Ухвала
іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши в судовому засіданні 04 лютого 2016 року в м. Києві кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця м. Корюківка Чернігівської області, без постійного місця проживання,

за його заявою про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році»,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
захисника
засудженого ОСОБА_5 адвоката ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и л а :

у касаційній скарзі, з урахуванням доповнень до неї, засуджений ОСОБА_5 вказує на незаконність ухвал судів обох інстанцій та просить застосувати до нього ст. 6 Закону України «Про амністію у 2014 році». Вказує на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону допущені судами обох інстанцій, внаслідок чого його заява про застосування до нього амністії належним чином розглянута не була та йому було безпідставно відмолено у застосуванні положень вказаного закону.

Вироком Сосницького районного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2010 року ОСОБА_5 був засуджений за ст. 185 ч. 3 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Ухвалою Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 жовтня 2014 року ОСОБА_5 відмовлено у задоволенні його заяви про застосування Закону України «Про амністію у 2014 році», яка ухвалою Апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року залишена без зміни, а апеляційна скарга засудженого без задоволення.

Заслухавши доповідача, доводи захисника про обґрунтованість касаційної скарги, доводи прокурора про заперечення проти касаційної скарги та законність судових рішень, перевіривши матеріали провадження та обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Під час вирішення питання про застосування Закону України «Про амністію у 2014 році» суди зобов`язані забезпечувати точне й неухильне дотримання законодавства, своєчасний та якісний розгляд відповідних клопотань, керуватися Конституцією України, Кримінальним кодексом України, Кримінальним процесуальним кодексом України, Законом України «Про застосування амністії в Україні», міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.
При цьому, вирішуючи питання можливості застосування до особи положень Закону України «Про амністію у 2014 році» суд враховує імперативні норми загального та спеціального законів щодо випадків, у яких амністія не може бути застосована.

Так, статтею 8 Закону України «Про амністію у 2014 році» визначено перелік осіб, до яких амністія не може бути застосована. В такий перелік включено і осіб, зазначених у статті 4 Закону України "Про застосування амністії в Україні", пункт в) частини 1 якої встановлює обмеження щодо застосування амністії до осіб, які мають дві і більше судимостей за вчинення умисних тяжких та/або особливо тяжких злочинів, крім випадків індивідуальної амністії.

Так, судами обох інстанцій при вирішенні питання щодо можливості застосування до ОСОБА_5 положень Закону України «Про амністію у 2014 році» було встановлено, що він має більше двох судимостей за вчинення умисних тяжких злочинів, які не погашені та не зняті у встановленому законом порядку, а саме за вироками: Військового суду Чернігівського гарнізону від 14 квітня 1998 року за ст.ст. 81 ч. 3, 45 КК України; Корюківського районного суду від 19 березня 1999 року за ст.ст. 17, 81 ч. 3, 140 ч. 2, 42, 43 КК України; Менського районного суду від 21 вересня 2004 року за ст.185 ч. 3 КК України; Сосницького районного суду Чернігівської області від 20 жовтня 2010 року за ст.185 ч. 3 КК України.

Врахувавши вищезазначені вимоги загального та спеціального законів щодо застосування амністії в Україні, судом першої інстанції було обґрунтовано відмовлено у задоволенні заяви ОСОБА_5 та ухвалено рішення, яке відповідає вимогам ст. 372 КПК України.

При розгляді апеляційної скарги ОСОБА_5 суд апеляційної інстанції її доводи перевірив і своє рішення про відмову у її задоволенні належним чином мотивував, погодившись із рішенням суду першої інстанції щодо наявності обмежень в застосуванні до нього положень Закону України «Про амністію у 2014 році». З таким рішенням апеляційного суду погоджується і колегія суддів. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Крім того, із заяви ОСОБА_5 про застосування до нього положень Закону України «Про амністію у 2014 році» (т. 1 а.с. 1), поданої ним до суду першої інстанції не вбачається, що він вказував про бажання особисто взяти участь в судовому засіданні під час розгляду такої заяви. В іншій заяві від 06 жовтня 2014 року (т. 1 а.с. 16) ОСОБА_5 вказав про свою поінформованість щодо часу та місця розгляду його заяви та не заперечував щодо її розгляду у його відсутність. При цьому в матеріалах провадження відсутні докази того, що останню заяву ним було написано під тиском, як відсутні і будь-які заяви ОСОБА_5 адресовані суду із зазначеного питання, не додано доказів вказаного заявником і до касаційної скарги. Отже, доводи касаційної скарги про те, що останню заяву він написав під тиском, є необґрунтованими.
З урахуванням вказаного та відсутності вимоги закону щодо обов`язкової участі захисника у розгляді вказаного кримінального провадження, суд першої інстанції розглянув заяву ОСОБА_5 без його безпосередньої участі та без участі захисника.

Суд апеляційної інстанції, отримавши апеляційну скаргу ОСОБА_5 , у якій він висловив бажання бути забезпеченим правовою допомогою державного захисника, врахував положення ст. 49 КПК України та ухвалою від 14 листопада 2014 року призначив йому захисника із числа адвокатів Житомирського центру з надання безоплатної вторинної правової допомоги. Призначена захисником адвокат ОСОБА_8 взяла участь в розгляді кримінального провадження судом апеляційної інстанції. Копія вказаної ухвали апеляційного суду від 14 листопада 2014 року, якою також було закінчено підготовку та призначено апеляційний розгляд на 10 годину 30 хвилин 10 грудня 2014 року, була направлена начальнику Райківецької виправної колонії № 73 для повідомлення ОСОБА_5 , рекомендоване повідомлення про вручення якого наявне в матеріалах провадження. (т. 1 а.с. 32). При цьому у своїй апеляційній скарзі ОСОБА_5 не вказував про бажання взяти участь в апеляційному розгляді, а навпаки вказав про те, що етапування може значно погіршити його становище. Інших заяв, в яких ОСОБА_5 вказував би про своє бажання взяти участь в апеляційному розгляді, в матеріалах провадження відсутні, не додано доказів зазначеного і до касаційної скарги.

Отже, доводи касаційної скарги ОСОБА_5 щодо допущених судами обох інстанцій процесуальних порушень закону при розгляді його заяви, а саме: неналежного повідомлення про час та дату її розгляду, незабезпечення його безпосередньої участі під час розгляду заяви та відсутності захисника, про призначення якого він просив, є безпідставними та такими, що не відповідають матеріалам кримінального провадження.

Істотних порушень кримінального процесуального закону, які були б підставами для скасування чи зміни судових рішень, також не виявлено.

Враховуючи викладене, колегія суддів підстав для задоволення касаційної скарги, зміни ухвали суду апеляційної інстанції та застосування до ОСОБА_5 положень Закону України «Про амністію у 2014 році» не знаходить.

Керуючись ст.ст. 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

ухвалу Бердичівського міськрайонного суду Житомирської області від 07 жовтня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Житомирської області від 10 грудня 2014 року за заявою ОСОБА_5 про застосування до нього Закону України «Про амністію у 2014 році» залишити без зміни, а його касаційну скаргу - без задоволення.
Ухвала суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

________________ ____________________ ____________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3