Дата документу Справа № 317/3231/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Єдиний унікальний № 317/3231/15-к Головуючий в 1 інстанції
№ провадження 11-кп/778/144/16 ОСОБА_1
Категорія ст. 186 ч. 3, Головуючий в 2 інстанції
ст. 263 ч. 1, ст. 71 КК України ОСОБА_2

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 січня 2016 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Запорізької області в складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 ,

у режимі відеоконференції з приміщення Біленківської ВК № 99 засудженого ОСОБА_7

розглянула у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_7 на ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання засудженого

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Пролетарське Розівського району Запорізької області, громадянина України, який має середню освіту, який зареєстрований та мешкав за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий Розівським районним судом Запорізької області 30 листопада 2010 року за ч. 2 ст. 186 КК України до 5 років позбавлення волі, із застосуванням ст.ст. 75, 76, КК України із іспитовим строком 3 роки.

Відповідно до матеріалів справи, ОСОБА_7 19 квітня 2012 року засуджений Розівським районним судом Запорізької області за ч.2 ст. 15, ч. 3 ст. 186, ч. 1 ст. 263, 70 КК України до 4 років позбавлення волі. На підставі ст. 71 КК України приєднано невідбуту частину покарання, призначеного вироком Розівського районного суду Запорізької області від 30 листопада 2010 року та остаточно визначено покарання у виді 5 років 1 місяця позбавлення волі. Початок строку відбування покарання 30.12.2011 року, кінець строку відбування покарання - 30.01.2017 року.

06 жовтня 2015 року засуджений ОСОБА_7 звернувся до Запорізького районного суду Запорізької області з клопотанням про умовно-дострокове звільнення, посилаючись на те, що має 4 подяки, довів своє виправлення.

Ухвалою Запорізького районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2015 року відмовлено в задоволенні подання з тих підстав, що за час відбування покарання засуджений не проявив себе, як такий, що довів своє виправлення та перевиховання. Крім того, судом зазначено, що засуджений звертався до адміністрації колонії з клопотанням про застосування відносно нього заохочувальної норми у вигляді умовно-дострокового звільнення та отримав відмову комісії 28 травня 2015 року, тому мав звертися з новим клопотанням лише після спливу одного року.

За змістом апеляційної скарги та доповнення до неї засуджений ОСОБА_7 просить ухвалу суду скасувати, та звільнити його умовно-достроково від покарання, зазначаючи, що стягнення від 30.04.2014р., 07.09.2014р. погашені.

Заслухавши доповідача, засудженого, який ознайомлений з правами, передбаченими ст. 193 КПК України, та згодний з рішенням про здійснення дистанційного судового провадження та у режимі відеоконференції, і підтримав доводи апеляційної скарги; прокурора, який вважав ухвалу районного суду законною і обґрунтованою; перевіривши матеріали провадження та обсудивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Колегія суддів критично ставиться до заперечень засудженого про те, що він своєю поведінкою, вчинками і відношенню до праці довів своє виправдання, оскільки суд першої інстанції повно і всебічно дослідивши надані йому матеріали, на підставі об`єктивних доказів зробив обґрунтований висновок про відсутність підстав для умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 у відповідності до ст. 81 КК України, згідно якої умовно-дострокове звільнення від покарання можливо при обов`язковій та одночасній наявності в їх сукупності підстав та умов. При цьому головним та вирішальним є не факт відбування певної частини покарання, а виправлення засудженого.

У відповідності з ч. 2 ст. 81 КК України умовно-дострокове звільнення від відбування покарання може бути застосоване, якщо засуджений сумлінною поведінкою і ставленням до праці довів своє виправлення.

Висновок суду про виправлення засудженого повинен базуватися на врахуванні даних про його поведінку вцілому та ставленню до праці за весь період знаходження у виправних установах.

Суд не може не врахувати, що примірна поведінка це не тільки пасивна форма поводження засудженого, що полягає в утриманні від порушення режиму відбування покарання, а й активна форма поведінки, котра за своєю суттю є намаганням своєю діяльністю виправити вину за скоєне кримінальне правопорушення.

З матеріалів провадження вбачається, що в період з 23.11.2012 р. по 07.04.2015 року він мав 4 подяки, а також в період з 30.04.2014 р. по 22.05.2015 року мав 3 стягнення, одне з них не погашене (а.с. 8). 30.04.2014 року за зберігання заборонених предметів мав сувору догану, . 08.09.2014 року за вживання алкогольної речовини направлений до ДІЗО на 15 діб., 22.05.2015 року за порушення розпорядку дня мав попередження.

Відповідно до даних характеризуючи особу то, 17 липня 2014 року комісією установи було відмовлено ОСОБА_7 у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 82 Кримінально-виконавчого кодексу України, у вигляді замін невідбутої частини строку покарання більш м`яким.

28 травня 2015 року комісією установи відмовлено у застосуванні заохочувальної норми, передбаченої ст. 81 КК України, оскільки засуджений не довів свого виправлення.

Матеріали справи свідчать, що поведінка ОСОБА_7 за весь час відбування ним покарання не була стабільно позитивною.

Таким чином, суд першої інстанції дійшов до правильного висновку, який узгоджується висновком комісії Біленківської виправної колонії УДПтС України в Запорізькій області (№ 99), що до теперішнього часу ОСОБА_7 не проявив себе як такий, що довів своє виправлення та перевиховання, а встановлені в судовому засіданні дані у своїй сукупності не можуть свідчити про виправлення та перевиховання засудженого.

Отже, за таких обставин суд першої інстанції, взявши до уваги наведені обставини справи, дійшов вірного висновку, що твердження його клопотання про можливість умовно-дострокового звільнення ОСОБА_7 від подальшого відбування ним призначеного покарання є передчасним і необґрунтованим.

Таким чином, на думку судової колегії, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції.

У відповідності до ч. 7 ст. 154 Кримінально-виконавчого кодексу, у разі відмови суду щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання або заміни невідбутої частини покарання більш м`яким повторне подання в цьому питанні щодо осіб, засуджених за тяжкі і особливо тяжкі злочини до позбавлення волі на строк не менше п`яти років, може бути внесено не раніше як через один рік з дня винесення постанови про відмову, а щодо засуджених за інші злочини та неповнолітніх засуджених - не раніше як через шість місяців.

Оскільки клопотання засудженого ОСОБА_7 щодо умовно-дострокового звільнення від відбування покарання розглянуто комісією виправної установи, а не судом, то твердження суду, викладене в оскаржуваної ухвалі, про відсутність у засудженого права звертатися з повторним клопотанням на протязі року, є необґрунтованим, а отже підлягає виключенню з мотивувальної частини ухвали.

Керуючись ст.ст. 376, 404, 407, 419, 539 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:
апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_7 залишили без задоволення.

Ухвалу Запорізького районного суду Запорізької області від 26 жовтня 2015 року, якою відмовлено в задоволенні клопотання засудженого про умовно-дострокове звільнення від відбування покарання ОСОБА_7 , змінити, виключити з мотивувальної частини ухвали суду першої інстанції посилання на твердження суду про відсутність у засудженого права звертатися з повторним клопотанням на протязі року.

В решті ухвалу суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді: 1 2 3