АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ПОЛТАВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Справа № 553/1018/15-к Номер провадження 11-кп/786/741/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1 Доповідач ап. інст. ОСОБА_2
Категорія:ч.2 ст.307КК..Т.З.
У Х В А Л А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
03 листопада 2015 року м. Полтава

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Полтавської області у складі:

головуючого ОСОБА_2 ,
суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,
з участю секретаря ОСОБА_5 ,
прокурора ОСОБА_6 ,
обвинуваченого ОСОБА_7 ,
захисника ОСОБА_8
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційні скарги прокурора прокуратури Ленінського району м. Полтави ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 з внесеними доповненнями, захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 з внесеними доповненнями на вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 12.08.2015 року у кримінальному провадженні, внесеному до ЄРДР за №0000025 щодо ОСОБА_7 ,-

ВСТАНОВИЛА:
В апеляційній скарзі прокурор просить скасувати вирок у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення, а також особі обвинуваченого внаслідок м`якості.

Апелянт зазначає, що суд, призначаючи покарання ОСОБА_7 за ч.2 ст. 307 КК України, не дотримався вимог ст. 65 КК України, а саме в неповній мірі врахував, що обвинувачений не має сталих сімейних та соціальних зв`язків, за місцем проживання характеризується посередньо, пом`якшуючих покарання обставин у ході досудового розслідування та судового розгляду встановлено не було. Звертає увагу, що ОСОБА_7 раніше вже засуджувався за вчинення злочину, пов`язаного із незаконним обігом наркотичних засобів, судимість за який не знято та не погашено у встановленому законом порядку, та після цього вчинив ще два злочини, вказані у вироку, які є тяжкими.

Прокурор вважає, що мінімальне покарання визначене санкцією статті, призначене ОСОБА_7 Ленінським районним судом м. Полтави за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України, не сприятиме виправленню обвинуваченого та попередженню вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

За таких обставин просить постановити новий вирок, яким ОСОБА_7 призначити покарання за вчинення злочину передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України у вигляді 7(семи) років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини всього майна, що є власністю обвинуваченого.

В своїх апеляційних скаргах з внесеними доповненнями обвинувачений ОСОБА_7 та його захисник ОСОБА_10 просять скасувати вирок, а кримінальне провадження закрити.

Апелянти вважають, що закупівля наркотичних засобів, громадянами під вигаданими іменами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , мала ознаки провокації злочину, що суперечить практиці Європейського суду з прав людини та нормам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Зазначають, що в протоколі проведення ОТЗ №2 по ОРС «Захист» №10/14 від 25.11.2014р. відображені не всі розмови ОСОБА_7 .. В порушення приписів ч. 5 ст. 290 КПК України видалення взагалі не позначені, і на думку, сторони захисту вирізані саме ті розмови, які свідчать про провокацію злочину зі сторони закупного ОСОБА_12 .. Однак суд першої інстанції відмовив у задоволенні клопотання сторони захисту про надання доступу до відомостей, які були видалені з протоколу, що позбавило можливості підтвердити чи спростувати обставини провокування (підбурювання) ОСОБА_7 на вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК України і призвело до неповноти судового розгляду кримінального провадження.

Додаток до вищезазначеного протоколу яким є СД-диск, наявний в матеріалах справи, обвинуваченому і захиснику не відкривався та містить не оригінали, а дублікати аудіо файлів, чим порушено вимоги ч. 3 ст. 99 КПК України.

Вказують, що у матеріалах справи відсутні докази по епізоду оперативної закупівлі від 10.01.2015 року: протокол про результати за вчиненням злочину; аудіо- записи домовленості ОСОБА_7 та ОСОБА_11 про збут наркотичної речовини канабісу. По епізоду оперативної закупівлі від 06.02.2015 року: протокол огляду грошових коштів та їх копіювання; протокол огляду покупця; протокол добровільної видачі.

До матеріалів кримінального провадження не долучено доказів щодо походження коштів для проведення оперативних закупівель 10.01.2015 року і 06.02.2015 року, що є порушенням п. 6.11 Інструкції про порядок проведення оперативної закупівлі та контрольованого постачання предметів, товарів і речовин, у тому числі заборонених до обігу, у фізичних та юридичних осіб незалежно від форм власності (затверджена наказом МВС України, СБУ, Державної податкової адміністрації України від 16.09. 2013 р. N 1065).
Крім того, посилаються на відсутність інформації прокуратури та Апеляційного суду Полтавської області про дозвіл на проведення НС(Р)Д у виді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж відносно ОСОБА_7 в рамках кримінального провадження по епізоду оперативної закупівлі 06.02.2015 року. Стверджують, що оперативні закупки проведені з явним порушенням вимог ст. 271 КПК України.

