АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 642/4912/14-к Головуючий суддя І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/790/1134/15 Суддя доповідач ОСОБА_2
Категорія: Незаконне заволодіння транпортним засобом
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
27 жовтня 2015р. колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Харківської області у складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4
- при секретарі ОСОБА_5
- за участю прокурора ОСОБА_6
- обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9
- захисників обвинувачених адвокатів ОСОБА_10 , ОСОБА_11
- потерпілого ОСОБА_12 ,
- представника потерпілого-адвоката ОСОБА_13
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду апеляційні скарги зі зміненими доводами обвинувачених ОСОБА_8 , ОСОБА_7 , захисника обвинуваченого ОСОБА_9 адвоката ОСОБА_10 на вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 13 березня 2015 року, матеріали кримінального провадження №642/4912/14 за обвинуваченням ОСОБА_7 , ОСОБА_8 у вчиненні ними кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.125, ч.2 ст.146, ч. 3 ст.289 КК України, ОСОБА_9 у вчиненні ним кримінальних правопорушень, передбачених ч.2 ст.146, ч.3 ст.289 КК України, -
ВСТАНОВИЛА:
Цим вироком:
ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець смт. Солоницівка Дергачівського району Харківської області, громадянин України, одружений, не працюючий, раніше не судимий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджений за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі п.2 ч.1 ст. 49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_7 звільнено від покарання за вчинення ним кримінального правопорушення за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Він же засуджений за ч.2 ст.146 КК України до покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі; за ч.3 ст.289 КК України у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі, з конфіскацію всього майна, що належить йому на праві власності.
На підставі ч.1 ст.70 КК України ОСОБА_7 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді 9 (дев`яти) років позбавлення волі, з конфіскацію всього майна, що належить йому на праві власності.
Відповідно до вимог ст.72 КК України зараховано в строк відбуття покарання ОСОБА_7 строк його тримання під вартою в умовах Харківського СІЗО - з 16.12.2013 року по 05.03.2014 року.
ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець смт. Солоницівка Дергачівського району Харківської області, громадянин України, не одружений, не працюючий, раніше не судимий, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 ,
засуджений за ч.2 ст.125 КК України до покарання у вигляді 1 (одного) року обмеження волі.
На підставі п.2 ч.1 ст. 49, ч.5 ст.74 КК України ОСОБА_8 звільнено від покарання за вчинення ним кримінального правопорушення за ч.2 ст.125 КК України у зв`язку з закінченням строків давності притягнення до кримінальної відповідальності.
Він же засуджений за ч.2 ст.146 КК України до покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі; за ч.3 ст.289 КК України у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі, з конфіскацію всього майна, що належить йому на праві власності.
На підставі ч.1 ст.70 КК України ОСОБА_8 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді 8 (восьми) років позбавлення волі, з конфіскацію всього майна, що належить йому на праві власності.
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Харкова, громадянин України, не одружений, не працюючий, раніше не судимий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , проживаючий за адресою: АДРЕСА_3 ,
засуджений за ч.2 ст.146 КК України до покарання у вигляді 5 (п`яти) років позбавлення волі; за ч.3 ст.289 КК України у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі, з конфіскацію всього майна, що належить йому на праві власності.
На підставі ч.1 ст.70 КК України ОСОБА_14 призначено остаточне покарання за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим у вигляді 7 (семи) років позбавлення волі, з конфіскацію всього майна, що належить йому на праві власності.
Відповідно до вимог ст.72 КК України ОСОБА_14 зараховано в строк відбуття покарання строк його тримання під вартою в умовах Харківського СІЗО - з 07.10.2013 року по 03.12.2013 року.
Строк покарання рахується з дня фактичного затримання ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 .
Стягнуто солідарно з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 на користь ОСОБА_15 матеріальну шкоду у розмірі 148673 (сто сорок вісім тисяч шістсот сімдесят три) грн. моральну шкоду у розмірі 30000 (тридцять тисяч)грн.
Стягнуто з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 витрати за проведення експертиз у загальній сумі 16763 (шістнадцять тисяч сімсот тридцять шість)грн. 50коп., в рівних частках з кожного - по 5578 (п`ять тисяч п`ятсот сімдесят вісім )грн.. 83 коп. на користь держави.
