Провадження № 11/792/1/15
Справа № 1-215/2011 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія: Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
13 серпня 2015 року Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справах апеляційного суду Хмельницького області в складі :
головуючого-судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

з участю:

секретаря судового

засідання ОСОБА_5 ,

прокурорів ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ,

захисників - адвокатів: ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 ,

засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Хмельницькому кримінальну справу за апеляцією прокурора Деражнянського району на вирок Деражнянського районного суду Хмельницької області від 15 травня 2012 року,-

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком засуджено: ОСОБА_16 ,
ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Яснозір`я Віньковецького району Хмельницької області, українця, громадянина України, одруженого, на утриманні неповнолітня дитина, який не працює, мешканця АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -
за ч.3 ст. 185 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на 1 рік позбавлення волі.
За ч. 3 ст. 187 КК України (за епізодом обвинувачення щодо потерпілої ОСОБА_17 від 27 листопада 2009року) його виправдано.
Запобіжний захід ОСОБА_16 було змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд.
Зараховано в строк призначеного ОСОБА_16 покарання час перебування його під вартою з 14 травня 2011 року по 14 травня 2012 року включно.

ОСОБА_14 ,
ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженця с.Козачки Летичівського району Хмельницької області, українця, громадянина України, одруженого, який не працює, на утриманні дві неповнолітні дитини, мешканця АДРЕСА_2 , раніше не судимого,-
за ч.3 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі;
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, остаточно визначено ОСОБА_14 . 3 роки 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією майна.

ОСОБА_15 ,
ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженця
м. Дунаївці Хмельницької області, українця, громадянина України, який не працює, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, мешканця АДРЕСА_3 , раніше не судимого,-
за ч.3 ст. 187 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, на 3 роки позбавлення волі з конфіскацією майна; за ч.2 ст. 15, ч.3 ст. 185 КК України на 3 роки позбавлення волі;
Відповідно до ч. 1 ст. 70 КК України, шляхом часткового складання покарань, остаточно визначено ОСОБА_15 3 роки 3 місяці позбавлення волі з конфіскацією майна.
До набрання вироком законної сили запобіжний захід ОСОБА_14 та ОСОБА_15 залишити попередній взяття під варту.
Зараховано ОСОБА_14 та ОСОБА_15 в строк призначеного їм покарання час перебування їх під вартою з 14 травня 2011 року по 14 травня 2012 року включно.
Цивільні позови потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 задоволено частково та стягнуто на їх користь з ОСОБА_20 по 1500 грн. моральної шкоди кожному цивільному позивачеві та 250 грн. матеріальної шкоди на користь ОСОБА_18 у вигляді вартості викраденого мобільного телефон, а всього 3250 грн.
Цивільний позов потерпілої ОСОБА_21 задоволено частково та стягнуто на її користь з ОСОБА_15 1000 грн. моральної шкоди.
Стягнуто з ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на користь держави витрати в справі в сумі 1426 грн. 38 коп. в рівних частинах у розмірі по 475 грн.46 коп. з кожного.
Питання про речові докази вирішено відповідно до ст.81 КПК України 1960 року.
За вироком місцевого суду ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 засуджено за те, що вони близько 01 год. ночі 11 квітня 2009 року, з метою таємного викрадення майна потерпілого ОСОБА_18 , а саме нагород «Георгіївський хрест» 2, 3, 4 ступенів та грошей із житла останнього, приїхали з м. Хмельницького в с. Грим`ячка Віньковецького району Хмельницької області на автомобілі «ВАЗ 2107» номерний знак НОМЕР_1 , за кермом якого перебував сам ОСОБА_16 , де, за вказівкою останнього на предмет крадіжки, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, зайшли до господарства ОСОБА_18 по АДРЕСА_4 , а ОСОБА_16 , повернувшись до автомобіля, залишився їх чекати.

В господарстві ОСОБА_18 , ОСОБА_14 за допомогою фомки зірвав навісний замок в будинку останнього та, підсвічуючи собі ліхтарем, разом з ОСОБА_15 проникли в будинок, де під час пошуку нагород та грошей вони були помічені ОСОБА_18 та його дружиною ОСОБА_19 , які вийшли з приміщення літньої кухні.