Тому вважають, що отримані докази під час вищезазначеної НС(Р)Д є недопустимими.

Показання свідка ОСОБА_13 ставлять під сумнів, вважають їх суперечливими та необ`єктивними через неприязні висловлювання свідка щодо обвинуваченого в судовому засіданні.

В доповненні до апеляційної скарги захисник вказує, що суд першої інстанції під час допиту свідка ОСОБА_13 , не зважаючи на заперечення сторони захисту, дозволив при прямому допиті свідка прокурором ставити йому навідні питання, чим грубо порушив ч. 6 ст. 352 КПК України.

Також апелянти ставлять під сумнів висновок експерта №284 від 11.02.2015 року. Висновок експерта № 284 від 11.02.2015 року, містить суперечності щодо кольору речовини, наданої на дослідження, так, в описовій частині зазначено коричневого кольору, а в резолютивній частині висновку - зеленого кольору. Зазначений висновок та висновок №58 від 15.01.2015 року мають суперечності щодо маси речовини рослинного походження. Вважать показання свідка ОСОБА_13 та висновки експерта №284 та №58 недопустимими доказами.

Обвинувачений та його захисник вказують, що обвинувачення базується на припущеннях, які не можуть бути покладені в основу обвинувального вироку, в діяннях обвинуваченого ОСОБА_7 відсутній склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2. ст. 307 КК України, а вирок ухвалений з істотними порушеннями національного та міжнародного законодавства.

Тому просять вирок суду скасувати, а кримінальне провадження закрити.

В запереченнях на апеляційну скаргу прокурора адвокат ОСОБА_8 просить залишити її без задоволення, вирок суду скасувати, а провадження по справі закрити.

Вироком Ленінського районного суду м. Полтави від 12.08.2015 року,

ОСОБА_7 ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Полтава, громадянина України, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимого 03.02.2014 року Ленінським районним судом м. Полтави за ч. 1 ст. 309 КК України до покарання у вигляді штрафу у розмірі 850 гривень, штраф сплачено 03.02.2014 року.

засуджено за ч. 2 ст. 307 КК України до покарання у вигляді 6(шести) років позбавлення волі з конфіскацією 1/2 частини особистого майна.

Питання про речові докази вирішено відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

Згідно вироку суду, ОСОБА_7 визнаний винним у тому, що він 10 січня 2015 року, близько 11 години 00 хвилин, без передбаченого законом дозволу, діючи з прямим умислом, повторно, перебуваючи в дворі свого будинку АДРЕСА_1 , збув за 100 грн. громадянину під вигаданим ім`ям ОСОБА_11 паперовий згорток з речовиною рослинного походження, яка згідно висновку експерта № 58 від 15 січня 2015 року є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, маса якого в перерахунку на суху речовину становить 3,586 г.

Він же, 06 лютого 2015 року, близько 10 години 00 хвилин без передбаченого законом дозволу, діючи з прямим умислом, повторно, перебуваючи поблизу будинку №88 по вул. Леніна в м. Полтава, незаконно збув за 120 грн. громадянину під вигаданим ім`ям ОСОБА_12 поліетиленовий пакет з речовиною рослинного походження, яка згідно висновку експерта №284 від 11 лютого 2015 року є особливо небезпечним наркотичним засобом канабісом, маса канабісу в перерахунку на суху речовину становить 0,630 г.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення обвинуваченого та його захисника на підтримання принесених ними апеляційних скарг з внесеними доповненнями, їх заперечення проти апеляційної скарги прокурора, думку прокурора про непідтримання апеляційної скарги процесуального прокурора, апеляційні скарги захисту та обвинуваченого вважав такими, що не підлягають до задоволення, дослідивши докази, вислухавши учасників судового розгляду в дебатах та обвинуваченого з останнім словом, перевіривши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційні скарги обвинуваченого та в інтересах останнього захисника підлягають задоволенню та не вбачає підстав для задоволення апеляційної скарги прокурора, виходячи з наступного.
Відповідно до ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом з точки зору належності, допустимості та достовірності. Вмотивованим є рішення, в якому наведені належні та достатні мотиви та підстави його ухвалення.
Згідно ч.3 ст.373 КПК України обвинувальний вирок не може ґрунтуватися на припущеннях і ухвалюється лише за умови доведення у ході судового розгляду винуватості особи у вчиненні кримінального правопорушення.

За змістом ст. ст. 86,87 КПК України доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатися суд при ухваленні судового рішення.