Згідно вироку, 04.02.2012 року у вечірній час ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , дізнавшись адресу фактичного мешкання ОСОБА_16 , прибули до будинку АДРЕСА_4 , де і стали чекати приїзду останнього з метою з`ясування питання з приводу його розрахунків за поставлене йому молоко.
В той же день, близько 19-00 години ОСОБА_7 та ОСОБА_8 побачили, що ОСОБА_16 на своєму автомобілі «Mitsubishi pajero», державний номер НОМЕР_1 , чорного кольору, разом зі своєю дружиною ОСОБА_17 та неповнолітнім сином ОСОБА_18 приїхали до дому, та дочекавшись, поки дружина та дитина підуть до дому, скориставшись тим, що ОСОБА_19 залишився на самоті в салоні свого автомобілю, ОСОБА_7 умисно, усвідомлюючи протиправний характер своїх дій, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень потерпілому, підійшов до передньої водійської дверці та відкрив її, почав за одяг витягувати Філінського з його автомобілю.
Продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на спричинення тілесних ушкоджень, ОСОБА_7 , тримаючи Філінського своєю лівою рукою за одяг, наніс йому своєю правою рукою удар у підборіддя, та в той же час ОСОБА_8 , який знаходився позаду, умисно наніс йому тупим твердим предметом один удар в ділянку потилиці та лівої ноги, від якого потерпілий, втративши рівновагу, впав на сніг та втратив свідомість.
При цьому ОСОБА_7 та ОСОБА_8 продовжили умисно спричиняти йому своїми ногами тілесні ушкодження в різні частини тіла: голову, тулуб та ребра, завдавши йому чисельні удари.
Злочинними діями ОСОБА_7 та ОСОБА_8 потерпілому ОСОБА_19 були спричиненні тілесні ушкодження у вигляді закритої черепно-мозкової травми, струсу головного мозку з легкими клінічними проявами і забитою раною в потиличній області, які відносяться до категорії легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я.
Крім того, 22.05.2013 року ОСОБА_7 , будучі обізнаним про місце пересування свого боржника ОСОБА_20 , діючи за попередньою змовою групою осіб разом зі своїм сином ОСОБА_8 та ОСОБА_21 , з метою незаконного позбавлення волі та викрадення людини, на автомобілі останнього - ВАЗ 2101, державний номер НОМЕР_2 , прибули до будівлі податкової адміністрації Харківської області, розташованої за адресою: м. Харків, вул. Карла Маркса, 30, де і стали чекати потерпілого ОСОБА_20 , який повинен був приїхати в той день до податкової міліції за вищевказаною адресою.
В той же день, близько 16-00 год., знаходячись в салоні вказаного автомобіля під керуванням ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , побачивши малознайомого йому ОСОБА_22 , який приїздив разом зі своїм захисником ОСОБА_23 на автомобілі «Тоуоtа Саmrу», державний номер НОМЕР_3 , який він припаркував поблизу з будівлею Податкової адміністрації Харківської області, наказав ОСОБА_9 прослідувати за ОСОБА_22 , який разом зі своїм захисником ОСОБА_24 , зустрівшись з співробітником податкової міліції ОСОБА_25 , направилися до кафе «Мрія», розташованого поблизу по вул. К. Маркса в м. Харкові.
Побачивши, як ОСОБА_20 відійшов від ОСОБА_24 і ОСОБА_26 та самостійно направився у напрямку Податкової адміністрації Харківської області, ОСОБА_14 телефоном став інформувати ОСОБА_8 про пересування ОСОБА_20 .
Продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне позбавлення волі та викрадення людини, ОСОБА_7 , чекаючи ОСОБА_20 біля автомобіля «Тоуоtа Саmrу», державний номер НОМЕР_3 під керуванням останнього, та побачивши, як він направлявся у напрямку до вказаного автомобілю, почав рухатися у його напрямку та, привітавшись з ОСОБА_20 за руки, почав його утримувати.
При цьому потерпілий намагався звільнити свою руку і втекти, але дорогу йому перегородив ОСОБА_14 , який йшов за ним позаду.