Продовжуючи свої злочинні дії, які вже не були передбачені попередньою змовою із ОСОБА_16 про таємне викрадення чужого майна, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у зв`язку зі зміною обстановки, діючи вже з метою заволодіння чужим майном шляхом розбою, заштовхали потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 в приміщення літньої кухні, де почали наносити їм удари в голову та по різним частинам тіла, вимагаючи передати їм нагороди «Георгіївські хрести» та гроші.

Внаслідок таких дій ОСОБА_15 та ОСОБА_14 потерпілому ОСОБА_18 були заподіяні тілесні ушкодження середнього ступеню тяжкості, а потерпілій ОСОБА_19 легкі тілесні ушкодження.

Після цього ОСОБА_15 з ОСОБА_14 заволоділи належним ОСОБА_18 мобільним телефоном «Нокіа» вартістю 200 грн. зі стартовим пакетом «Київстар» вартістю 25 грн., на рахунку якого було 25 грн., чим завдали потерпілому матеріального збитку на загальну суму 250 грн.

Крім того, близько 01 год. ночі 27 листопада 2009 року ОСОБА_16 за попередньою змовою з ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , які перебували в стані алкогольного сп`яніння, з метою таємного викрадення грошей потерпілої ОСОБА_21 з її житла, приїхали на автомобілі «Ауді 100» реєстраційний номер НОМЕР_2 , за кермом якого перебував ОСОБА_16 , в с. Жучківці Хмельницького району. Пересвідчившись у таємності своїх дій, ОСОБА_16 залишився на вулиці для спостереження, а ОСОБА_14 та ОСОБА_15 зайшли на подвір`я ОСОБА_21 по АДРЕСА_5 . В цей час ОСОБА_16 прийняв рішення про недоцільність вчинення крадіжки з будинку потерпілої ОСОБА_21 та звернувся до ОСОБА_14 і ОСОБА_15 з пропозицією припинити злочин. Проте, не дочекався від них відповіді, пішов до автомобіля.

Продовжуючи свою злочинну діяльність та, не зважаючи на пропозицію ОСОБА_16 , ОСОБА_14 руками розбив тафлю скла вхідних дверей будинку потерпілої ОСОБА_21 та разом з ОСОБА_15 проникли туди, де з використанням електричних портативних ліхтарів почали розшукувати гроші, однак були помічені потерпілою. Виявивши їх, ОСОБА_21 намагалась вибігти на подвір`я, однак була помічена ОСОБА_15 . Останній почав тікати, не утримуючи при собі ніякого майна, та застосував небезпечне для життя і здоров`я потерпілої насильство лише з метою уникнути свого затримання чи огласки їх дій, при цьому умисно наніс ОСОБА_21 два удари дерев`яною бітою по голові, заподіявши їй легкі тілесні ушкодження.

Вироком апеляційного суду Хмельницької області від 04 березня 2013 року вирок Деражнянського районного суду від 15 травня 2012 року в частині перекваліфікації дій засудженого ОСОБА_16 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України (за епізодом щодо потерпілих ОСОБА_18 , ОСОБА_19 ), в частині виправдання ОСОБА_16 за ч. 3 ст. 187 КК України та в частині перекваліфікації дій засуджених ОСОБА_14 та ОСОБА_15 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України (за епізодом щодо потерпілої ОСОБА_21 ) та в частині призначення покарання засудженим ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 скасовано з постановленням нового вироку, яким визнано винними та засуджено:
- ОСОБА_14 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України остаточно на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за виключенням житла;
- ОСОБА_15 за ч. 3 ст. 187, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України остаточно на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за виключенням житла;
- ОСОБА_16 за ч.ч. 4,5 ст. 27, ч. 3 ст. 187, ч.ч. 4,5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 70 КК України остаточно на 7 років позбавлення волі з конфіскацією всього майна, яке є його власністю, за виключенням житла.
Постановлено строк відбування покарання засудженим ОСОБА_15 , ОСОБА_14 рахувати з 04 березня 2013 року, зарахувавши їм в цей строк час перебування їх під вартою з 14 травня 2011 року по 03 березня 2013 року включно; ОСОБА_16 рахувати з моменту приведення вироку до виконання, зарахувавши йому в цей строк час перебування його під вартою з 14 травня 2011 року по 15 травня 2012 року включно.
Запобіжний захід ОСОБА_16 змінено з підписки про невиїзд на тримання під вартою і його взято під варту в залі апеляційного суду.
В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.
Ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2014 року вирок апеляційного суду Хмельницької області від 04 березня 2013 року стосовно засуджених ОСОБА_14 , ОСОБА_16 та ОСОБА_15 із-за грубих порушень вимог кримінально-процесуального закону скасовано, а справа направлена на новий апеляційний розгляд і ОСОБА_16 було звільнено з-під варти.
Ухвалою колегії суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Хмельницької області від 05 серпня 2014 року запобіжний захід засудженим ОСОБА_14 та ОСОБА_15 змінено з тримання під вартою на підписку про невиїзд і вони звільнені з-під варти у залі апеляційного суду
В своїй апеляції, як видно з її змісту, прокурор просить вирок суду першої інстанції скасувати через невідповідність: висновків суду, викладених в вироку, фактичним обставинам справи; призначеного покарання тяжкості злочину та особам засуджених внаслідок його м`якості, та просить постановити новий вирок, яким засудити ОСОБА_22 за ч. 3 ст. 187 КК України на 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією належного йому майна; ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , кожного, за ч. 3 ст. 187 КК України на 8 років позбавлення волі з конфіскацією належного їм майна.

