ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-2154кМ15 У х в а л а
17 грудня 2015 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - суддіОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
з участю прокурора - ОСОБА_4 , засудженого ОСОБА_5 , його захисників ОСОБА_6 та адвоката ОСОБА_7 , потерпілих - ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, та захисника засудженого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_7 на вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2014 року та на ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 квітня 2015 року щодо ОСОБА_5 , ?
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2014 року -

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця міста Полтави, який проживає в АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 286 КК України, та призначено за вказаною нормою кримінального закону покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 2 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки та покладено обов`язки, передбачені п. п. 2-4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Стягнуто з ОСОБА_5 :

- на користь потерпілої ОСОБА_8 : 2613 гривень 01 копійку у рахунок відшкодування матеріальної шкоди, 20000 гривень - відшкодування моральної шкоди, та 11748 гривень 53 копійки витрат на правову допомогу;

- на користь потерпілого ОСОБА_9 : 2757 гривень 22 копійки - у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 20000 гривень - відшкодування моральної шкоди.

Вироком вирішено питання про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілих, процесуальні витрати і речові докази.

За вироком суду ОСОБА_5 визнано винуватим у вчиненні злочину за наступних обставин.

18 липня 2008 року, близько 21 години 40 хвилин, засуджений, керуючи автомобілем «HYUNDAI SANTA FE», державний номерний знак НОМЕР_1 , рухався по вулиці Паризької Комуни зі сторони вулиці Воронезької у місті Шостка.

На під`їзді до магазину «Затишок» по вулиці Паризької Комуни, 16 в місті Шостка ОСОБА_5 , здійснюючи поворот ліворуч, порушив п. п. 2.3 б), 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України, внаслідок чого допустив зіткнення з мотоциклом «ЯВА 350», державний номерний знак НОМЕР_2 , під керуванням ОСОБА_10 .

У результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_10 спричинено тяжке тілесне ушкодження у виді непоправного знівечення обличчя, а пасажиру мотоцикла ОСОБА_9 - тяжкі тілесні ушкодження за критерієм небезпеки для життя у момент заподіяння.

Ухвалою Апеляційного суду Сумської області від 22 квітня 2015 року вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2014 року щодо ОСОБА_5 змінено. Виключено з мотивувальної частини вироку посилання, як на кваліфікуючу ознаку злочину, на порушення засудженим правил експлуатації транспорту. У решті вирок суду залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, посилаючись на істотні порушення кримінально-процесуального закону, ставить питання про скасування ухвали апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд в зв`язку з тим, що судом першої інстанції, всупереч вимогам ст. 334 КПК України (1960 року), не були усунуті протиріччя між висновками двох експертних автотехнічних досліджень щодо оцінки дій кожного з учасників ДТП та її причин, висновок комплексної судової автотехнічної та трасологічної експертизи, який має два варіанти, необґрунтовано взято до уваги на користь водія ОСОБА_10 , а апеляційний суд, не дотримавшись приписів ст. 377 КПК України (1960 року), належним чином не перевірив доводів апеляції прокурора щодо таких порушень.

Захисник засудженого ОСОБА_5 - адвокат ОСОБА_7 у касаційній скарзі, посилаючись на невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, істотні порушення кримінально-процесуального закону та неправильне застосування кримінального закону, порушує питання про скасування судових рішень і направлення справи на нове розслідування.

Мотивуючи наведене, зазначає, що кримінальна справа відносно ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 286 КК України не порушувалася, а слідчі дії та обрання запобіжного заходу здійснювалися за межами строків досудового слідства. Як на порушення процесуальних прав ОСОБА_5 автор скарги посилається на ознайомлення його з постановами про призначення експертиз після їх проведення.

На думку адвоката ОСОБА_7 , судом не встановлено механізм ДТП і не перевірено доводи захисту про те, що на момент зіткнення транспортних засобів автомобіль «HYUNDAI SANTA FE» не рухався, а причиною пригоди стали численні порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_10 , у тому числі рух на мотоциклі у темний час доби без ввімкнених освітлювальних приладів. Захисник вважає, що суд дійшов необґрунтованих висновків про заподіяння ОСОБА_10 непоправного знівечення обличчя, не оглядаючи обличчя потерпілого у судовому засіданні. Зазначає, що всупереч вимогам ч. 4 ст. 374, ст. 399 КПК України (1960 року), місцевий суд не виконав вказівки судів касаційної та апеляційної інстанцій про усунення протиріч між висновками судово-автотехнічних експертних досліджень. Крім цього, автор скарги вказує, що судом не вирішено клопотання ОСОБА_5 у судових дебатах та під час останнього слова про поновлення судового слідства для дослідження додаткових матеріалів справи.