Побачивши це, до них підбіг ОСОБА_8 .
Користуючись своєю перевагою у фізичній силі та кількості, прагнучи подолати волю потерпілого до опору, вони утрьох почали наносити ОСОБА_22 численні удари руками і ногами в різні частини тіла, чим спричинили останньому фізичний біль, який виразився у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень, та застосовуючи психологічне насильство, яке виразилося у словесних погрозах ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_14 силою потягли його до автомобіля «Тоуоtа Саmrу», державний номер НОМЕР_3 , який на підставі довіреності знаходився в користуванні ОСОБА_20 , власником якого є ОСОБА_15 , та проти його волі посадили його в салон вказаного автомобілю, після чого повезли потерпілого в Дергачівський район Харківської області.
Крім того, 22.05.2013 року ОСОБА_7 , будучі обізнаним про місце пересування свого боржника ОСОБА_20 , діючи за попередньою змовою групою осіб разом зі своїм сином ОСОБА_8 та ОСОБА_21 , з метою незаконного позбавлення волі та викрадення людини на автомобілі останнього - ВАЗ 2101, державний номер НОМЕР_2 , прибули до будівлі податкової адміністрації Харківської області, розташованої за адресою: м. Харків, вул. К. Маркса, 30, де і стали чекати потерпілого ОСОБА_20 , який повинен був приїхати в той день до податкової міліції за вищевказаною адресою.
В той же день, близько 16-00 год., знаходячись в салоні вказаного автомобіля під керуванням ОСОБА_14 , ОСОБА_8 , побачивши малознайомого йому ОСОБА_22 , який приїздив разом зі своїм захисником ОСОБА_23 на автомобілі «Тоуоtа Саmrу», державний номер НОМЕР_3 , який він припаркував поблизу з будівлею Податкової адміністрації Харківської області, наказав ОСОБА_9 прослідувати за ОСОБА_22 , який разом зі своїм захисником ОСОБА_24 , зустрівшись з співробітником податкової міліції ОСОБА_25 , направилися до кафе «Мрія», розташованого поблизу по вул. К. Маркса в м. Харкові.
Побачивши, як ОСОБА_20 відійшов від ОСОБА_24 і ОСОБА_26 та самостійно направився у напрямку Податкової адміністрації Харківської області, ОСОБА_14 телефоном став інформувати ОСОБА_8 про пересування ОСОБА_20 .
Продовжуючи свій злочинний намір, спрямований на незаконне позбавлення волі та викрадення людини, ОСОБА_7 , чекаючи ОСОБА_20 біля автомобіля «Тоуоtа Саmrу», державний номер НОМЕР_3 під керуванням останнього, та побачивши, як він направлявся у напрямку до вказаного автомобілю, почав рухатися у його напрямку та, привітавшись з ОСОБА_20 за руки, почав його утримувати.
При цьому потерпілий намагався звільнити свою руку і втекти, але дорогу йому перегородив ОСОБА_14 , який йшов за ним позаду.
Побачивши це, до них підбіг ОСОБА_8 .
Користуючись своєю перевагою у фізичній силі та кількості, прагнучи подолати волю потерпілого до опору, вони утрьох почали наносити ОСОБА_22 численні удари руками і ногами в різні частини тіла, чим спричинили останньому фізичний біль, який виразився у спричиненні потерпілому тілесних ушкоджень, та застосовуючи психологічне насильство, яке виразилося у словесних погрозах ОСОБА_7 разом з ОСОБА_8 та ОСОБА_14 силою потягли його до автомобіля «Тоуоtа Саmrу», державний номер НОМЕР_3 , який на підставі довіреності знаходився в користуванні ОСОБА_20 , власником якого є ОСОБА_15 , та проти його волі посадили його в салон вказаного автомобілю.
Після цього ОСОБА_8 сів за кермо вказаного автомобілю, та разом зі своїм батьком ОСОБА_7 повезли потерпілого в Дергачівський район Харківської області.
Цими же злочинними діями ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_14 потерпілому ОСОБА_15 було завдано матеріальних збитків у великому розмірі на загальну суму 148670,00 грн.
