Номер провадження: 11/785/110/15
Номер справи місцевого суду: 1/521/378/14
Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ОДЕСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
31.08.2015 року м. Одеса

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Одеської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4

прокурора - ОСОБА_5

засудженого - ОСОБА_6

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за апеляційними скаргами державного обвинувача - прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси ОСОБА_7 та потерпілої ОСОБА_6 , на вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року, -

встановила:
Оскарженим вироком районного суду -

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Одеси, громадянин України, з вищою освітою, неодружений, не працюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючий за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 1 ст. 119 КК України до позбавлення волі строком на 3 (три) роки 2 (два) місяці. Строк відбуття покарання вираховується з 31.10.2011 року. Стягнуто з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_6 матеріальну шкоду в розмірі 12821, 32 грн. На підставі ч.5 ст.93 КПК України (в ред.1960р.) засудженого звільнено від сплати судових витрат. Вироком вирішена доля речових доказів про справі.

Згідно з вироком районного суду, органами досудового слідства ОСОБА_6 обвинувачувався в тому, що, він, 27.10.2011 року, в період часу з 20 год. 10 хв. по 22 год. 10 хв., знаходячись за місцем свого проживання за адресою: АДРЕСА_2 , на ґрунті особистих неприязних відносин і в ході раптово виниклого конфлікту, на загальній кухні, наніс кілька ударів кулаками в область обличчя своєму батькові ОСОБА_8 , від яких ОСОБА_8 впав на підлогу. Піднявшись з підлоги, ОСОБА_8 вийшов з кухні, приблизно через кілька хвилин повернувся і, намагаючись завдати ОСОБА_6 удари, наявним в його руках сокирою. При цьому ОСОБА_6 відштовхнув від себе ОСОБА_8 , завдавши йому декілька ударів руками в грудну клітку, від яких той, втративши рівновагу, впав на підлогу.

Далі, ОСОБА_6 , з метою реалізації виниклого злочинного умислу на вбивство, використовуючи ніж, який тримав у руках, завдав ОСОБА_8 ножем один удар в область грудної клітки зліва, чим заподіяв останньому тяжке тілесне ушкодження - проникаюче колото-різане поранення грудях зліва з пошкодженням навколосерцевої сумки, серця, з крововиливом в порожнину навколосерцевої сумки, від якого 28.10.2011 року, о 19 годині 55 хвилин, потерпілий помер у реанімаційному відділенні МКЛ №1 м. Одеси.

За результатами судового розгляду, дії ОСОБА_6 були кваліфіковані судом за ч.1 ст.119 КК України, як вбивство, вчинене з необережності, та останній був засуджений до позбавлення волі строком на 3 (три) роки 2 (два) місяці.

Не погоджуючись з вироком суду, держаний обвинувач подав апеляційну скаргу, в якій просить вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року за обвинуваченням ОСОБА_6 за ч.1 ст.119 КК України скасувати, а кримінальну справу направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду.

В доводах апеляційної скарги прокурор вказує, що висновок суду першої інстанції про необережне вбивство, є помилковим і таким, що суперечить матеріалам справи, оскільки в його основу були покладені тільки свідчення підсудного ОСОБА_6 . Апелянт стверджує, що районний суд поверхнево дослідив докази, які мають істотне значення для з`ясування змісту і спрямованості умислу обвинуваченого і правильної правової оцінки його дій в результаті, в результаті чого помилково і необґрунтовано перекваліфікував дії ОСОБА_6 з ч.1 ст.115 на ч.1 ст.119 КК України.

Не погодившись з вироком районного суду, потерпіла ОСОБА_6 також подала апеляційну скаргу, в якій вважає вирок суду першої інстанції необґрунтованим, прийнятим з порушенням норм кримінального права. Потерпіла просить скасувати вирок, постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним у скоєнні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України та призначити йому покарання згідно санкції даної статті.

Доводи своєї апеляційної скарги потерпіла ОСОБА_6 мотивує тим, що суд невірно перекваліфікував дії ОСОБА_6 з ч.1 ст.115 на ч.1 ст.119 КК України. Апелянт стверджує, що під час бійки, з метою реалізації виниклого злочинного умислу на вбивство, використовуючи ніж, який тримав у руках, ОСОБА_6 умисно завдав ОСОБА_8 удар ножем в область серця. Наполягає на тому, що дії засудженого ОСОБА_6 , які виразилися в умисному вбивстві, були вірно кваліфіковані досудовим слідством за ч.1 ст.115 КК України, та вина останнього була повністю доведена в ході судового розгляду.