Веде захисник мову і про необґрунтованість визначеного судом розміру відшкодувань потерпілим моральної шкоди та безпідставне стягнення з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_8 витрат на правову допомогу.

Апеляційний суд, на думку автора скарги, не здійснив належної перевірки аналогічних доводів, що були викладені в його і засудженого апеляціях на вирок, і помилку суду першої інстанції не виправив.

На касаційні скарги захисника та прокурора потерпілі ОСОБА_9 і ОСОБА_8 подали заперечення, в якому наводять доводи щодо законності й обґрунтованості судових рішень, просять залишити їх без зміни, а касаційні скарги - без задоволення.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який підтримав касаційну скаргу про скасування ухвали суду апеляційної інстанції та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції і заперечував проти задоволення касаційної скарги захисника, з`ясувавши позиції засудженого та його захисників, які частково підтримали касаційну скаргу прокурора та в повному обсязі касаційну скаргу про направлення кримінальної справи на додаткове розслідування, з`ясувавши думки потерпілих, які заперечували проти обох касаційних скарг, вважаючи судові рішення законними і обґрунтованими, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що касаційна скарга прокурора не підлягає задоволенню, а касаційна скарга захисника ОСОБА_7 підлягає задоволенню частково.

Відповідно до ч. 3 ст. 398 КПК України (1960 року) до компетенції касаційного суду не відноситься перевірка обставин, зазначених у ст. ст. 368, 369 КПК України (1960 року), щодо однобічності, неповноти досудового і судового слідства та невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи, які по суті оскаржуються захисником ОСОБА_7 .

Разом із тим, при перевірці судових рішень обставин, які б давали підстави для сумнівів у законності й обґрунтованості висновків судів першої та апеляційної інстанцій щодо винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину та правильності кваліфікації його дій, не встановлено.

Як вбачається з оскаржуваного вироку, він постановлений із дотриманням вимог ст. ст. 323-324, 334 КПК України (1960 року), є законним і обґрунтованим. Крім іншого, в ньому належним чином викладено формулювання обвинувачення, пред`явленого ОСОБА_5 і визнаного судом доведеним, висновки суду про доведеність обвинувачення вмотивовано на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, що підтверджені доказами, дослідженими у судовому засіданні, яким суд дав належну оцінку.

При цьому знайшли належну перевірку доводи захисту про те, що ОСОБА_5 Правил дорожнього руху не порушував, на момент зіткнення транспортних засобів автомобіль під його керуванням стояв, а причиною ДТП стали порушення Правил водієм ОСОБА_10 , у тому числі керування мотоциклом у темний час доби без ввімкнених освітлювальних приладів.

Спростовуючи такі доводи, суд першої інстанції зробив детальний аналіз зібраних у справі доказів в їх сукупності, на підставі чого дійшов правильних висновків про винуватість ОСОБА_5 у виникненні дорожньо-транспортної пригоди і спричиненні ОСОБА_10 та ОСОБА_9 тяжких тілесних ушкоджень.

В обґрунтування прийнятого рішення суд послався на досліджені у судовому засіданні показання потерпілого ОСОБА_10 , послідовні показання потерпілого ОСОБА_9 і свідка ОСОБА_11 , у тому числі на очних ставках із ОСОБА_5 та у ході відтворень обстановки і обставин події. Згідно з наведеними свідченнями, автомобіль «HYUNDAI SANTA FE», рухаючись назустріч мотоциклу «Ява 350», не подаючи відповідного сигналу повороту, на невеликій відстані перед мотоциклом раптово повернув наліво на смугу його руху, одразу після чого сталося зіткнення транспортних засобів (т. 1, а. с. 28-29, 41-42. 61-64, 83, т. 3, а. с. 167-170, 173-174, 177-178, т. 4, а. с. 11, 25).