Не погоджуючись з вироком суду першої інстанції обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали апеляційні скарги, в яких просять вирок скасувати та призначити новий судовий розгляд в суді першої інстанції.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 вказує про порушення норм матеріального та процесуального права під час судового розгляду в суді першої інстанції.
Відносно кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 125 КК України ОСОБА_7 в апеляційній скарзі зазначає, що він не погоджується з зазначено кваліфікацією та заперечує вину в повному обсязі.
Як він вказує, стороною обвинувачення не вказано мотив вчинення даного злочину, не встановлений характер дій кожного обвинуваченого, ким конкретно і скільки ударів нанесено потерпілому ОСОБА_19 , а лише мається узагальнене посилання на нанесення численних ударів в різні частини тіла, що свідчить про відсутність конкретики та деталізації таких дій окремо кожного з обвинувачених, що, на думку ОСОБА_7 , є порушенням його права на захист.
ОСОБА_7 вказує, що з огляду на досліджені докази не зрозуміло, чим керувався суд, визнаючи його винним у вчиненні даного кримінального правопорушення, оскільки заява про злочини потерпілим подана після спливу 21 дня від дати події, що, на його думку, ускладнює з`ясування обставин, механізм нанесення ушкоджень не доведений, та судом не прийнято до уваги факт неприязних відносин з потерпілим у зв`язку з наявності боргових зобов`язань.
Також, як вказує ОСОБА_7 , суду були надані для дослідження протокол прийняття заяви Філінського, протокол слідчого експерименту з потерпілим ОСОБА_19 , два висновки судово-медичних експертиз, які підтверджують лише факт тілесних ушкоджень, та жодним чином не його причетність до даних подій.
Свідки слідством, на його думку, не встановлені, та за його участі по цьому епізоду жодної слідчої дії не проводилось, що, на його думку, свідчить про однобокий напрям розслідування злочину.
Крім того, обвинувачений ОСОБА_7 зазначає, що епізод з потерпілим ОСОБА_19 мав місце на території Дзержинського району м. Харкова, а інші епізоди, які є більш тяжкими, мали місце на території Ленінського району м. Харкова, однак питання щодо визначення підсудності в порядку ст.34 КПК України апеляційним судом Харківської області не вирішувалось.
Також ОСОБА_7 відносно кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, не погоджується із зазначеною кваліфікацією, та заперечує вину в повному обсязі.
На думку ОСОБА_7 , обвинувальний акт не містить відомостей про мету, спосіб утримання, час, місце до якого привезено ОСОБА_22 , місце утримання, час, протягом якого тривав злочин.
ОСОБА_7 в апеляції також вказує, що за час досудового розслідування стороною обвинувачення не було вжито заходів щодо доведення обов`язкових складових ознак злочину, та йому не зрозуміло, в чому полягає протиправність його дій, від чого йому необхідно захищатись.
Він же в апеляційній скарзі порушує питання про те, чи є ОСОБА_20 потерпілим по даному кримінальному провадженню, оскільки потерпілим визнано ОСОБА_12 батька ОСОБА_20 , відомості про обсяг спричинення шкоди ОСОБА_12 в обвинувальному акті відсутні, а відповідно до матеріалів справи тілесні ушкодження спричинені саме ОСОБА_20 , даних про його смерть станом на квітень 2015 року відсутні.
Як вказує ОСОБА_7 , судом проігноровано свідчення свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_27 , які в судовому засіданні повідомили, що після нібито зникнення ОСОБА_20 мав зв`язок зі своїм знайомим телефонним шляхом, однак з незрозумілих причин такі свідки не встановлені, а свідчення свідка ОСОБА_28 щодо існування фактів зникнення ОСОБА_20 і до подій 22.05.2013 року взагалі не сприймались до уваги.
Також ОСОБА_7 вважає, що судом помилково надано критичну оцінку договору про спільну діяльність, який був укладений між ним та ОСОБА_20 .
Він же вказує, що в межах досудового розслідування було проведено експертні дослідження, згідно з якими підпис виконано ОСОБА_20 , однак прокурором висновки зазначених експертиз не долучались до матеріалів справи, і, на думку обвинуваченого, це було зроблено з метою фальсифікації та приховування реальних обставин справи.