Заслухавши суддю-доповідача; доводи прокурора, який підтримав апеляційну скаргу, просив її задовольнити, частково підтримав апеляційну скаргу потерпілої в частині необхідності скасування вироку; засудженого, який заперечував проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої; вивчивши матеріали кримінальної справи; перевіривши доводи апеляційних скарг; провівши судові дебати та надавши останнє слово засудженому; апеляційний суд приходить до висновку про те, що апеляційні скарги прокурора та потерпілої підлягають частковому задоволенню, з наступних підстав.

Відповідно до п.п. 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України (в ред.2012р.), кримінальні справи, які до набрання чинності цим Кодексом надійшли до суду від прокурорів з обвинувальним висновком розглядаються судами першої, апеляційної та касаційної інстанцій та Верховним Судом України в порядку, який діяв до набрання чинності цим Кодексом.

Положення ст. 365 КПК України (в ред.1960р.) передбачають, що рішення суду першої інстанції перевіряється апеляційним судом з точки зору його законності та обґрунтованості, тобто відповідності нормам матеріального та процесуального закону, фактичним обставинам справи, доказам, дослідженим в судовому засіданні.

Згідно вимог ст. 367 КПК України (в ред.1960р.) підставою для скасування вироку є: 1) однобічність або неповнота дізнання, попереднього та судового слідства; 2) невідповідність висновків суду викладених у вироку, фактичним обставинам справи; 3) істотні порушення кримінально-процесуального закону; 4) неправильне застосування закону.

Згідно ч.2 ст.374 КПК України (в ред.1960р.), апеляційний суд скасовує вирок і повертає справу на новий судовий розгляд, коли під час розгляду в суді першої інстанції були допущені такі істотні порушення кримінально-процесуального закону, які виключали можливість постановлення вироку.

Перевіривши матеріали кримінальної справи та вирок щодо ОСОБА_6 колегія суддів приходить до висновку про те, що в ході судового слідства по даній справі були допущені істотні порушення кримінально-процесуального закону, які перешкоджали суду першої інстанції повно і всебічно розглянути справу, встановити по ньому об`єктивну істину, забезпечити права і законні інтереси учасників процесу та прийняти законне, обґрунтоване і справедливе процесуальне рішення по справі, а висновки суду викладені у вироку, не відповідають фактичним обставинам справи.

Відповідно до вимог ст.ст. 323, 334 КПК України (в ред.1960р.) і роз`яснень, що містяться в п.п. 15, 17 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про виконання судами України законодавства і постанов Пленуму Верховного Суду України з питань судового розгляду кримінальних справ і винесення вироку» №5 від 29.06.1990 року, обвинувальний вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. При постановленні вироку суд, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, керуючись законом, повинен піддати аналізу всі зібрані по справі докази, тобто всі фактичні дані, що містяться в показаннях підсудних, потерпілих, свідків, у висновках експертів та інших джерелах доказів, що підтверджують або спростовують обвинувачення, з урахуванням до вимог закону щодо належності, допустимості, достовірності та достатності цих доказів для вирішення питань, зазначених у ст. 324 КПК України (в ред.1960р.). Прийняття одних і відхилення інших доказів судом повинно бути мотивовано, а висновки суду щодо оцінки доказів належить викласти у вироку в точних і категоричних судженнях, які виключали б сумніви з приводу достовірності того чи іншого доказу.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України (в ред.1960р.), у разі визнання особи винуватою у мотивувальній частині вироку зазначається формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений.

При постановленні вироку щодо ОСОБА_6 , суд першої інстанції суд визнав його винними в вбивстві ОСОБА_8 через необережність, та перекваліфікувавши його дії з ч.1 ст.115 на ч.1 ст.119 КК України.

Відповідно до п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7 лютого 2003 року, питання про умисел слід вирішувати, виходячи із сукупності всіх обставин скоєного злочину, зокрема, враховувати спосіб, знаряддя злочину, кількість, характер і локалізацію поранень, причини припинення злочинних діянь, поведінку потерпілого та винного до злочину.