В обґрунтування доводів апеляції прокурор зазначив, що суд першої інстанції дав невірну оцінку зібраним по справі доказам та безпідставно перекваліфікував дії ОСОБА_16 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України за епізодом 11 квітня 2009 року та неправомірно виправдав його за ч. 3 ст. 187 КК України за епізодом від 27 листопада 2009 року. А дії ОСОБА_15 та ОСОБА_14 необґрунтовано перекваліфікував з ч. 3 ст. 187 КК України на ч.2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України за епізодом від 27 листопада 2009 року. При цьому суд першої інстанції не взяв до уваги показання під час досудового слідства ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , в яких вони визнавала наявність попередньої змови між ними на вчинення розбійних нападів, передбачали розвиток подій, під час яких виникне необхідність у застосуванні фізичної сили або погроз його застосування. При цьому суд першої інстанції необґрунтовано взяв до уваги їх свідчення в судовому засіданні, де вони змінили свої показання з метою уникнути відповідальності, які суперечать їх показанням в ході досудового слідства та фактичним обставинам справи. Вважає, що досудовим слідством доведено їх готування до вчинення розбійного нападу, в ході якого вони придбавали ліхтарик, рукавиці, а ОСОБА_16 передавав ОСОБА_14 зброю, дерев`яну біту, що свідчить про те, що засуджені передбачали насильницький розвиток подій щодо потерпілих. Також, на думку апелянта, в справі відсутні докази, які свідчать про добровільну відмову ОСОБА_16 від вчинення злочину, який, почувши звук розбитого скла, почав тікати з місця вчинення злочину, встигаючи при цьому оцінити навколишню обстановку, не покинув місце події, а дочекавшись ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , разом з ними залишив с.Жучківці. Дії засуджених були впевненими, зухвалими, спрямованими на реалізацію свого злочинного наміру на вчинення розбійного нападу.

На думку апелянта зібрані органом досудового слідства докази свідчать, що ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 вчинили 11 квітня 2009 року та 27 листопада 2009 року злочини, передбачені ч.3 ст. 187 КК України, тобто напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаний з насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу, та з погрозою застосування такого насильства (розбій), вчинений за попередньою змовою групою осіб, особою, яка раніше вчинила розбійний напад, поєднаний з проникненням у житло.

При цьому апелянт вказує, що суд першої інстанції не врахував, що засуджені ОСОБА_16 , ОСОБА_15 та ОСОБА_14 вчинили особливо тяжкі злочини, своєї вини у вчиненому не визнали, що свідчить про те, що вони не розкаялись у вчиненому, належних висновків для себе не зробили, на шлях виправлення не стали, тому призначене їм покарання є мяким.