ОСОБА_7 в апеляційні скарзі також не погоджується з кваліфікацією його дій за ч.3 ст.289 КК України, та заперечує свою вину в цій частині в повному обсязі.
Обвинувачений вважає, що він володів транспортним засобом автомобілем «Тойота Камрі» на законних підставах з огляду на надану йому довіреність ОСОБА_20 , та вказує, що в обвинувальному акті відсутня інформація щодо подальшої долі нібито викраденого транспортного засобу.
Також апелянт вказує, що автомобіль «Тойота» належить ОСОБА_15 , і він повідомляв про кредитні зобов`язання перед фінансовими установами.
Свідки та ОСОБА_15 зазначали, що ОСОБА_20 мав довіреність, користувався належним йому транспортним засобом, сплачував кредит, страхові внески.
Тому, на його думку, цілком ймовірно, що певна частина вартості транспортного засобу вже повернута власникові, і цей факт повинен бути досліджений судом, а рішення про стягнення з нього вартості автомобіля є помилковим.
На думку ОСОБА_7 , процесуальний статус потерпілого ОСОБА_15 визначено невірно, і на той момент правомірним, законним користувачем був ОСОБА_20 , який розпорядився автомобілем відносно своїх повноважень.
Крім того, як вказує обвинувачений ОСОБА_7 , у нього виникають сумніви щодо вартості автомобіля, оскільки не зрозуміло, чим керувався експерт, надаючи висновок про вартість транспортного засобу за умови його повної відсутності.
ОСОБА_7 також вважає, що у вироку суду помилково визнано належним доказом результати отриманої технічної інформації по даним моніторингів операторів мобільного зв`язку «Київстар», «МТС», «Лайф», згідно з яких ОСОБА_7 , ОСОБА_8 перебували в районі місця зникнення та передачі ОСОБА_20 22.05.2013 року, а також згідно з яких ОСОБА_14 перебував в районі місця зникнення ОСОБА_20 22.05.2013 року.
Однак суд не порушив питання щодо процесуального шляху отримання вищевказаного доказу, на момент винесення рішення суд не володів документами, що підтверджують належність доказу до допустимого, будь-які ухвали слідчих суддів не залучались прокурором, як і протоколи їх вилучення.
Як вказує ОСОБА_7 , обвинувальний акт містить відомості про трьох потерпілих - ОСОБА_15 , ОСОБА_12 , ОСОБА_16 .
Однак вони не були присутніми в суді першої інстанції під час всіх судових засідань, заяви про розгляд справи за їх відсутності не надавались, підстави пропуску судових засідань потерпілими судом не з`ясовувались, а вирок не містить в переліку учасників процесу двох потерпілих.
Потерпілого ОСОБА_12 кілька разів було видалено з залу судового засідання, за його відсутності були розглянуті клопотання, проте, після його повернення, зміст проведених дій йому не оголошувався, можливість ознайомитись з результатом допиту свідка не надавався, прийняті рішення за результатами розгляду клопотань до відома не доводились, що є порушення прав потерпілого.
Такі факти мали місце у судових засіданнях 17.11.2014 року, 28.11.2014 року, 11.03.2015 року.
Крім того, ОСОБА_7 зазначає, що було порушено порядок допиту свідків, і в журналах судових засідань від 22.10.2014 року, 15.01.2014 року відсутні відомості про приведення до присяги свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_30 .
Також, в судовому засіданні 13.08.2014 року судом, на думку обвинуваченого, всупереч вимогам ч.3 ст.347 КПК України було особисто оголошено зміст позовної заяви ОСОБА_12 за умови його присутності в залі судового засідання.
ОСОБА_7 також вказує, що судом першої інстанції, в порушення вимог ч.ч.1,2 ст.349 КК України, в судовому засіданні 13.08.2014 року після виконання вимог ст.348 КПК України не було ухвалою визначено обсяг доказів, що підлягають дослідженню, під час наступних судових засідань - 22.08.2014 року було проведено допит свідка ОСОБА_31 , 03.10.2014 року було вирішене питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню, проведено допит потерпілого.