Разом з цим, районним судом у вироку, при кваліфікації дій засудженого за ч.1 ст.119 КК України, не було дано належної оцінки наявним у справі доказам у їх сукупності щодо встановлення усіх обов`язкових ознак складу закінченого злочину, передбаченого ч.1 ст.119 КК України, зокрема, його суб`єктивної сторони.

Так, із суб`єктивної сторони вбивство через необережність може бути вчинено внаслідок як злочинної самовпевненості, так і злочинної недбалості. При вбивстві внаслідок злочинної недбалості винний не передбачає можливості настання смерті іншої особи від вчиненого ним діяння (дії або бездіяльності), хоча повинен був і міг її передбачити.

Фактичні обставини скоєного злочину, встановлені органом досудового слідства, та висновки суду за результатами їх перевірені за результатами судового слідства, не свідчать про необережне ставлення засудженого до наслідків скоєного ним злочину у виді настання смерті потерпілого ОСОБА_8 .

З мотивувальної частини вироку вбачається, що в ньому відсутнє формулювання обвинувачення, визнане судом доведеним за вказаних кваліфікуючих ознак за ч.1 ст.119 КК України. При цьому районний суд, кваліфікуючи дії підсудного за ч.1 ст.119 КК України, вдався до невідповідності висновків, викладених у цьому судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження.

Відповідно до вимог ст. 334 КПК України (в ред.1960р.), викладаючи у вироку формулювання обвинувачення визнане судом доведеним, суд зобов`язаний був вказати місце, час, спосіб вчинення злочину, які наслідки від цього настали, та чи були дії ОСОБА_6 у причинному зв`язку з тілесним ушкодженням, від якого настала смерть потерпілого, форму вини та мотиви злочину. Проте, суд у вироку лише вказав на те, що смерть ОСОБА_8 наступила в результаті тяжкого тілесного ушкодження у виді проникаючого колото-різаного поранення груді зліва з пошкодженням навколосерцевої сумки серця, з крововиливом в порожнину навколосерцевої сумки.

Таким чином, при формулюванні обвинувачення, визнаного доведеним, суд залишив поза увагою визначення спрямованості умислу засудженого при нанесенні удару потерпілому та механізм утворення у потерпілого тяжкого тілесного ушкодження, які були встановлені в ході досудового розслідування, хоча це має суттєве значення для встановлення фактичних обставин справи та кваліфікації дій засудженого.

У порушення вимог ст.ст.321-334 КПК України суд у вироку не умотивував свої висновки про прийняття одних і відхилення інших доказів.

Зокрема, суд не дав оцінку первинним показанням ОСОБА_6 (т.1, а.с.23-25), показанням допитаних судом потерпілої ОСОБА_6 , свідків ОСОБА_9 та ОСОБА_10 , даним протоколу відтворення обстановки та обставин події з обвинуваченим ОСОБА_6 від 25.01.2012 року (т.1, а.с. 270-272), висновкам експертних досліджень №123-2057/11 від 02.12.2011 року, №505 від 24.02.2012 року, №177 від 15.07.2013 року, іншим доказам дослідженим під час судового слідства, а, всупереч вимогам ст.334 КПК України (в ред.1960р.), лише обмежився перерахуванням їх змісту, не дав їм належної оцінки в сукупності з іншими доказами по справі, не зазначив мотиви, з яких не прийняв до уваги висновки експертів щодо механізму спричинення тяжкого тілесного ушкодження, яке спричинило смерть потерпілого ОСОБА_8 , тобто належним чином не мотивував свого рішення.

Суд допустив невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, що у відповідності до положень ст. 369 КПК України (в ред.1960р.) є підставою для скасування вироку.

Так, районний суд у вироку дав невірну оцінку даним протоколу відтворення обстановки та обставин події з обвинуваченим ОСОБА_6 від 25.01.2012 року, та послався на вказаний доказ в обґрунтування кваліфікації дій засудженого за ч.1 ст.119 КК України. Разом з цим, з зазначеного протоколу вбачається, що під час проведення слідчої дії, ОСОБА_6 фактично зізнався у навмисному нанесенні потерпілому удару ножем. Крім того, суд допустив неповноту судового слідства, оскільки, з метою перевірки показань підсудного щодо ненавмисного спричинення ножового поранення, не допитав в якості свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12 , які були присутні в якості понятих при проведенні відтворення обстановки та обставин події з обвинуваченим ОСОБА_6 (т.1, а.с. 270-272).

