ВИРОК
Іменем України
Дата документу 04.02.2016
4 лютого 2016 року Октябрський районний суд м. Полтави у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1
при секретарях ОСОБА_2 , ОСОБА_3
за участю прокурора ОСОБА_4
захисника ОСОБА_5
представника потерпілої ОСОБА_6
потерпілої ОСОБА_7
обвинуваченого ОСОБА_8
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Мадона Латвії, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина Латвії, освіта вища, пенсіонера, одруженого, має на утриманні неповнолітню дитину, не судимого
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,
17 квітня 2015 року, приблизно об 11 год., обвинувачений ОСОБА_8 , перебуваючи поблизу Полтавської загальноосвітньої школи № 19, що по вул. Калініна в м. Полтаві, під час з`ясування стосунків, що виникли на ґрунті неприязних відносин, які раптово виникли, умисно наніс один удар рукою стиснутою в кулак в ділянку зап`ястя лівої руки потерпілої ОСОБА_7 , внаслідок якого остання відповідно до висновку судово-медичної експертизи № 849 від 16 червня 2015 року отримала тілесні ушкодження у вигляді закритого косого перелому 4-ї п`ясткової кістки лівої кисті зі зміщенням, які кваліфікуються, як ушкодження середнього ступеня тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Під час допиту в суді обвинувачений ОСОБА_8 вини у вчиненні інкримінованого йому злочину не визнав та показав, що у вказаний в обвинувальному акті день та час, в зазначеному місці у нього дійсно був конфлікт з потерпілою ОСОБА_7 , ініціатором якого виступила саме вона. Сталося це тоді, коли він забрав сина зі школи та повертався додому. Коли вони з сином відійшли на незначну відстань від школи, то їх зненацька догнала потерпіла і нанесла удар ногою під коліно останньому за те, що той нібито побив її онука. У подальшому, незважаючи на зроблене ним, обвинуваченим, зауваження, а також на поведінку його зляканого від протиправних дій потерпілої сина ОСОБА_9 , яка була спровокована такими діями, потерпіла продовжила з`ясовувати відносини з ними, загрозливо «тикаючи» пальцем у груди кожному із них. Захищаючись від нападу та зухвалої поведінки потерпілої, він затулив собою сина та виставив перед собою його шкільний рюкзак, внаслідок чого ОСОБА_7 через власну необережність, продовжуючи «тикати» пальцем правої руки, пошкодила його, випустивши при цьому із цієї ж руки свої особисті речі.
Після цього потерпіла підняла догори ліву руку, в якій знаходився рюкзак її онука та продемонструвала обвинуваченому наявність на руці тілесного ушкодження у вигляді синяка, заявивши, що він зламав їй руку і за це буде відповідати. Сприймаючи це як погрозу, він не повірив у дійсність її тверджень. Коли ж згодом дізнався, що дійсно у потерпілої виявлений перелом п`ястної кістки руки, то дуже здивувався, оскільки цих тілесних ушкоджень їй він не заподіював і цього не могло статися під час конфлікту, який відбувався між ним і останньою на місці, яке інкримінується йому як місце вчинення злочину. Зазначив, що за вказаних потерпілою обставин він не міг спричини їй виявлених у неї тілесних ушкоджень, оскільки це, на його думку, суперечить логіці подій. Зокрема, виходячи з пояснень потерпілої, вони знаходились близько одне до одного і в силу цього він, маючи праву руку довжиною 79 см, не мав би змоги замахнутись та нанести удар, який би міг спричинити перелом п`ястної кістки. Крім того, в цій руці він постійно тримав портфель свого сина і тому вона була зайнятою, що позбавляло його можливості нанести такий удар. А коли б він міг нанести удар цією рукою, то наслідки були б значно пагубніші для потерпілої, оскільки він має вагу 110 кг і військову виправку. В такому випадку сила удару була б значно більшою, а наслідки тяжчими.