Як зазначає ОСОБА_7 , в судовому засіданні 23.06.2014 року було оголошено перерву до 11.07.2014 року, проте наступне судове засідання відбулось 13.08.2014 року, а про причини відкладення розгляду справи 11.07.2014 року відомостей немає, журнал судового засідання відсутній.
Також обвинувачений ОСОБА_7 звертає увагу суду на те, що у судовому засіданні 28.11.2014 року було оголошено перерву до 22.12.2014 року, проте 11.12.2014 року в перерві між судовими засіданнями судом, без судового засідання з учасниками процесу, було винесено ухвалу про доручення ЦНБВПД призначити безкоштовного захисника на окрему процесуальну дію.
Як зазначив в своїй апеляції ОСОБА_7 , матеріали справи, які були досліджені в судовому засіданні, не містять підтвердження проведення експертиз та понесених витрат, висновок експертиз сторона обвинувачення не долучала до справи, та йому не зрозуміло, як судом було прияйте рішення про стягнення з нього витрат в сумі 5578,83грн.
Аналогічні доводи вказує в своїй апеляційній скарзі зі зміненими доводами і обвинувачений ОСОБА_8 .
Крім того, обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали доповнення до апеляційної скарги зі зміненими доводами, в яких також просять дослідити нові обставини - копію листа ОСОБА_20 від 17.08.2014 року та CDRдиск з файлом в порядку ч.3 ст.404 КПК України на додаткове підтвердження незаконного визнання батька ОСОБА_20 потерпілим.
В доповненнях до апеляції вони зазначають, що заяву про порушення кримінального провадження батьком ОСОБА_20 подано до міліції 26.05.2013 року, а 15.06.2013 року до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України надіслано заяву ОСОБА_20 від 28.05.2013 року, яка свідчить про те, смерть ОСОБА_20 не настала, та він не перебуває у стані, який унеможливлює подання ним відповідної заяви.
Крім того, у даній заяві ОСОБА_20 від 28.05.2013 року, на їх думку, не міститься жодних даних про те, що йому заподіяно моральної, фізичної або майнової шкоди їхніми, обвинувачених, діями, а тому, на їх думку, положення ч.1-3 ст.55 КПК України не поширюється на близьких родичів чи членів сім`ї ОСОБА_20 .
Як вказують у своїх доповненнях обвинувачені, в матеріалах справи відсутня заява ОСОБА_12 про визнання його потерпілим, та також в матеріалах ЄРДР відсутнє посилання на прийняття такої заяви, прийняття рішення про визнання ОСОБА_12 потерпілим.
Тому обвинувачені вважають не зрозумілим, з яких підстав ОСОБА_12 став потерпілим, якщо відомостей про смерть ОСОБА_20 немає, а строк, за спливу якого він вважається безвісті зниклим, не закінчився.
Також апелянти зазначають, що на електронну скриньку їхнього колишнього адвоката ОСОБА_32 вже після ухвалення вироку надійшов сканований лист ОСОБА_20 від 17.08.2014 р., який містить низку відомостей, що мають істотне значення для справи, у тому числі, свідчать, що ОСОБА_20 не перебуває у стані, який унеможливлює подання ним заяви.
Апелянти також вказують, що в інкримінованому їм злочині, передбаченому ч. 2 ст. 146 КК України, потерпілим не може бути ОСОБА_12 , а ОСОБА_20 заяви про визнання його потерпілим не подавав, до суду належним чином не викликався, судових повісток на адресу його постійної реєстрації не надсилалось, на сайті суду не публікувалось.
На думку апелянтів, істотним порушенням кримінального процесуального закону є порушення судом першої інстанції ч. 5 ст. 364 КПК України, яке унеможливило дослідити письмових доказів, наявних у матеріалах кримінального провадження, що знаходяться в Ленінському РВ - заяву ОСОБА_20 до Ленінського РВ ХМУ ГУМВС України в Харківській області від 28.05.2013 р. та поштовий конверт, у якому вона була надіслана 15.06.2013 року з міста Слов`янська, договір про сумісну діяльність від 15.05.2013р., укладений між ним та ОСОБА_20 , довіреність ОСОБА_20 від 21.05.2013р. на його ім`я на автомобіль, боргову розписку ОСОБА_20 від 22.05.2013 р., висновки судових експертиз по вказаним доказам, та інші докази, які прокурор приховав для фальшування його звинувачення.