Натомість зазначені віще докази щодо обставин події, знаряддя злочину, характеру нанесення удару та місце локалізації його нанесення, ставлять під сумнів висновки суду про необережне ставлення засудженого до наслідків, що настали.

В той же час, обґрунтовуючи свої висновки щодо необхідності кваліфікації дій ОСОБА_6 за ч.1 ст.119 КК України, районний суд привів у вироку показання: експерта ОСОБА_13 , свідків ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , ОСОБА_20 , ОСОБА_21 , ОСОБА_22 , ОСОБА_23 , ОСОБА_24 , ОСОБА_25 , ОСОБА_26 , які жодним чином не доводять обґрунтованість кваліфікації судом дій засудженого за ч.1 ст.119 КК України, та, більш того, в своїй переважній більшості, підтверджують існування триваючих неприязних стосунків між засудженим та потерпілим ОСОБА_8 , які супроводжувались конфліктами і бійками між ними, що в свою чергу свідчить про передчасність висновків суду щодо відсутності умислу на вбивство у засудженого.

Доводи районного суду у вироку про те, що з моменту заподіяння тілесного ушкодження у виді ножового поранення до настання смерті потерпілого пройшов певний проміжок часу, що свідчить про відсутність у підсудного умислу на вбивство, на думку колегії суддів є передчасними. Відповідно до положень п.22 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику у справах про злочини проти життя та здоров`я особи» від 7 лютого 2003 року, у тому випадку, якщо винний діяв з умислом на вбивство, тривалість часу, що минув з моменту заподіяння тілесних ушкоджень до настання смерті потерпілого, для кваліфікації злочину як умисного вбивства значення не має.

Більш того, в мотивувальній частині вироку суд навів твердження, які суперечать висновку суду щодо обґрунтованості перекваліфікації дій ОСОБА_6 на ч.1 ст.119 КК України. Зокрема, формулюючи обвинувачення за вказаною нормою кримінального закону, суд зазначив, що «…в ході вказаного конфлікту ОСОБА_6 наніс не навмисне (в процесі боротьби з ОСОБА_8 ) один удар ножем в ліву частину грудей ОСОБА_6 ». Таким чином, зазначене судом у вироку формулювання обвинувачення щодо механізму спричинення ножового поранення у потерпілого, суперечить іншому наведеному у вироку висновку суду, про те, що ножове поранення сталося внаслідок випадкового падіння потерпілого ОСОБА_8 на ніж, який тримав в руці засуджений (т.3, абз.6 а.с.270 обороту).

Під час судового розгляду, суд не дотримався вимог ст.ст. 87, 311 КПК України (в ред.1960р.), та навів у вироку показання допитаного судом експерта ОСОБА_27 стосовно механізму спричинення ножового поранення, які не містяться в протоколі судового засідання, зокрема можливості спричинення таких ушкоджень в результаті падіння потерпілого на ніж (т.3, а.с.255-256). Натомість суд не дав оцінки показанням експерта даними ним в судовому засіданні щодо обставин проведення відтворення обстановки та обставин події з обвинуваченим ОСОБА_6 від 25.01.2012 року, в якому експерт приймав участь, та під час проведення якого, підсудний фактично зізнався у навмисному нанесенні потерпілому удару ножем (т.1, а.с. 270-272, 278-279).

На думку колегії суддів, районний суд безпідставно зазначив у вироку про критичне ставлення до показань свідка ОСОБА_9 , пославшись на їх непослідовність. Такий висновок є необґрунтованим, оскільки не відповідає матеріалам справи. Відповідно до протоколу судового засідання, в суді, свідок ОСОБА_9 підтвердив свої показання дані ним на досудовому слідстві щодо обставин скоєння злочину, які йому були відомі, При цьому свідок підтвердив суду свої попередні показання та наполягав на тому, що саме від підсудного ОСОБА_6 йому стало відомо про конфлікт між підсудним та потерпілим, і саме підсудний повідомив йому про те, що під час сварки він завдав удар ножем потерпілому (т.1, а.с. 235-236, т.3, а.с. 246).

Той факт, що в судовому засіданні свідок ОСОБА_9 дав більш докладні свідчення за обставинами справи ніж на досудовому слідства, на думку колегії суддів, не давало районному суду підстав для визнання показань свідка непослідовними, зокрема й у зв`язку з тим, що свідчення у зазначеному протоколі на досудовому слідстві складаються з шести речень і стосуються тільки того, факту, що саме від підсудного свідку стало відомо про те, що підсудний в ході сварки наніс удар ножем в область серця потерпілого (т.1, а.с. 235-236).