Вважає, що потерпіла обмовляє його у вчиненні злочину з певними корисливими мотивами. Тілесні ушкодження, на його думку, вона отримала в іншому місці або ж спричинила їх собі сама чи вони виникли внаслідок її падіння та удару об якийсь предмет. Йому відомо, що потерпіла раніше мала перелом руки, оскільки незадовго до цього її бачили з забинтованою рукою.
В зв`язку з запереченням своєї причетності до скоєння злочину, він не визнає і заявлений потерпілою по справі цивільний позов про відшкодування матеріальної і моральної шкоди.
Аналізуючи показання обвинуваченого у сукупності з іншими доказами по справі та не приймаючи їх до уваги, суд виходить з їх очевидної алогічності, надуманості, явної невідповідності та суперечності тим обставинам, які були встановлені під час розгляду справи в суді, а тому, критично оцінивши їх, розцінює як спосіб захисту від обвинувачення та намір уникнути покарання за вчинене.
Вважаючи вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину доведеною, суд виходить з наступного.
Потерпіла ОСОБА_7 під час допиту в суді показала, що 17 квітня 2015 року зразу ж після 11 години вона прийшла до школи, щоб забрати звідти онука. Побачила, що той був побитий. Зі слів онука і вчительки їй стало відомо, що це зробив син обвинуваченого. Вона взяла онука і пішла за обвинуваченим, який в цей час з сином швидко віддалявся від школи. Догнала їх неподалік від школи і запитала в сина обвинуваченого, навіщо він це зробив. Той заперечив факт побиття її онука. Обвинувачений, почувши звернення потерпілої, почав голосно лаятись, брутально висловлюючись на її адресу з вживанням нецензурної лексики, погрожуючи побиттям, а його син почав бити онука ногами, замахуючись і на неї. Вона і онук дуже злякались обвинуваченого, який проявляючи агресивність, демонструючи непомірну лють і нехтуючи будь-якими етичними нормами людських стосунків, принижуючи її жіночу гідність, замахнувся рукою з тим, щоб нанести їй удар в обличчя. Захищаючись від його зухвалих дій, вона підняла ліву руку, в якій тримала рюкзак з підручниками і шкільним приладдям онука, щоб закрити ним своє обличчя, і в цей час відчула удар кулаком по своїй руці і різку біль від цього. Від болі вона закричала і взявши онука швидко пішла з місця події. Про те, що сталося повідомила своїй дочці та зразу ж звернулася за медичною допомогою до травмпункту 1-ї МКЛ. Там їй був встановлений діагноз перелом п`ястної кістки, з приводу чого вона тривалий час лікувалася та їй була зроблена операція. Зразу ж вона звернулася з заявою до правоохоронних органів та повідомила про скоєний злочин.
Зазначила, що до вказаних подій обвинуваченого не знала, знайома з ним не була і ніяких конфліктів з ним не виникало і з цих причин бути не могло. Категорично заперечила наявність у неї переломів або будь-яких інших травм руки, окрім опіків, як незадовго до вказаних подій, так і взагалі. Також заперечила факт отримання нею травми в іншому місці або її спричинення самою з будь-якою, в тому числі, і з корисливою метою, як про це стверджує обвинувачений. Наголосила, що показання обвинуваченого є неправдивими, а поведінка в суді не щирою, в зв`язку з чим наполягала на його суворому покаранні як особи, яка схильна до проявів агресії, що, на її думку, свідчить про його суспільну небезпечність.