У своїх початкових поясненнях ОСОБА_5 не вказував про зупинку керованого ним транспортного засобу, а фактично підтвердив, що до зіткнення з мотоциклом його автомобіль рухався, виконуючи маневр повороту наліво (т. 1, а. с. 26).

З показань потерпілих, свідків ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 вбачалося, що на момент ДТП надворі були сутінки, а не суцільна темрява, і такі умови не перешкоджали видимості транспортних засобів (т. 1, а. с. 28-29, 34-36, 38-42, 44-46, 61-64, 68, т. 3, а. с. 167-170, 173-174, 177-178, т. 4, а. с. 11, 25-27, 56-57).

Крім цього, відповідно до наданої самим захисником ОСОБА_7 довідки Астрономічної обсерваторії імені Т. Шевченка № 023-88 від 12 червня 2011 року, станом на 18 липня 2008 року захід Сонця припадав на 20 годину 55 хвилин, однак сутінки тривали до 21 години 46 хвилин (т. 3, а. с. 163).

На підставі цих та інших доказів у своїй сукупності суд дійшов правильних висновків, що дорожньо-транспортна пригода сталася у період сутінок, коли видимість об`єктів зберігається незалежно від роботи освітлювальних приладів, а тому ОСОБА_5 перед перестроюванням на смугу руху мотоцикла під керуванням ОСОБА_10 не був позбавлений можливості виявити цей транспортний засіб, що рухався прямолінійно, і вжити заходів для уникнення ДТП.

Були предметом ретельної перевірки і досліджені у судовому засіданні показання свідка ОСОБА_18 про те, що безпосередньо перед пригодою автомобіль «HYUNDAI SANTA FE» стояв на проїзній частині з ввімкненими освітлювальними приладами і покажчиком лівого повороту. Свідок зазначав, що у цей час він як водій таксі, на прохання власника керованого ним автомобіля - ОСОБА_19 , відвозив останнього на вулицю Орджонікідзе у місті Шостка і був очевидцем ДТП (т. 1, а. с. 47).

Зазначені свідчення з достатньою переконливістю спростовані показаннями у судовому засіданні свідка ОСОБА_19 про те, що ввечері 18 липня 2008 року він послугами водія ОСОБА_18 не користувався, його автомобіль не викликав і переконаний, що ОСОБА_18 свідком пригоди не був. При цьому ОСОБА_19 зазначив, що записами диспетчера зафіксовано перебування ОСОБА_18 у відповідний час у районі залізничної станції Воронезької, досить віддаленої від місця події. Як зауважив свідок, водії таксі, що стали очевидцями ДТП, зобов`язані звітувати про це йому і диспетчеру, однак від ОСОБА_18 відповідних повідомлень не надходило (т. 4, а. с. 74).

Не можна визнати обґрунтованими і посилання захисника, як на істотне порушення вимог кримінально-процесуального закону, на те, що свідок ОСОБА_18 безпосередньо у судовому засіданні не допитувався.

Як вбачається з матеріалів справи, судом вживалися всі передбачені законом заходи для забезпечення явки вказаного свідка до суду, у тому числі шляхом неодноразового винесення постанов про його примусовий привід і встановлення місця знаходження (т. 4, а. с. 58, 102, 113). У результаті їх виконання одержано інформацію про перебування ОСОБА_18 у місті Києві, більш точне місце його перебування не встановлено і можливості забезпечення безпосереднього допиту свідка судом вичерпано (т. 4, а. с. 62-64, 69-72, 99, 109-111, 127-128, 149-150.

Враховуючи викладене, суд визнав явку свідка ОСОБА_18 у судове засідання неможливою та після з`ясування думки учасників процесу оголосив його показання, дані під час досудового слідства, що ґрунтується на вимогах ст. 306 КПК України (1960 року).

Показання потерпілих і свідків щодо обставин пригоди, які взяті судом до уваги, узгоджувалися з даними дослідженого у судовому засіданні висновку судово-автотехнічної експертизи № 286 від 20 жовтня 2008 року. Відповідно до цього висновку, з технічної точки зору у причинно-наслідковому зв`язку із ДТП знаходяться порушення вимог п. п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_5 , який перед початком повороту не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки для руху водію мотоцикла, що наближався до нього у зустрічному напрямку, і не надав йому переваги у русі. Зазначене дослідження проводилося, виходячи зі свідчень водія мотоцикла ОСОБА_10 , що містили необхідний обсяг вихідних даних для оцінки дій учасників пригоди, тоді як у поясненнях ОСОБА_5 ряд таких даних були відсутні (т. 1, а. с. 133-136).