На вказані норми закону суд першої інстанції, даючи оцінку доказам, не звернув увагу та безпідставно визнав допустимими докази, отримані внаслідок істотного порушення норм Кримінального процесуального кодексу України.

Так, на підтвердження доводів обвинувачення у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 307 КПК України, суд першої інстанції послався на: копії грошових купюр від 10 січня 2015 року, протокол огляду покупця від 10 січня 2015 року, протокол про результати проведення оперативно-технічних заходів у формі аудіо-, відео контролю за особою від 10 січня та 06 лютого 2015 року, протокол добровільної видачі від 10 січня 2015 року, протокол помітки грошових купюр від 06 лютого 2015 року, протокол про результати контролю за вчиненням злочину від 06 лютого 2015 року, протокол проведення ОТЗ №2 по оперативно-розшуковій справі «Захист» №10/14 від 25 листопада 2014 року щодо ОСОБА_7 , відеозаписи оперативних закупівель, аудіо записи телефонних розмов ОСОБА_7 .

З огляду на ці докази, суд дійшов висновку, що залегендовані особи ОСОБА_11 10 січня 2015 року, та ОСОБА_12 06 лютого 2015 року придбавали у ОСОБА_7 особливо небезпечний наркотичний засіб- канабіс, відповідно маса якого в перерахунку на суху речовину становить 3,568 г. та 0,630 г. (а.п.143-145, 170-172 т.1).

Вирішуючи під час ухвалення вироку питання допустимості вище наведених матеріалів як доказів, суд першої інстанції всупереч вимогам ст.ст.86, 87 КПК України не перевірив відповідність дій прокурора та органу досудового розслідуванням вимогам ст.ст. 251, 271 КПК України.
Згідно витягу з кримінального провадження № 0000025 відомості про злочин внесено до ЄРДР 11січня 2015 року. Тобто, досудове розслідування по першому епізоду розпочалось і проводилось до внесення відомостей у реєстр.
З досліджених колегією суддів матеріалів кримінального провадження, вбачається, що дозволи на проведення негласних слідчих (розшукових) дій стосовно ОСОБА_7 у виді зняття інформації з транспортних телекомунікаційних мереж від 10.12.2014 року та у виді аудіо-, відеоконтролю особи від 06.01.2015 року надавались в рамках оперативно-розшукової справи (а.п.10, т.2).

Приписами ч. 6 ст. 246 КПК України передбачено, що проводити негласні слідчі (розшукові) дії має право слідчий, який здійснює досудове розслідування злочину, або за його дорученням - уповноважені оперативні підрозділи органів внутрішніх справ.

Одним з обов`язкових реквізитів постанови про проведення негласної слідчої (розшукової) дії є найменування кримінального провадження та його реєстраційний номер, як це передбачено п.1 ч.1 ст. 251 КПК України.

З наведеного випливає, що оперативна закупка може проводитися лише у разі внесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за постановою прокурора, уповноваженою на те особою слідчим або оперативним працівником лише за наявності відповідного доручення на це слідчого.

Посилання суду першої інстанції на протокол проведення оперативно-технічних заходів №2 в рамках оперативно-розшукової справи «Захист» №10/14 від 25 листопада 2014 року відносно ОСОБА_7 , тобто, до внесення відомостей про злочин до Єдиного реєстру досудових розслідувань, ( а.п.174-176,т.1), не може вважатися допустимим доказом.

З матеріалів кримінального провадження видно і на це вказує в апеляційних скаргах сторона захисту, що по другому епізоду прокурором не надано суду протоколу добровільної видачі закупним ОСОБА_12 паперового згортку, в якому за версією обвинувачення містився наркотичний засіб. По епізоду оперативної закупки від 06.02.2015 року прокурором не надано суду: протокол огляду грошових коштів та їх копіювання; протокол огляду покупця; протокол добровільної видачі. В матеріалах провадження по епізоду від 10.01.2015року відсутній протокол про результати контролю за вчиненням злочину.

Надані стороною обвинувачення по епізоду від 10.01.2015 р. такі докази як: протокол огляду грошових купюр №3/19т від 10.01.2015р., призначених для проведення оперативної закупівлі, протокол огляду покупця №3/18т від 10.01.2015р., протокол добровільної видачі №3/20т від 10.01.2015р.,(а.п.131,133,140 т.1) здійснені оперуповноваженим БНОН Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області за участю старшого оперуповноваженого цього ж підрозділу без відповідного доручення слідчого.

Аналогічні порушення допущені і по епізоду від 06.02.2015 року. Зокрема, протокол помітки грошових купюр №3/89т від 06.02.2015р. виконані старшим оперуповноваженим БНОН Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області( а.п.148 т.1).