В запереченнях на апеляцію прокурора засуджені ОСОБА_14 та ОСОБА_15 просять вирок суду залишити без зміни, а апеляцію прокурора без задоволення, оскільки доводи апеляції ґрунтуються виключно на показаннях обвинувачених в ході досудового слідства, які були досліджені в судовому засіданні, належно оцінені судом, та не знайшли свого підтвердження в суді.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, провівши судове слідство у визначених межах, вислухавши: пояснення прокурора про часткове задоволення апеляції та необхідність скасування вироку місцевого суду з постановленням нового вироку, яким визнати винним та призначити покарання ОСОБА_16 за ч.ч. 4,5 ст. 27, ч. 3 ст. 187 КК України 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, за виключенням житла, за ч.ч. 4,5 ст. 27, ч. 3 ст. 15, ч. 3 ст. 186 КК України 6 років позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно 7 років 6 місяців позбавлення волі з конфіскацією майна, за виключенням житла; ОСОБА_23 та ОСОБА_15 , кожному, за ч. 3 ст. 187 КК України 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за виключенням житла, за ч. 3 ст. 15, ст. 186 КК України 6 років позбавлення волі, а на підставі ст. 70 КК України, шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим, остаточно призначити кожному з них по 8 років позбавлення волі з конфіскацією майна, за виключенням житла; пояснення засуджених ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , захисників-адвокатів ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , які заперечували проти задоволення апеляції прокурора і просили вирок місцевого суду залишити без зміни; провівши судові дебати та надавши останнє слово засудженим, перевіривши матеріали кримінальної справи та обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку про її часткове задоволення і про необхідність скасування вироку з послідуючим поверненням кримінальної справи на новий судовий розгляд з таких підстав.

Відповідно до вимог ст. 323 КПК України 1960 року вирок суду повинен бути законним і обгрунтованим. Суд обгрунтовує вирок лише на тих доказах, які були розглянуті в судовому засіданні та оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом.

В п. 2 ч. 1 ст. 367 КПК України 1960 року зазначено, що підставою для скасування або зміни судового рішення є невідповідність висновків суду, викладених у вироку, фактичним обставинам справи.

Згідно з п.п. 1, 2, 3 ч. 1 ст. 369 КПК України вирок вважається таким, що не відповідає фактичним обставинам справи коли: висновки суду не підтверджуються доказами, дослідженими в судовому засіданні; суд не взяв до уваги докази, які могли істотно вплинути на його висновки; при наявності суперечливих доказів, які мають істотне значення для висновків суду, у вироку не зазначено, чому суд не взяв до уваги одні докази і відкинув інші.

На думку колегії суддів вимоги кримінально-процесуального закону щодо правильності оцінки доказів в їх сукупності судом першої інстанції порушені.

Як вбачається з матеріалів кримінальної справи, перекваліфіковуючи дії ОСОБА_16 за епізодом щодо потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 з ч. 3 ст. 187 КК України на ч. 3 ст. 185 КК України суд першої інстанції дійшов висновку про те, що він разом з ОСОБА_14 і ОСОБА_15 домовились скоїти крадіжку майна з житла потерпілого ОСОБА_18 . А вже в процесі вчинення злочину ОСОБА_14 та ОСОБА_15 вийшли за межі домовленості з ОСОБА_16 і вчинили розбій, тобто мав місце ексцес виконавця.

Обгрунтовуючи виправдання ОСОБА_16 за ч. 3 ст. 187 КК України за епізодом щодо ОСОБА_21 суд послався на те, що ОСОБА_16 добровільно припинив за своєю волею замах на таємне викрадення майна з житла потерпілої ОСОБА_21 , визнавши його безперспективним і повідомив про це інших співучасників та добровільно залишив місце вчинення злочину до того, як потерпіла викрила ОСОБА_14 та ОСОБА_15 .

Проте, з таким висновком суду колегія суддів погодитись не може.

Із показань засуджених ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 на досудовому слідстві (в тому числі і в присутності захисників) вбачається, що між ними була попередня змова на вчинення розбійного нападу на потерпілих ОСОБА_18 та ОСОБА_19 . При цьому ОСОБА_16 підбурив ОСОБА_15 та ОСОБА_14 до вчинення саме розбійного нападу, надавши останнім для цього пістолет, маски, рукавиці, монтировку, привіз їх на місце злочину, показав будинок, де живуть потерпілі, пояснивши, що там ОСОБА_18 зберігає нагороди і гроші та проінструктував, що потерпілому, в залежності від обстановки, можна пригрозити пістолетом, щоб той віддав нагороди та гроші. Також пояснив, що безпосередньо приймати участь у нападі на потерпілих не буде, оскільки вони його родичі і можуть впізнати. Після чого ОСОБА_16 повернувся до автомобіля та чекав повернення ОСОБА_15 та ОСОБА_14 , а згодом відвіз їх до м. Хмельницького (т. 1, а.с. 155-156, 167-168, 177-180, 184, 189, 194; т. 2, а.с. 20, 27, 148-157, 168-169, 173-174, 177-178, 184).