Відповідно до висновку комплексної судової автотехнічної та трасологічної експертизи № 199 від 07 грудня 2012 року, у даній дорожній ситуації, виходячи з кінцевого положення транспортних засобів, опису їх ушкоджень та фотофіксації місця пригоди, можна стверджувати, що зіткнення сталося на смузі руху мотоцикла.

Оскільки транспортні засоби з отриманими при ДТП ушкодженнями експерту не надавалися і на час проведення дослідження були відновлені, інша слідова інформація не зафіксована, встановити механізм зближення і зіткнення транспортних засобів з експертної точки зору не надавалося можливим. Враховуючи викладене, зазначені обставини аналізувалися лише в аспекті технічної спроможності свідчень учасників пригоди. Пояснення обох водіїв не були позбавлені технічної спроможності, а тому оцінка їх дій проводилася у двох варіантах.

Виходячи з показань водія мотоцикла «ЯВА 350», експертом встановлено, що причиною дорожньо-транспортної пригоди стало порушення водієм автомобіля «HYUNDAI SANTA FE» п. п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху, а у діях водія мотоцикла невідповідностей вимогам цих Правил, які б знаходилися у причинно-наслідковому зв`язку з виникненням пригоди, не встановлено, і технічної можливості запобігти ДТП він не мав (т. 3, а. с. 212-222).

Всупереч доводам касаційних скарг захисника і прокурора, суд обґрунтовано поклав в основу вироку результати зазначеного експертного дослідження, одержані на основі свідчень водія ОСОБА_10 , оскільки такі свідчення узгоджувалися з послідовними показаннями іншого потерпілого - пасажира мотоцикла ОСОБА_9 , свідків, іншими зібраними у справі доказами у своїй сукупності і взаємозв`язку, а версія водія ОСОБА_5 такими доказами спростована і жодного об`єктивного підтвердження не знайшла.

Враховуючи наведене, колегія суддів погоджується і з висновками суду у частині неприйняття до уваги наданого стороною захисту висновку спеціаліста № 1327 А від 10 грудня 2008 року про наявність у водія ОСОБА_10 технічної можливості запобігти ДТП шляхом виконання вимог п. 31.6 (б) Правил дорожнього руху.

Зазначена експертиза не призначалася слідчим або судом у порядку, передбаченому ст. ст. 196, 310 КПК України (1960 року). Дослідження проведено за заявою особи експертом ОСОБА_20 у статусі спеціаліста, без попередження про кримінальну відповідальність за ст. 384 КК України, а тому не може бути процесуальним джерелом доказів. Крім цього, висновок спеціаліста захисником було надано не в оригіналі, а у копії, не завіреній належним чином.

Згідно з мотивувальною частиною названого висновку обставини події досліджувалися виключно за свідченнями водія ОСОБА_5 , а пояснення водія ОСОБА_10 не перевірялися. Конкретно сформульованого висновку щодо причин ДТП відповідне дослідження взагалі не містить (т. 1, а. с. 268-269).

Та обставина, що ОСОБА_10 і ОСОБА_9 рухалися на мотоциклі без мотошоломів, на що посилається захисник, не звільняє ОСОБА_5 від кримінальної відповідальності за ст. 286 КК України, оскільки первинною і безпосередньою причиною дорожньо-транспортної пригоди та її наслідків стало порушення правил безпеки дорожнього руху засудженим.

Крім цього, відповідно до висновків судово-медичних експертиз у результаті ДТП ОСОБА_10 отримав тяжке тілесне ушкодження у виді непоправного знівечення обличчя, а ОСОБА_9 ? крім черепно-мозкової травми, інші ушкодження внутрішніх органів, від яких мотошолом захистити не здатний (т. 1, а. с. 87-88, 92-93).

Враховуючи результати проведених у справі експертних автотехнічних досліджень, відповідно до яких ОСОБА_10 своїми діями аварійної ситуації не створював, інші порушення потерпілим Правил дорожнього руху, на які захисник посилається у скарзі, навіть якщо вони дійсно мали місце, не є такими, що можуть перебувати у причинно-наслідковому зв`язку із ДТП, і не спростовують винуватості у її виникненні ОСОБА_5 .