Оскільки ці протоколи складені без відповідного доручення слідчого, тобто, не уповноваженими особами, вони є недопустимими доказами.

Колегія суддів вважає, що встановлена висновками судово-хімічних експертиз № 58 від 15.01. 2015 року та №284 від 11.02.2015 року належність виданої залегендованими особами ОСОБА_11 та ОСОБА_12 речовини до особливо небезпечного наркотичного засобу - канабісу за встановлених обставин її неправомірного вилучення не може бути прийнято як достовірний доказ.

Перевіряючи доводи сторони захисту про порушення органом досудового слідства при проведенні оперативних закупок вимог ст. 271 КПК України, колегія суддів встановила, і це не спростовано стороною обвинувачення, що така дія була проведена без прийняття відповідного рішення прокурором. Утой же час відповідно до частини 7 названої статті та п.2 ч.1 ст.8 Закону України "Про оперативно-розшукову діяльність" саме прокурор має приймати рішення про проведення контролю за вчиненням злочину.

Оскільки під час досудового слідства не дотримано встановленої КПК України процедури проведення оперативних закупок, то є недопустимими показання залегендованих осіб - ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , свідків, які були понятими при проведені оперативних закупок ОСОБА_14 та ОСОБА_13 , матеріалів відеозаписів оперативних закупок, відео контролю за ОСОБА_7 , інформація про отримання БНОН Ленінського РВ ПМУ УМВС України в Полтавській області 05 січня 2015 року грошових коштів спеціального призначення ( а.п.20-22т.2).

З вироку суду першої інстанції випливає, що основними доказами вини обвинуваченого ОСОБА_7 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України є матеріали отримані органом досудового розслідування в ході проведення негласних слідчих дій - контролю за вчиненням злочину у формі оперативної закупки наркотичного засобу, аудіо-, відео контролю за особою.
Приписами ст. 246 КПК України регламентовано, що негласні слідчі (розшукові) дії, передбачені, в тому числі, ст. 271 КПК України, проводяться виключно у кримінальному провадженні щодо тяжких чи особливо тяжких злочинів.

Частиною 4 ст. 246 КПК України чітко встановлено, що виключно прокурор має право прийняти рішення про проведення такої негласної слідчої (розшукової) дії як контроль за вчиненням злочину.

Рішення прокурора про проведення негласної слідчої дії приймається у формі постанови відповідно до вимог ст.251 КПК України.
Суд виніс обвинувальний вирок при відсутності в матеріалах провадження № 0000025 такої постанови прокурора.
Відповідно до вимог ч.1 ст.84 КПК України докази повинні бути отримані у передбаченому КПК порядку. Це означає, що доказами можуть бути лише ті фактичні дані, які отримані в результаті проведення негласних(розшукових) дій, які передбачені КПК і в тому порядку, як це передбачено відповідною процесуальною дією.

З матеріалів кримінального провадження убачається, що постанови прокурора про проведення контролю за вчиненням злочинів відсутні, а стороною обвинувачення не було доведено, що такі постанови прокурором були постановлені.

А виходячи з вимог ст. 86 КПК України, доказ визнається допустимим, якщо він отриманий у порядку, встановленому цим Кодексом. Недопустимий доказ не може бути використаний при прийнятті процесуальних рішень, на нього не може посилатись суд при ухваленні судового рішення.

Зважаючи на це, вказані вище докази суд не міг приймати як докази та посилатися на них у мотивувальній частині вироку.

За відсутності прийняття прокурором рішення щодо проведення контролю за вчиненням злочинів, зазначені у вироку докази є недопустимими. Як наслідок, інші докази, отримані при проведенні контролю за вчиненням злочину, а саме, відеозапис проведення цих слідчих дій, протоколи №№ 3/22т від 10.01.2015року, 13/21т від 10.01.2015року; 3/90т від 13.02. 2015року, 3/88 т від13.02. 2015року, 3/83т від 11.02.2015 року, (а.с. 134-135, 137-138, 150-151,152-153 154-155,157т.1) та висновок судово- хімічної експертизи №27 від 27.02.2015року про дослідження змивів з долоні ОСОБА_7 при проведенні негласних слідчих (розшукових) дій у виді контролю за вчиненням злочину 6 лютого 2015 року (а.п.180-183,т.1) є теж недопустимими, оскільки вони є похідними від прийняття рішення про проведення оперативної закупки, яке в порушення вимог ч.4 ст. 246 КПК України прокурором не прийнято.