Районний суд, як на доказ підтверджуючий доведеність вини засудженого ОСОБА_6 у скоєнні вбивства через необережність, послався у вироку на показання свідка ОСОБА_28 . Разом з цим, вказані показання фактично спростовують твердження обвинувачення щодо події злочину та висновки суду щодо обставин, які досліджувались судом.

В супереч вимогам ст.ст. 64, 65, 67 КПК України (в ред.1960р.), суд під час судового слідства не перевірив показання свідка ОСОБА_28 лікаря анестезіолога ГКБ №1 м. Одеси, який заявив суду, що причиною смерті потерпілого ОСОБА_8 був гострий інфаркт міокарда (т.3, а.с.263).

За наявності вказаних істотних суперечностей між висновками судово-медичних експертиз та іншими доказами по справі, щодо причини смерті потерпілого, суд повинен був їх усунути шляхом додаткових допитів свідків та експерті, а у разі необхідності і в порядку ст.ст. 310, 312 КПК України (в ред.1960р.). Наведене свідчить про допущену неповноту судового слідства.

Отже, під час судового розгляду справи не було з`ясовано, досліджено та належно оцінено обставини, які мають суттєве значення для її правильного вирішення, що є істотним порушенням вимог кримінально-процесуального закону. У вироку не викладено обвинувачення, визнане судом доведеним та прийняте судом рішення про визнання винним ОСОБА_6 у вчиненні злочину за ч. 1 ст.119 КК України належним чином не мотивоване. Зазначене свідчить про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та про допущені судом істотні порушення вимог кримінально процесуального закону, які полягають у неповноті судового слідства та які не можуть бути усунені при апеляційному розгляді справи.

Враховуючи допущені судом першої інстанції порушення при викладенні мотивувальної частини вироку, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов передчасного висновку про те, що дії останнього підлягають перекваліфікації з ч.1 ст.115 на ч.1 ст.119 КК України, оскільки за змістом вироку для цього не було достатніх підстав.

Вказані порушення є істотними, оскільки вони не тільки перешкодили суду повно та всебічно розглянути справу, а й постановити законний, обґрунтований і справедливий вирок, що, відповідно до вимог ст. ст. 367, 370 КПК України (в ред.1960р.), є підставою для скасування вироку та направленню справи на новий судовий розгляд.

Під час нового судового розгляду справи, суду першої інстанції необхідно врахувати викладене в ухвалі апеляційного суду, всебічно, повно і об`єктивно дослідити всі обставини справи, проаналізувати зібрані по справі докази в їх сукупності, перевіривши їх на достовірність і допустимість, дати їм належну правову оцінку, і залежно від встановленого, прийняти по справі законне і обґрунтоване рішення, мотивувавши його належним чином.

Скасовуючи вирок районного суду та призначаючи новий судовий розгляд справи в районному суді, колегія суддів, з урахуванням того, що дія попереднього запобіжного заходу закінчилась, вважає за необхідне обрати відносно ОСОБА_6 міру запобіжного заходу.

Керуючись ст.ст. 362, 365, 366, 367, 374 КПК України (в ред.1960 року), п.п.11,15 Перехідних положень КПК України (в ред.2012р.), колегія суддів апеляційного суду, -

ухвалила:
Апеляційну скаргу державного обвинувача - прокурора прокуратури Малиновського району м. Одеси ОСОБА_7 - задовольнити.

Апеляційну скаргу потерпілої ОСОБА_6 - задовольнити частково.

Вирок Малиновського районного суду м. Одеси від 16 грудня 2014 року щодо ОСОБА_6 , засудженого за ч.1 ст.119 КК України - скасувати.

Кримінальну справу за обвинуваченням ОСОБА_6 у вчиненні злочину, передбаченого ч.1 ст.115 КК України - направити до Малиновського районного суду м. Одеси на новий судовий розгляд, в іншому складі суду.

Обрати відносно ОСОБА_6 міру запобіжного заходу у виді підписки про невиїзд з постійного місця проживання.

Ухвала оскарженню не підлягає.

Суді апеляційного суду
Одеської області
ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3