Непроведення судом огляду обличчя потерпілого ОСОБА_10 не свідчить про незаконність і необґрунтованість висновків суду щодо тяжкості спричиненого йому тілесного ушкодження. Здійснення такого огляду було неможливим у зв`язку зі смертю ОСОБА_10 на час судового розгляду. Водночас, заподіяння потерпілому непоправного знівечення обличчя встановлено судом на підставі досліджених у судовому засіданні висновку судово-медичної експертизи, фотознімків обличчя ОСОБА_10 , показань експертів ОСОБА_21 і ОСОБА_22 , відповідно до яких після загоєння спричиненої при ДТП рани у потерпілого залишився рубець, що проходив практично через усе обличчя по середній лінії від чола до підборіддя і не міг бути усунутий без хірургічного втручання (т. 1, а. с. 87-88, 214-215, т. 4, а. с. 55-56, 161).

Не можуть вважатися переконливими і посилання захисника, як на підставу для скасування судових рішень, на те, що кримінальна справа щодо засудженого за ч. 2 ст. 286 КК України не порушувалася.

Постановою слідчого від 25 липня 2008 року відносно ОСОБА_5 порушено кримінальну справу за ч. 1 ст. 286 КК України (т. 1, а. с. 1). При цьому слідчим було виконано вимоги ст. 98-2 КПК України (1960 року), у тому числі про вручення копії постанови особі, щодо якої порушено справу. Після одержання результатів судово-медичних експертиз про заподіяння потерпілим тяжких тілесних ушкоджень, постановою від 13 жовтня 2008 року дії ОСОБА_5 перекваліфіковано на ч. 2 ст. 286 КК України (т. 1. а. с. 193).

У разі встановлення під час досудового слідства у діях особи, щодо якої порушено кримінальну справу, ознак більш тяжкого злочину, для відповідної зміни кримінально-правової кваліфікації повторного порушення справи щодо цієї ж особи за цим самим фактом КПК України (1960 року) не вимагається. Процесуальне оформлення перекваліфікації дій ОСОБА_5 відповідає вимогам ст. 130 КПК України (1960 року).

Не ґрунтуються на матеріалах справи і доводи касаційної скарги захисника про проведення слідчих дій за межами строків досудового слідства.

Постановою слідчого від 23 вересня 2008 року, винесеною у межах встановленого ч. 1 ст. 120 КПК України (1960 року) строку, порушену щодо ОСОБА_5 кримінальну справу було закрито (т. 1, а. с. 190). Постановою заступника Шосткинського міжрайонного прокурора від 25 вересня 2008 року постанову про закриття кримінальної справи скасовано, відновлено досудове слідство і встановлено його строк - 1 місяць з моменту прийняття слідчим справи до свого провадження (т. 1, а. с. 191). На виконання цієї постанови, слідчим прийнято справу до провадження 13 жовтня 2008 року (т. 1, а. с. 192). У подальшому протягом встановленого терміну справу було направлено до суду з обвинувальним висновком.

Враховуючи викладене, строки досудового слідства у справі не порушено.

Відповідно до вимог ч. 2 ст. 197 КПК України (1960 року) ОСОБА_5 був ознайомлений з постановами про призначення всіх експертиз, результати яких покладено в основу вироку. Строк такого ознайомлення КПК України (1960 року) не регламентований. Пред`явлення ОСОБА_5 окремих із зазначених постанов після закінчення експертних досліджень не призвело до порушення його прав, передбачених ст. 197 КПК України (1960 року), оскільки, згідно з відповідними протоколами, засуджений жодних клопотань або зауважень щодо проведення експертиз не висловлював (т. 1, а. с. 89-91, 94).

Всупереч доводам касаційної скарги адвоката ОСОБА_7 , відповідно до протоколу судового засідання заявлене під час судових дебатів клопотання захисту про відновлення судового слідства для одержання додаткових доказів було вирішено судом згідно з вимогами ст. ст. 296, 318 КПК України (1960 року) та у його задоволенні відмовлено у зв`язку з необґрунтованістю. В останньому слові ОСОБА_5 жодних клопотань не заявляв (т. 4, а. с. 203-204).

Передбаченим ст. 88 КПК України (1960 року) правом подати зауваження на протокол судового засідання ОСОБА_5 та його захисник не скористалися.

Колегія суддів суду касаційної інстанції у ході перевірки доводів касаційних скарг захисника і прокурора вважає обґрунтованими висновки суду про винуватість ОСОБА_5 , як водія транспортного засобу, у порушенні правил безпеки дорожнього руху, що спричинило потерпілим тяжкі тілесні ушкодження, та правильною кваліфікацію його дій за ч. 2 ст. 286 КК України.

Вирішення судом питання про призначення покарання відповідає вимогам ст. ст. 50, 65 КК України, а звільнення засудженого від його відбування на підставі ст. 75 КК України ґрунтується на правильному застосуванні кримінального закону.

Конкретних доводів щодо невідповідності призначеного покарання тяжкості вчиненого злочину та особі засудженого подані касаційні скарги не містять.

Вирішення цивільних позовів потерпілих про відшкодування моральної шкоди ґрунтується на вимогах ст. ст. 1167, 1168 Цивільного Кодексу України, п. п. 5, 9, 10, 17-1 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди», засадах виваженості, розумності і справедливості. Визначений судом розмір відшкодувань відповідає обсягу фізичних і душевних страждань ОСОБА_9 і ОСОБА_10 у зв`язку із заподіяними їм тілесними ушкодженнями, тяжкості вимушених змін у їх житті, часу й зусиллям, необхідним для відновлення попереднього стану.

Колегія суддів апеляційного суду, перевіряючи справу за апеляціями на вирок прокурора, засудженого та його захисника, ретельно перевірила викладені у них доводи, аналогічні наведеним у касаційних скаргах.

За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції дійшов висновку про законність і обґрунтованість вироку у частині вирішення питань про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, кваліфікацію його дій, призначення покарання і відшкодування завданої злочином шкоди, виклавши своє рішення в ухвалі, що відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Водночас, заслуговують на увагу доводи касаційної скарги захисника про безпідставне стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_8 відшкодування витрат на правову допомогу.

Виходячи з вимог ст. 91 КПК України (1960 року), під судовими витратами слід розуміти витрати органів дізнання, досудового слідства і суду при провадженні у даній справі, профінансовані з державного бюджету, тобто фактично витрати держави, які стягуються з підсудного на її користь.

Враховуючи викладене та відповідно до роз`яснень, які містяться у п. 9 постанови Пленуму Верховного Суду України № 11 від 7 липня 1995 року «Про відшкодування витрат на стаціонарне лікування особи, яка потерпіла від злочину, та судових витрат», витрати потерпілого на юридичну допомогу адвоката до судових витрат не належать і їх відшкодування КПК України (1960 року) не передбачено.

Зазначена помилка не була виправлена і судом апеляційної інстанції. Погоджуючись з рішенням місцевого суду, апеляційний суд вказав в ухвалі про можливість відшкодування зазначених витрат на підставі відповідних норм ЦПК України, з посиланням на п. 5 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 від 31 березня 1989 року «Про практику застосування судами України законодавства про відшкодування матеріальної шкоди, заподіяної злочином, і стягнення безпідставно нажитого майна».

Однак вказані висновки апеляційного суду не ґрунтуються на точному змісті наведеної Постанови, роз`яснення якої стосуються питань, що випливають із позовних вимог про відшкодування заподіяної злочином майнової шкоди або стягнення безпідставно нажитого майна, а не відшкодування процесуальних витрат, які підлягають окремому правовому регулюванню.

Згідно з ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Враховуючи викладене, рішення суду про стягнення з засудженого на користь потерпілої відшкодування витрат на правову допомогу підлягає виключенню з вироку і ухвали як таке, що не відповідає вимогам кримінально-процесуального закону.

У відповідній частині судові рішення підлягають зміні, а касаційна скарга захисника - частковому задоволенню.

Керуючись ст. ст. 394-396 КПК України (1960 року), п. 11, 15 розділу XI КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, залишити без задоволення, касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_5 - адвоката ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Шосткинського міськрайонного суду Сумської області від 19 листопада 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Сумської області від 22 квітня 2015 року щодо ОСОБА_5 змінити.

Рішення суду про стягнення з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_8 витрат на правову допомогу у сумі 11748 гривень 53 копійки скасувати.

У решті судові рішення залишити без зміни.

Судді

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3