Стосовно показань залегендованих осіб, ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , то їх дії носили характер виконання завдання спецпідрозділу МВС, які всупереч вимогам ч.1 п.2 Закону України «Про оперативно-розшукову діяльність», ст. 271 КК України діяли без відповідного рішення прокурора, а тому такі показання вказаних осіб за епізодами від10 січня та 06 лютого 2015 року не можуть прийматися судом як допустимий доказ.

Приписами частин 1, 3, 7 ст.271 КПК України регламентовано, що контроль за вчиненням злочину може здійснюватися у випадках наявності достатніх підстав вважати, що готується вчинення або вчиняється тяжкий або особливо тяжкий злочин. Під час підготовки та проведення заходів з контролю за вчиненням злочину забороняється провокувати (підбурювати) особу на вчинення цього злочину з метою його подальшого викриття, допомагаючи особі вчинити злочин, який вона би не вчинила, як би слідчий цьому не сприяв, або з цією самою метою впливати на її поведінку насильством, погрозами, шантажем. Здобуті в такий спосіб речі і документи не можуть бути використані у кримінальному провадженні.
Прокурор у своєму рішенні про проведення контролю за вчиненням злочину, крім відомостей, передбачених статтею 251 цього Кодексу, зобов`язаний викласти обставини, які свідчать про відсутність під час негласної слідчої дії провокування особи на вчинення злочину.
А відсутність постанови прокурора про проведення негласної слідчої дії, дає підстави для висновку, що перевірка під час негласної слідчої дії таких обставин як провокування особи на вчинення злочину не проводилася.
При перевірці матеріалів кримінального провадження, доводів апеляційних скарг учасників судового провадження та дослідженні колегією суддів наданих доказів, встановлено факт злочину, передбаченого ч.2 ст. 307 КК України. Однак, допустимі та належні докази того, що вказаний злочин вчинив ОСОБА_7 прокурором не надано.
Отже, в ході досудового розслідування при збиранні доказів сторона обвинувачення допустила грубе порушення вимог ст. ст.251, 271 КПК України та не надала допустимі та належні докази на підтвердження обвинувачення.
Так як інших доказів на підтвердження обвинувачення ОСОБА_7 у збуті наркотичних засобів 10 січня та 06 лютого 2015 року суду не було надано, тому таке обвинувачення за ч.2 ст. 307 КК України стосовно нього не доведено.

Зміст та форма кримінального провадження повинні відповідати загальним засадам кримінального провадження, до яких зокрема відноситься принцип законності, який поміж іншого визначає, що закони та інші нормативно правові акти України, положення яких стосуються кримінального провадження, повинні відповідати кримінальному процесуальному кодексу 2012 року. При здійсненні кримінального провадження не може застосовуватися закон, який суперечить цьому кодексу(ст. ст. 7, 9 КПК України).
Відповідно до Конституції України, з урахуванням практики Європейського суду з прав людини, вимог ст.ст.7, 17 КПК України про загальні засади кримінального провадження, положень про презумпцію невинуватості та забезпечення доведеності вини, - підозра, обвинувачення не можуть ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на користь такої особи.
Відповідно до ст. ст. 409, 412 КПК України підставою для скасування судового рішення при розгляді справи в суді апеляційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону. Істотними порушеннями вимог кримінального процесуального закону є такі порушення вимог цього кодексу, які перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване судове рішення.
Цих вимог законів суд першої інстанції при ухваленні вироку про визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, не дотримався.
Зважаючи на викладене, доводи апеляційної скарги прокурора про скасування судового рішення у зв`язку з невідповідністю призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є безпідставними. З огляду на це, апеляційну скаргу прокурора необхідно залишити без задоволення.

За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку, що на підставі ст.417, п.3 ч.1 ст.284 КПК України, вирок суду першої інстанції про визнання ОСОБА_7 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.307 КК України, необхідно скасувати, а кримінальне провадження закрити з підстав не встановлення достатніх доказів для доведення винуватості особи в суді і вичерпаності можливостей їх отримати.
З огляду на наведене, керуючись ст.ст.404, 405, 407, 409, 417 КПК України, колегія суддів апеляційного суду,
УХВАЛИЛА:
Апеляційні скарги:

-захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_7 з внесеними доповненнями та ОСОБА_7 з внесеними доповненнями задовольнити;

-прокурора прокуратури Ленінського району м. Полтави ОСОБА_9 залишити без задоволення.

Вирок Ленінського районного суду м. Полтави від 12 серпня 2015 року щодо ОСОБА_7 скасувати, а кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у виді тримання під вартою скасувати.

Звільнити його з-під варти в залі суду.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення.

Касаційна скарга на ухвалу може бути подана до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом 3-х місяців з дня її проголошення Апеляційним судом Полтавської області.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4