Також не може погодитись колегія суддів з висновком місцевого суду про те, що ОСОБА_16 , як підбурювач та пособник, відмовився від вчинення злочину стосовно потерпілої ОСОБА_21 , так як відповідно до ч. 2 ст. 31 КК України добровільна відмова підбурювача чи пособника можлива, якщо вони відвернули вчинення злочину або своєчасно повідомили органи державної влади про злочин, що готується або вчиняється. Добровільною відмовою пособника є також ненадання ним засобів та знарядь злочину або неусунення перешкод для вчинення злочину.

Проте, такі дії ОСОБА_16 не вчинялись.

З показань допитаних на досудовому слідстві, в якості підозрюваного та обвинуваченого, ОСОБА_16 та ОСОБА_15 (в присутності захисників), свідка ОСОБА_24 вбачається, що по приїзду в село Жучківці ОСОБА_15 біту дав саме ОСОБА_16 , який і провів ОСОБА_15 та ОСОБА_14 до будинку потерпілої ОСОБА_21 . При цьому свідок ОСОБА_24 пояснив, що коли почувся дзвін розбитого скла в будинку ОСОБА_21 та крик, він разом з ОСОБА_16 побігли до автомашини. І показати будинок потерпілої його просив ОСОБА_16 (т. 3, а.с. 100, 107-108, 112-113, 115-116, 121-122, 126-127, 147-148, 152-153, 156-157).

Такі показання свідок ОСОБА_24 дав і в суді апеляційної інстанції.

Також місцевий суд належним чином не мотивував з яких підстав він прийшов до висновку про те, що ОСОБА_14 з ОСОБА_15 вчинили замах саме на крадіжку майна з житла потерпілої ОСОБА_21 .

На думку апеляційного суду при призначенні покарання ОСОБА_16 , ОСОБА_15 , ОСОБА_14 суд фактично не умотивував своє рішення про застосування до них положень ст. 69 КК України.

Відповідно до ст. 400 КПК України після скасування касаційним судом вироку, постанови чи ухвали, посилення покарання або застосування закону про більш тяжкий злочин при новому розгляді справи судом першої інстанції або апеляційним судом допускається тільки за умови, що вирок було скасовано за м`якістю покарання або у зв`язку з необхідністю застосування закону про більш тяжкий злочин за скаргою прокурора або потерпілого чи його представника.

Оскільки ухвалою колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ від 03 червня 2014 року вирок апеляційного суду Хмельницької області від 04 березня 2013 року щодо ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 було скасовано із-за грубого порушення вимог кримінально-процесуального закону, апеляційний суд позбавлений можливості постановити свій вирок в порядку ст. 378 КПК України 1960 року.

У зв`язку з наведеним, вирок суду першої інстанції стосовно ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 підлягає скасуванню у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам справи та неправильним застосуванням кримінального закону, а справа поверненню на новий судовий розгляд, під час якого з урахуванням досліджених доказів та наведених обставин, у тому числі зазначених в апеляції прокурора, суду першої інстанції слід прийняти законне і обґрунтоване рішення.

Якщо при новому розгляді справи буде все ж встановлена винуватість ОСОБА_14 та ОСОБА_15 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 187, ч. 2 ст. 15, ч. 3 ст. 185 КК України, а ОСОБА_16 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, та ті ж дані про особу кожного з них, то призначення покарання кожному з них, із застосуванням ст. 69 КК України, слід визнати явно м`яким.

Якщо у цій справі буде застосований закон про більш тяжкий злочин або збільшиться обсяг обвинувачення, то відповідно до положень ст. 375 КПК України 1960 року, винним особам може бути призначене більш суворе покарання.

На підставі наведеного, керуючись ст.ст. 365, 366, 374 КПК України та пунктами 11, 15 розділу XI «Перехідні положення» КПК України 2012 року, колегія суддів,-

ухвалила:
Апеляцію прокурора Деражнянського району задовільнити частково.

Вирок Деражнянського районного суду від 15 травня 2012 року стосовно ОСОБА_16 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 скасувати, а кримінальну справу повернути на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі суду.

Запобіжний захід підсудним ОСОБА_16 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 залишити підписку про невиїзд.

Ухвала апеляційного суду відповідно до ч. 2 ст. 383 КПК України 1960 року оскарженню в касаційному порядку не підлягає.

Судді: