ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
Ухвала
іменем україни
21 січня 2016 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України
з розгляду цивільних і кримінальних справ
у складі колегії:

головуючого ОСОБА_1 ,
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
при секретарі ОСОБА_4 ,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000033, за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, на ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 24 березня 2015 року щодо
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше судимого 04 серпня 2009 року за ч. 1 ст. 187 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, звільненого від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком тривалістю 3 роки,
якого визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185, ч. 2 ст. 186 КК України,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,
засудженого ОСОБА_5 ,
захисника ОСОБА_7 ,

в с т а н о в и в:
до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ звернувся прокурор, який брав участь у розгляді кримінального провадження судами першої та апеляційної інстанцій, із касаційною скаргою на ухвалу суду апеляційної інстанції щодо ОСОБА_5 .
У касаційній скарзі порушує питання про скасування вказаного судового рішення та призначення нового розгляду у суді апеляційної інстанції у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність. Вважає, що ухвала суду апеляційної інстанції не відповідає вимогам ст. 419 КПК України, оскільки не наведено мотивів визнання безпідставними доводів скарги прокурора про невмотивованість висновків суду про виправдання ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 186 КК України, у тому числі мотивів неврахування показань свідків, зокрема тих, які були очевидцями подій, визнання їх неналежними доказами. Крім цього зазначає, що апеляційним судом не виправлено помилку місцевого суду та не перекваліфіковано дії ОСОБА_5 із ч. 3 ст. 185 на ч. 1 ст. 162 КК України, хоча факт його перебування у будинку потерпілого було встановлено у вироку.
У запереченнях на касаційну скаргу захисник ОСОБА_7 зазначає про необґрунтованість її доводів та просить судові рішення залишити без змін.

За вироком Любешівськогорайонного суду Волинської області від 17 січня 2015 року ОСОБА_5 визнано невинуватим у пред`явленому обвинуваченні та виправдано у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 186, ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України.
Ухвалою суду апеляційної інстанції вирок місцевого суду залишено без змін.

Згідно обвинувального акту ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він 01 липня 2012 року приблизно о 16:00 год., перебуваючи у приміщенні літньої кухні будинку АДРЕСА_1 , діючи повторно, відкрито заволодів чужим майном - належними ОСОБА_8 продуктами харчування, заподіявши йому матеріальну шкоду на суму 322 грн.
Крім цього, ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він 31 липня 2012 року приблизно о 20:00 год., перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, діючи повторно, проникнувши у житловий будинок ОСОБА_9 по АДРЕСА_1 , намагався таємно заволодіти майном потерпілого на загальну суму 425 грн, однак не довів злочин до кінця із причин, що не залежали від його волі, оскільки був затриманий ОСОБА_9 .

Виправдовуючи ОСОБА_5 у вчиненні злочинів суд визнав частину доказів недопустимими, а інші неналежними та недостатніми для доведення його винуватості у вчиненні злочинів та дійшов висновку про відсутність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України та не доведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України. Апеляційний суд визнав правильними ці висновки місцевого суду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_7 , які заперечили проти доводів касаційної скарги, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла такого висновку.

Згідно зі ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскаржуваному судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.
Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України підставами для скасування у касаційному порядку виправдувального вироку може бути істотне порушення вимог кримінального закону або неправильне застосування кримінального закону, а обставини, які відносяться до таких підстав, передбачені статтями 412, 413 КПК України. З урахуванням наведеного доводи прокурора, які фактично стосуються невідповідності висновків суду обставинам провадження, неповноти судового розгляду перегляду у касаційному порядку не підлягають.
При перевірці матеріалів провадження касаційним судом не встановлено істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які перешкодили чи могли б перешкодити суду апеляційної інстанції постановити законне та обґрунтоване судове рішення, чи таких, які були б безумовними підставами для скасування судових рішень щодо ОСОБА_5 .
Перегляд кримінального провадження в апеляційному порядку здійснювався відповідно до вимог кримінального процесуального закону, в межах апеляційних доводів апеляційної скарги прокурора, що за змістом аналогічні тим, які наведені у касаційній скарзі, що були ретельно перевірені судом апеляційної інстанції, який проаналізував їх повною мірою, дав на них вичерпні відповіді, зазначивши в ухвалі достатні підстави, через які визнав скаргу необґрунтованою із наведенням докладених мотивів прийнятого рішення. Ухвала суду апеляційної інстанції відповідає вимогам ст. 419 КПК України.
При цьому, як убачаться із матеріалів кримінального провадження, суд апеляційної інстанції дав належну оцінку висновкам місцевого суду, який повно, всебічно та об`єктивно розглянув всі обставини у кримінальному провадженні, перевірив усі доводи досудового розслідування на обґрунтування обвинувачення ОСОБА_5 , і свої висновки про відсутність у діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, та недоведення його винуватості у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України, обґрунтував доказами, які у встановленому законом порядку безпосередньо дослідив у судовому засіданні та детально навів у вироку результати їх оцінки, у тому числі з питань їх допустимості.
Згідно зі ст. 62 Конституції України особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду. Ніхто не зобов`язаний доводити свою невинуватість у вчиненні злочину. Обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях. Усі сумніви щодо доведеності винності особи тлумачаться на її користь.
Відповідно до ст. 373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.
Положеннями ст. 94 КПК України передбачено, що для прийняття відповідного процесуального рішення суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінює кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів із точки зору їх достатності та взаємозв`язку.
Із матеріалів кримінального провадження убачається, що пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 2 ст. 186 КК України ґрунтувалось на показаннях потерпілого ОСОБА_8 , свідків ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , письмових доказах протоколах виїмки та огляду предметів від 05 липня 2012 року, актах видачі і зважування продуктів харчування, довідках про їх кількість та вартість.
За результатами оцінки цих доказів, суд зробив висновок про те, що стороною обвинувачення не доведено наявність в діях ОСОБА_5 складу кримінального правопорушення, а саме не встановлено допустимими доказами самого предмету злочину, його об`єктивну та суб`єктивну сторони.
При цьому, суд проаналізував показання свідка ОСОБА_11 , надані слідчому при виконанні судового доручення у порядку ст. 315-1 КПК України 1960 року, який прямо не ствердив про те, що усвідомлював факт викрадення ОСОБА_5 продуктів харчування та указав, що не бачив як останній брав їх із холодильника.
Окремі докази обґрунтовано визнано такими, що отримані з порушенням вимог кримінально-процесуального закону, у зв`язку з чим вони не могли бути покладені судом в основу обвинувального вироку. Зокрема, окремі письмові докази обґрунтовано визнано недопустимими, у тому числі зважаючи на здійснення процесуальних дій без участі понятих, про що особи, зазначені в протоколах як поняті, повідомили при їх допиті у судовому засіданні, або без належного опечатування та маркування вилучених продуктів.
Крім цього, перевіривши інші процесуальні документи по справі, суд установив, що окремі з них, зокрема, дані картки первинного обліку інформації, що надійшла по телефону від 01 липня 2012 року - не відповідають дійсності, так як містять неправдиву інформацію про виїзд на місце події цього дня слідчо-оперативної групи, у зв`язку з чим дійшов висновку про те, що досудове розслідування здійснювалось із грубими порушеннями вимог кримінально-процесуального закону, чинного на той час.
При цьому було також установлено порушення права ОСОБА_5 на захист під час досудового розслідування, що підтверджено ухвалою Апеляційного суду Волинської області від 02 листопада 2012 року, якою справу щодо ОСОБА_5 було направлено на додаткове розслідування.
Пред`явлене ОСОБА_5 обвинувачення за ч. 3 ст. 15 і ч. 3 ст. 185 КК України стороною обвинувачення обґрунтовувалось показаннями потерпілого ОСОБА_9 , свідка ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , письмовими доказами, у тому числі, протоколом огляду місця події від 31 липня 2012 року, актом обстеження електродвигуна від 02 серпня 2012 року, протоколом огляду предметів від 05 серпня 2012 року, висновку товарознавчої експертизи про вартість речових доказів.
Суд врахував твердження ОСОБА_5 , висловлені на свій захист, який заперечував намір викрасти майно потерпілого, а повідомляв, що прийшов до нього поговорити, а побачивши, що двері та шибка відчинені, увійшов до приміщення, а після того, як ОСОБА_9 його виявив у будинку та погрожував розправою, вирішив заховатися на горищі, де перебував до приїзду працівників міліції. Показання потерпілого ОСОБА_9 були оцінені критично як такі, що носять характер припущення, оскільки установлено, що між ним та ОСОБА_5 існували особливо неприязні відносини, потерпілий має психічні розлади, є інвалідом дитинства ІІ групи, його хвороба виявляється у виді зниження пам`яті, порушення мислення, нестійкості уваги тощо. Інші свідки обставин події не бачили, дізнались про них зі слів потерпілого.
Перевіривши письмові докази, зокрема, дані протоколу огляду місця події, суд установив, що у ньому не міститься даних про вилучення, упакування предметів, які у подальшому оглядались та щодо яких проводились дослідження, що суперечить вимогам кримінально-процесуального закону. При цьому наданий потерпілим у судовому засіданні для огляду електродвигун потужністю 3 кВт, який був непрацюючим, не відповідав характеристикам предмету, щодо якого проводилась товарознавча експертиза а саме електродвигуна потужністю 3,2 кВт.
Таким чином вищевказані докази обґрунтовано були визнані недопустимими, а тому вони не могли бути покладені в основу обвинувального вироку.
Сам факт перебування ОСОБА_5 у будинку потерпілого з урахуванням його пояснень, які стороною обвинувачення не спростовані, визнано таким, що не підтверджує вчинення ним замаху на крадіжку майна потерпілого, на думку колегії суддів, також не свідчить про вчинення ним злочину, передбаченого ч. 1 ст. 162 КПК України, оскільки за встановлених обставин провадження у ОСОБА_5 не вбачається умислу на незаконне проникнення до домоволодіння потерпілого, а тому твердження прокурора в цій частині є непереконливими.
З огляду на наведене, на думку колегії суддів, апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для скасування виправдувального вироку щодо ОСОБА_5 та постановлення нового вироку з мотивів, наведених у апеляційній скарзі прокурора.
Таким чином, підстав для задоволення касаційної скарги прокурора колегія суддів не вбачає.
З урахуванням наведеного, керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Залишити ухвалу Апеляційного суду Волинської області від 24 березня 2015 року щодо ОСОБА_5 без змін, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2