Просила суд задовольнити заявлений нею по справі цивільний позов про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, яку їй було спричинено обвинуваченим під час скоєння злочину. Заявляючи про це, вона зазначила, що внаслідок скоєння злочину щодо неї, вона понесла значні матеріальні витрати, пов`язані з її лікуванням та реабілітацією і ці збитки для неї, як особи пенсійного віку, є значними. Крім того, вказала, що їй також завдано моральну шкоду, яка полягає в тих моральних і душевних стражданнях, яких вона зазнала внаслідок протиправних дій обвинуваченого щодо неї, заподіянні їй великої фізичної болі і страждань від цього, що змусило її змінити звичайний життєвий ритм, обмежило в можливостях виконання певних дій травмованою рукою, глибоких душевних переживаннях від приниження її жіночої гідності та боязні за онука, в поведінці якого із-за перенесеного ляку появились зміни в ставленні до оточуючих та сприйнятті людей чоловічої статі. Її душевні страждання з плином часу не зменшились, оскільки внаслідок отриманої травми, яка нагадує про події того часу, їй необхідно перенести ще одну операцію та перетерпіти фізичну біль і значні життєві незручності із-за цього. Моральну шкоду вона оцінює в двадцять тисяч гривень і просить стягнути її з обвинуваченого. Також просила стягнути з нього і витрати понесені нею на надання їй правової допомоги адвокатом при захисті свого права від посягання на її недоторканість та здоров`я обвинуваченим.
Свої показання потерпіла підтвердила в ході слідчого експерименту, проведеного з її участю під час досудового розслідування справи, вказавши при цьому на механізм спричинення їй обвинуваченим тілесного ушкодження (а. п. 147-149, 183-190).
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 850 від 16 червня 2015 року показання потерпілої дані нею під час проведення слідчого експерименту 22 травня 2015 року, не протирічать об`єктивним даним судово-медичної експертизи щодо неї (а. п. 163-164).
Оцінюючи показання потерпілої, суд виходить з того, що вони є чіткими, логічно узгодженими, послідовними та такими, що не суперечать іншим доказам по справі. Під час судового розгляду жодного обгрнутованого аргументу, який би поставив під сумнів об`єктивність та правдивість її показань стовно обставин отримання тілесних ушкоджень встановлено не було, в зв`язку з чим суд приймає їх до уваги як такі та покладає поряд з іншими доказами в основу обвинувачення ОСОБА_8 .
Свідок ОСОБА_10 , випадковий очевидець подій, що мали місце між обвинуваченим і потерпілою, під час розгляду справи в суді показала, що в один із днів квітня 2015 року в обідню пору вона з племінником на автомобілі приїхала до магазину «12 Вольт», що по вулиці Калініна в м. Полтаві. Племінник припаркував автомобіль на стоянці біля магазину і сам зайшов в нього, а вона залишилась в салоні на передньому пасажирському сидінні. Перебуваючи там, вона випадково звернула увагу на те, що приблизно за 20-30 м від автомобіля обличчям одне до одного стояли обвинувачений і потерпіла, а поруч з кожним із них двоє хлопчиків, один із яких (той що біля обвинуваченого) махав ногами в напрямку іншого. Це привернуло її увагу і вона почала спостерігати за тим, що відбувається. Побачила і по поведінці зрозуміла, що між потерпілою і обвинуваченим відбувається якась сварка, про що свідчили їх жести і рухи. Зокрема, вона бачила як обвинувачений в процесі сварки замахнувся рукою в напрямку потерпілої, спрямувавши рух в напрямку голови або грудей, і та, захищаючись підняла ліву руку, в якій був шкільний ранець, на рівень грудей чи обличчя з тим, щоб прикрити себе. Вдарив потерпілу обвинувачений чи ні, вона не бачила. Після таких дій обвинуваченого у потерпілої з рук випав не то мобільний телефон, не то портмоне. Вона підняла цю річ і взявши за руку дитину швидко пішла з місця пригоди. Обвинувачений з дитиною також швидко зник звідти. Пішли вони в різних напрямках. Весь конфлікт між обвинуваченим і потерпілою тривав не більше 2-3 хвилин. За цей час до них ніхто із перехожих не підходив. Оскільки вона знаходилась в салоні автомобіля, вікна якого були зачинені, то не чула, про що говорили між собою учасники події.
Аналіз її показань в сукупності з іншими доказами по справі з урахуванням її статусу позасторонності в ставленні до учасників конфлікту, а отже відсутності заінтересованості у вирішенні справи на чию б то не було користь, дає підстави суду вважати її показання правдивими та прийняти їх до уваги як такі.
Свідок ОСОБА_11 , вчителька початкових класів, де навчались син обвинуваченого і онук потерпілої, під час допиту в суді показала, що 17 квітня 2015 року після завершення занять приблизно об 11 год. 10 хв. 11 год. 20 хв. потерпіла ОСОБА_7 прийшла в школу усміхненою, ніяких тілесних ушкоджень не мала, скарг на здоров`я не висловлювала, в руках мала власні речі та забрала речі онука. Руки у неї не були забинтовані. Вона їй сказала про те, що внука вдарив син обвинуваченого, якого на той час останній вже забрав із школи. Потерпіла на це повідомлення відреагувала емоційно, але ніяких погроз на адресу обвинуваченого чи намірів розбиратись з ним не висловлювала, а взяла онука і теж пішла.
Приблизно об 11 год. 30 хв. того дня їй зателефонував обвинувачений ОСОБА_8 та повідомив, що у нього стався конфлікт з потерпілою. Розповідаючи про обставини конфлікту, він наголошував, що поведінка потерпілої була емоційною і йому в процесі спілкування з нею прийшлось «відмахнутись» рукою. При цьому він акцентував свою увагу і наголошував, що їй здалось дивним, на тому, що в правій руці у нього знаходився портфель сина.
Вона також зазначила, що їй телефонувала і донька потерпілої та повідомляла, що її в процесі конфлікту, який виник із-за дітей, дуже ображав та вдарив обвинувачений.
Характеризуючи обвинуваченого, свідок також зазначила, що в школі був випадок, коли один з батьків дитини, яку скривдив син обвинуваченого, намагався з`ясувати відносини з останнім. Ситуація між батьками стала конфліктною. Обвинувачений відповідав різко і тільки через втручання вчителя ця ситуація вирішилась без активного протистояння. На її думку, це свідчить про досить емоційний і запальний характер обвинуваченого, який схильний до проявів конфліктності у стосунках з іншими людьми.
Допитана в суді свідок ОСОБА_12 , донька потерпілої, повідомила, що зазвичай мати, яка є пенсіонеркою, забирає сина із школи. Так було і 17 квітня 2015 року. Все було звичайно і ніяких перешкод у матері, щоб забрати онука не було. Коли б у матері була травма або вона була не здоровою, то сама б пішла забирати сина і не просила б про це її. Через деякий час після того як мати забрала онука із школи, та зателефонувала їй і повідомила, що її побив обвинувачений. Відразу, дізнавшись по телефону про побиття матері, зустрілась з нею в центрі міста. Мати повідомила їй, що обвинувачений ОСОБА_8 , син якого побив онука, вдарив її кулаком по руці в процесі конфлікту, який виник із-за того, що вона намагалася з`ясувати з ним причини такої поведінки останнього. Зразу ж після події мати звернулась в травмпункт та повідомила про її побиття в міліцію. До цієї події у матері травм і, зокрема, переломів руки, не було.
Під час спілкування з матір`ю після її побиття обвинуваченим пошкоджень чи бруду на одязі, який би свідчив про можливе отримання нею тілесних ушкоджень внаслідок падіння не було. Тілесні ушкодження мати могла отримати тільки внаслідок її побиття обвинуваченим, про що вона їй і розповіла. Ні до того моменту, коли у неї виник конфлікт з ОСОБА_8 , ні після того вона не могла отримати тілесних ушкоджень за обставин, на які вказує останній. Такі його твердження вона розцінює як вигадку з тим, щоб уникнути відповідальності.
Свідок ОСОБА_13 , знайомий потерпілої, суду повідомив, що 17 квітня 2015 року після 11 год., коли йшов у своїх справах по вул. Калініна, випадково зустрів ОСОБА_7 , яка була в гарному настрої. Її він знає, так як їх діти граються разом у дворі. Коли повертався назад буквально через декілька хвилин, то знову зустрів потерпілу, яка йшла в протилежному напряму. Остання була в розпачі, показала ліву руку, на якій малася припухлість та сказала, що її тільки що вдарили, хто і чому не говорила.
Під час допиту в суді судово-медичний експерт ОСОБА_14 , яка проводила судово-медичну експертизу потерпілої ОСОБА_7 підтвердила висновок експертизи про механізм, спосіб та час заподіяння останній тілесних ушкоджень у вигляді гвинтоподібного перелому п`ястної кістки руки. Описуючи механізм виникнення тілесного ушкодження, вона зазначила, що цей перелом виник в момент фізичного контакту, тобто удару кулаком по руці, коли потерпіла почала піднімати руку з рюкзаком в гору, виставивши тильну сторону руки зовні. В цей момент відбувся обертальний рух руки потерпілої і від нанесеного в неї удару кулаком обвинуваченого - гвинтоподібний перелом п`ястної кістки. Категорично заперечила можливість виникнення перелому п`ястної кістки у потерпілої внаслідок її падіння та удару об землю чи якийсь інший предмет. Наголосила на неможливості спричинення потерпілою цього ушкодження собі самостійно, про що стверджує обвинувачений в своїх поясненнях суду.
Згідно висновку судово-медичної експертизи № 849 від 16 червня 2015 року у потерпілої виявлено тілесне ушкодження у вигляді закритого косого перелому 4-ї п`ясткової кістки лівої кисті зі зміщенням, яке утворилось від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могли бути пальці рук стиснуті в кулак чи будь-який інший предмет з подібною характеристикою, тобто не характерне для утворення при падінні, від однократної дії травмуючого фактору та можливо в строк і за обставин вказаних потерпілою ОСОБА_7 і кваліфікується як ушкодження середнього ступеня тяжкості, за ознакою тривалого розладу здоров`я.
Аналізуючи наведені докази, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Суд не приймає до уваги твердження обвинуваченого про те, що потерпіла обмовила його у вчиненні злочину з корисливою метою, а саме отримання від нього коштів. Розцінюючи це твердження як надумане, суд виходить з того, що до подій 17 квітня 2015 року у потерпілої не було ніяких конфліктів з обвинуваченим, а відтак у неї не було підстав обмовляти його у вчиненні злочину. Судом встановлено, що під час отримання травми потерпіла була у свідомості, чітко бачила хто, яким чином вдарив її по руці. Її послідуюча поведінка є цілком логічною та послідовною. Про вказану подію вона повідомляє вчительку онука, родичів, звертається до травмпункту та в міліцію, розповідаючи про те, хто, як та з яких причин спричинив їй тілесні ушкодження, називаючи при цьому прізвище обвинуваченого. Відсутність конфліктів між нею і обвинуваченим до цієї миті і чіткість та послідовність її дій після конфлікту та отримання нею тілесних ушкоджень, короткий часовий проміжок, протягом якого вона повідомляє про скоєний злочин і звертається за медичною допомогою, дають суду підстави відкинути твердження обвинуваченого про обмову його потерпілою у причетності до скоєння злочину та розцінити її показання про це як правдиві.
Як надумане суд розцінює також твердження обвинуваченого про те, що потерпіла отримала тілесне ушкодження за певний час до подій 17 квітня 2015 року, оскільки її нібито до цього бачили з забинтованою рукою, а тому вона видає стару травму за отриману у вказаний день або ж отримала її в цей день, але за інших обставин і в іншому місці. При цьому суд враховує показання самої потерпілої, яка категорично заперечує факт наявності у неї такої травми, показання її дочки ОСОБА_12 , яка підтверджує свідчення останньої, показання свідків ОСОБА_11 і ОСОБА_13 , які за лічені хвилини до конфлікту бачили потерпілу здоровою і радісною і яким буквально зразу ж через лічені хвилини після скоєння щодо неї злочину та, першій із названих через свою доньку, а останньому, особисто повідомила про це та розповіла, хто і як спричинив їй тілесні ушкодження, медичними документами потерпілої, в яких відсутні будь-які дані про наявність у неї тілесних ушкоджень до подій 17 квітня 2015 року і, зокрема, переломів руки, протоколом прийняття заяви про злочин, із якого слідує, що 17 квітня 2015 року о 13 годині ОСОБА_7 перебувала в райвідділі, де повідомила про спричинення їй тілесних ушкоджень обвинуваченим саме в цей день (а. п. 146), довідкою 1 МКЛ № 5718 від 17 квітня 2015 року, з якої слідує, що о 14 год. 20 хв. того дня потерпіла звернулася за допомогою в лікарняний заклад, де повідомила про побиття її обвинуваченим і їй було встановлено діагноз перелом руки ( а. п. 91), висновком судово медичної експертизи № 547 від 21 травня 2015 року, в описовій частині якого щодо часу отримання травми зазначено «перелом свіжий і може відповідати даті травми 17 квітня 2015 року» (а. п. 156-157), висновком судово-медичної експертизи № 849 від 16 червня 2015 року, із якого слідує, що у потерпілої виявлено тілесне ушкодження у вигляді закритого косого перелому 4-ї п`ясткової кістки лівої кисті зі зміщенням, яке утворилось від дії тупого предмету з обмеженою контактуючою поверхнею, яким могли бути пальці рук стиснуті в кулак чи будь-який інший предмет з подібною характеристикою, тобто не характерне для утворення при падінні, від однократної дії травмуючого фактору та можливо в строк і за обставин вказаних останньою (а. п. 161-162). Аналіз наведеного дає підстави суду прийти до висновку, що тілесні ушкодження потерпілій були спричинені саме 17 квітня 2015 року в час і місці, зазначені в обвинувальному акті і не приймати до уваги показання обвинуваченого в цій частині та розцінювати їх як такі, що не відповідають дійсності.
Алогічними та надуманими суд розцінює і твердження обвинуваченого про те, що потерпіла спричинила собі перелом п`ясткової кістки лівої кисті сама з тим, щоб обвинувативши його в цьому, отримати від нього грошову компенсацію. Відкидаючи це твердження, суд виходить з того, що в момент конфлікту, чого не заперечують і сам обвинувачений та свідки захисту ОСОБА_15 , ОСОБА_16 і ОСОБА_17 , потерпіла тримала в лівій руці рюкзак онука. Це, на думку суду, спростовує твердження обвинуваченого про наявність у неї в цей час перелому п`ясткової кістки лівої кисті, що унеможливлювало б тримання нею в руці якоїсь ваги та здійснення при цьому рухів рукою. Та й час, який минув після виходу її зі школи і до моменту виникнення конфлікту не давав їй можливості, зважаючи на здоровий глузд і повну соціальну адаптованість та зусилля, які необхідно докласти, вчинити такі дії щодо себе. Це спростовується також і аналізом показань свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_12 та ОСОБА_11 , які стверджують, що до моменту виникнення конфлікту потерпіла була цілком здоровою і ніщо не свідчило про наявність у неї такого тілесного ушкодження, а її поведінка свідчила виключно про благородні наміри в своїх діях, а також висновком зазначеної вище судово-медичної експертизи про механізм виникнення тілесного ушкодження.
Проаналізувавши наведені докази, суд приходить до висновку про доведеність вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину. При цьому суд виходить з того, що в ході розгляду справи безперечно встановлено, що тілесні ушкодження потерпілій були заподіяні в той час і в тому місці, які вказані в обвинувальному акті, що підтверджують як потерпіла, так і свідки, та про що свідчать інші докази по справі. Під час розгляду справи не встановлено будь-яких об`єктивних даних, які б свідчили про причетність до побиття потерпілої інших, крім обвинуваченого осіб або отримання нею тілесних ушкоджень в іншому місці чи спричиненні їх самій собі.
Судом безперечно встановлена причетність обвинуваченого до заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій за викладених вище обставин. Оскільки сукупність наведених доказів свідчить про відповідність механізму і способу заподіяння тілесних ушкоджень потерпілій, їх локалізацію і ступінь тяжкості, а також місце і час скоєння злочину, то суд приймає до уваги показання як потерпілої, так і інших свідків, показання яких прийняті до уваги судом, про причетність до скоєння злочину саме обвинуваченого ОСОБА_8 .
Суд не приймає до уваги і розцінює як неправдиві та такі, що не відповідають дійсності показання свідків ОСОБА_16 , дружини обвинуваченого, ОСОБА_15 , рідної сестри останньої та ОСОБА_17 , подруги сім`ї обвинуваченого, в показаннях яких просліджується особиста, упереджена зацікавленість. Свідки постійно і детально описують дії лише потерпілої, дають їй оцінку як агресивної жінки, яка протягом всього конфлікту «тикає» пальцем в груди обвинуваченому ОСОБА_8 та його синові. Поведінку самого ОСОБА_8 безапеляційно описують як стриману, а його дії як вжиття ним виключно захисних заходів прикривається рюкзаком сина від жінки пенсійного віку. Зважаючи на обстановку, в якій вони появилися поряд з місцем скоєння злочину, місце з якого вони спостерігали за тим, що відбувається, суд сумніваєтьсяу можливості бачити ними те, про що вони стверджують у суді. Їх показання, про поведінку і дії потерпілої в тій конфліктній ситуації, зважаючи на її похилий вік, характеристику її особи і фізичний стан обвинуваченого, суд вважає алогічними та нереальними, а з урахуванням сумнівності їх присутності на місці скоєння злочину в цей час, на що вказала свідок ОСОБА_10 , такими, що не відповідають дійсності та є надуманими, а тому до уваги не приймає.
Виходячи з наведеного, суд вважає доказаною вину обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому злочину.
Суд не приймає до уваги твердження обвинуваченого про те, що він та його син під час конфлікту захищались від протиправних дій потерпілої, тобто він діяв в стані необхідної оборони, як це випливає з змісту його суджень.
У статті 36 КК (необхідна оборона) йдеться про те, що дії з припинення суспільно-небезпечного посягання будуть правомірними, якщо вони зумовлені потребою негайного відвернення чи припинення посягання. Однак, як встановлено в ході судового розгляду справи, і це випливає з матеріалів справи, такого посягання, яке б давало підстави обвинуваченому захищатись і діяти таким чином як він це зробив, не було. А тому суд не вважає, що він діяв в стані необхідної оборони або якому-небудь іншому стані, зокрема, стані сильного душевного хвилювання, який би давав йому підстави діяти подібним чином. Такий висновок суду ґрунтується не лише на сукупності досліджених в суді доказів, але й аналізі та змісті показань самого обвинуваченого, який стверджує, що потерпіла, «тикаючи» пальцем в нього та сина, спричинила сама собі ушкодження, а йому прийшлось, захищаючись відмахнутись від неї, не нанісши при цьому удару та не спричинивши ушкоджень. Зважаючи на візуальну різницю у фізичних можливостях, даних і підготовці обвинуваченого та потерпілої, аналізуючи наведені докази, суд приходить до висновку, що у обвинуваченого не було ніяких об`єктивних підстав для вчинення таких дій щодо потерпілої, які він вчинив і це не викликалося об`єктивною необхідністю будь-якого захисту від неправомірних посягань, так як таких не було і виходячи з об`єктивних обставин бути не могло.
Оцінюючи мотиви злочинних дій обвинуваченого, суд вважає, що він спричинив середньої тяжкості тілесні ушкодження умисно під час конфлікту, який виник між ними з метою помсти та розправи. З наведеного вище слідує, що обвинувачений, використавши зауваження потерпілої з приводу неналежної поведінки його сина, умисно наніс їй удар по руці, якою вона закривала своє обличчя, внаслідок якого і спричинив їй середньої тяжкості тілесне ушкодження.
Суд кваліфікує дії обвинуваченого за ч. 1 ст. 122 КК України як умисне спричиненні середньої тяжкості тілесного ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий розлад здоров`я.
Обставин, які пом`якшують покарання обвинуваченого, суд не знаходить.
Обставиною, яка обтяжує покарання обвинуваченого, суд визнає вчинення ним злочину щодо особи похилого віку.
Виходячи з загальних засад призначення покарання, визначених статтею 65 КК України, суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, що впливають на призначення покарання.
Суд також враховує конкретні обставини справи і те, що обвинувачений ОСОБА_8 вперше притягується до кримінальної відповідальності, не визнав своєї вини у вчиненні злочину і не розкаявся у цьому, відсутність обставин, що пом`якшують покарання та наявність тих, які його обтяжують, характеристику особи обвинуваченого, вчинення ним злочину щодо потерпілої в присутності малолітніх осіб та близьких їй людей, і вважає за необхідне призначити йому покарання у виді позбавлення волі, яке буде необхідним й достатнім для його виправлення, попередження вчинення нових злочинів та соціальної реабілітації. Для призначення іншого, більш м`якого покарання, визначеного санкцією ч. 1 ст. 122 КК України, у суду відсутні підстави, оскільки обвинувачений не являється особою, яка працює та має місце роботи, а також є пенсіонером.
Оскільки обвинувачений засуджується до позбавлення волі, яке має відбувати реально, то суд вважає за необхідне з метою виконання вироку та уникнення ризиків, передбачених статтею 177 КПК України обрати щодо нього запобіжний захід у вигляді тримання під вартою.
Вирішуючи цивільний позов потерпілої, суд керується статтями 28, 328 КПК України, статтями 23, 1166, 1167 ЦК України та постановою Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1989 року № 3 «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна» (далі - Постанова). При цьому суд виходить з установленого законом правила про те, що майнова шкода, заподіяна злочином, підлягає відшкодуванню в повному обсязі особою, яка її завдала, моральна шкода відшкодовується особою, яка її завдала за наявності її вини.
Визначаючи суму, що підлягає стягненню з обвинуваченого, суд керується положеннями п. 16 Постанови, згідно з яким «мають бути зараховані суми, добровільно передані цивільному позивачеві до постановлення вироку, а також вартість поверненого йому майна».
В добровільному порядку обвинуваченим збитки не відшкодовувались. Потерпілою надані докази заподіяння їй матеріальної шкоди, яка складається з витрат, понесених нею на придбання ліків та лікування в заявленій сумі. В цій частині позовні вимоги про відшкодування матеріальної шкоди підлягають задоволенню.
Суд також вважає, що потерпілій була завдана моральна шкода, оскільки внаслідок вчинення злочину щодо неї вона зазнала інтенсивних фізичних, душевних, психічних переживань, було завдано значну шкоду її здоров`ю, що потягло за собою вимушені зміни в її житті. Потерпілою було потрачено багато часу та зусиль для відновлення попереднього стану, чого незважаючи на докладені зусилля, їй в повній мірі зробити не вдалось. При визначенні розміру моральної шкоди суд виходить із засад розумності та справедливості і вважає, що в цій частині позов підлягає задоволенню в повному обсязі.
Судових витрат та речових доказів по справі немає.
Керуючись статтями 373 та 374 КПК України, суд,
ОСОБА_8 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України та призначити йому покарання у виді одного року позбавлення волі.
Початок строку відбування покарання рахувати з 4 лютого 2016 року.
До набрання вироком законної сили з метою виконання вироку обрати щодо обвинуваченого ОСОБА_8 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою, взявши його під варту негайно в залі суду.
Відповідно до ч. 5 ст. 72 КК України зарахувати обвинуваченому термін його попереднього ув`язнення по цій справі у строк покарання з розрахунку один день попереднього ув`язнення за два дні позбавлення волі з 4 лютого 2016 року до набрання вироком законної сили.
Вирок може бути оскаржено в Апеляційний суд Полтавської області через районний суд протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку. Копія вироку негайно після його проголошення вручається обвинуваченому та прокурору.
Копія вироку не пізніше наступного дня після ухвалення надсилається учаснику судового провадження, який не був присутнім у судовому засіданні.
СуддяОСОБА_1