджують викладені в актах дані, підписала ці документи як начальник і бухгалтер ЖЕД-3 ЖКП «Жилкомплекс» та затвердила їх печаткою.

Тобто суд, допустив суперечності, встановивши недоведеність вини ОСОБА_5 у вчиненні злочину та одночасно визнавши те, що останній умовляв, тобто одноразово висловив прохання особі, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, про необхідність складання і затвердження потрібних йому актів із викладеною в них інформацією, яка не відповідала дійсності і була записана лише зі слів ОСОБА_5 та посвідчувала факти, які були необхідні йому для незаконного отримання в подальшому права власності на квартиру, що в дійсності належала ОСОБА_7 .

Прокурор наголошував на зазначених обставинах, проте суд апеляційної інстанції ці доводи сторони обвинувачення не спростував.

Також апеляційний суд помилково погодився з висновками місцевого суду про те, що стороною обвинувачення не надано доказів того, що саме ОСОБА_5 склав позовну заяву і разом із складеними та затвердженими особою, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, актами від 21 жовтня 2011 року подав її до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області, оскільки не спростовано версію ОСОБА_5 про те, що позовну заяву з підробленими актами за власною ініціативою подала до суду ОСОБА_11 .
Так, судом установлено, що позовна заява ОСОБА_5 до виконавчого комітету Маріупольської міської ради, була подана до Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області, зареєстрована цим судом і розглянута.
Відповідно до ст. 119 Цивільного процесуального кодексу України якщо позовна заява подається представником позивача, до позовної заяви додається довіреність чи інший документ, що підтверджує його повноваження.

ОСОБА_5 у суді підтвердив, що він не уповноважував ОСОБА_11 на представлення його інтересів у судах, у тому числі на подання позовної заяви і документів, які підтверджують викладені в ній доводи.
Доказами, перевіреними судом, також встановлено, що в матеріалах цивільної справи відсутня довіреність ОСОБА_5 на представлення його інтересів у суді ОСОБА_11 .
Додатковим підтвердженням того, що ОСОБА_5 особисто вчиняв дії, направлені на введення в оману суд із метою постановлення на свою користь судового рішення, яке було обов`язковою складовою способу незаконного отримання права власності на квартиру, є показання свідка ОСОБА_13 , яка повідомляла, що ОСОБА_5 просив її свідчити в суді при розгляді цивільної справи та підтвердити ту інформацію, яка була їй повідомлена ОСОБА_5 .
Також не було враховано і те, що в матеріалах провадження наявна ухвала Іллічівського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 14 грудня 2011 року, якою повернуто позовну заяву ОСОБА_5 до Маріупольської міської ради про визнання його членом сім`ї та визнання за ним права користування жилим приміщенням, зі змісту якої вбачається, що ОСОБА_5 безпосередньо подав до суду позовну заяву, яку особисто відкликав 14 грудня 2011 року. При цьому 13 грудня 2011 року до цього ж місцевого суду була подана аналогічна позовна заява ОСОБА_5 . Тобто останній самостійно реалізовував свої права як позивача.
Суд апеляційної інстанції не зазначив мотиви, з яких ці твердження сторони обвинувачення, що підтверджуються доказами, перевіреними місцевим судом, є безпідставними.

Апеляційний суд наведені вище та інші доводи апеляції прокурора належним чином не перевірив і не спростував внаслідок чого істотно порушив вимоги кримінального процесуального закону, дійшовши передчасного висновку про правильність застосування місцевим судом кримінального закону.

Одночасно колегія суддів констатує, що судом апеляційної інстанції не перевірено відповідність вироку місцевого суду вимогам кримінального процесуального закону, з огляду на те, що у мотивувальній частині наявне посилання на прізвище особи, матеріали щодо якої виділено в окреме провадження, у резолютивній частині цього судового рішення не зазначено підстави виправдання ОСОБА_5 .

З огляду на викладене, ухвала Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 є такою, що не відповідає вимогам статей 370, 419 КПК України, постановлена з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону і підлягає скасуванню з призначенням нового апеляційного розгляду, а касаційна скарга прокурора задоволенню.

При новому апеляційному розгляді суду належить перевірити доводи апеляції, дати їм та висновкам суду першої інстанції належну оцінку із урахуванням усіх обставин прийняти законне й обґрунтоване рішення, виклавши його у належно мотивованому процесуальному документі згідно з вимогами закону.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

постановив:

касаційну скаргу прокурора, який брав участь у судовому провадженні судами першої та апеляційної інстанцій, задовольнити.
Ухвалу Апеляційного суду Донецької області від 06 жовтня 2015 року щодо ОСОБА_5 скасувати і призначити новий розгляд провадження в суді апеляційної інстанції.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

_____________________ ___________________ ___________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3