Крім того, як вказує ОСОБА_7 , саме на ці докази він посилався у судових дебатах у суді першої інстанції, однак суд не відновив з`ясування обставин, встановлених під час досудового розслідування, та їх перевірки.
Також апелянти вказують, що з витягу з ЄРДР, що мається в матеріалах справи, вбачається проведення низки судових експертиз, за які з нього та інших обвинувачених стягнуто їх вартість, але жодної з експертиз не долучено до справи, і їм не надано належної правової оцінки.
На думку апелянтів, інформація з листа, який був надісланий ОСОБА_20 до Ленінського райвідділу міліції м. Харкова свідчить про незаконність стягнені грошових коштів на користь ОСОБА_33 за майнову шкоду, пов`язану з його автомобілем, адже ОСОБА_34 слід пред`явити позов до ОСОБА_20 .
Відсутність в матеріалах судової справи низки доказів, які, на думку апелянтів, залишив прокурор у кримінальному провадженні, що велось під час досудового розслідування, порушує право на їхній захист.
Вони також вказують, що з вироку вбачається, що суд першої інстанції, складаючи його, завчасно мав упереджену думку, що вони вчинили злочинне діяння, і штучно «підганяв» обставини справи на підтвердження такої думки, що суперечить європейській судовій практиці (В справі Барбера, Мессекюет Жабардо проти Іспанії).
Апелянти також зазначають, що з вироку вбачається істотне порушення судом першої інстанції вимог кримінального процесуального закону, а саме, ст.ст. 8, 9, 94, 364, 370 КПК України, оскільки вирок є не обґрунтованим, основні мотиви вироку базуються на припущеннях з упередженою думкою суду, в необхідних випадках відсутні посилання на норми закону, не застосовується закон, що підлягає застосуванню, зокрема, ст.62 Конституції України, ст. 638 ЦК України та інші, а застосовано ст.146, ст.289 КК України в той час, як за наявності маються письмові докази - договір про сумісну діяльність та довіреність на автомобіль, що виключають необхідні ознаки вказаних злочинів, а норми не підлягають застосуванню.
Також, не погоджуючись з вироком суду першої інстанції, захисник обвинуваченого ОСОБА_14 - адвокат ОСОБА_10 подав апеляційну скаргу зі зміненими доводами, в якій просить вирок скасувати, ухвалити новий вирок та визнати ОСОБА_14 невинним у скоєнні злочину, передбаченого ст.289 КК України.
Адвокат просить визнати винним ОСОБА_14 та перекваліфікувати його дії з ч.2 на ч.1 ст.146 КК України.
Захисник вважає, що виправлення ОСОБА_14 можливе без позбавлення волі, та просить призначити йому покарання відповідно до вимог ст.75 КК України.
В обґрунтування апеляційної скарги захисник обвинуваченого ОСОБА_14 вказує, що твердження суду, вказане в мотивувальній частині вироку: «скерованими спільними діями обвинувачених, в тому числі, ОСОБА_14 , який слідкував за ОСОБА_20 та повідомляв ОСОБА_7 , де він знаходився, обвинувачені вчинили протиправні дії саме тоді, коли ОСОБА_20 залишився на одинці», та те, що суд вважає, що доводи обвинувачених спростовуються тією обставинною, що « вони продовжували утримувати ОСОБА_22 і тоді, коли вони зникли з полю зору сторонніх осіб», на думку адвоката не відповідає фактичним обставинам, з`ясованим під час досудового слідства та свідченням, наданим під час судового слідства як обвинуваченими, так і свідками.
Як вказує адвокат, під час досудового та судового слідства ОСОБА_14 стверджував, що він за проханням ОСОБА_8 возив останнього та ОСОБА_7 вести переговори щодо влаштування на роботу, що під час судового слідства підтвердили ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .
Захисником вказано, що ніякого інсценування викрадення та розподілу ролей ніхто з підсудних ОСОБА_14 не пропонував.
ОСОБА_14 стверджував, що ОСОБА_8 просив прослідкувати, куди пішов незнайомий йому чоловік ( ОСОБА_20 ), та телефонувати ОСОБА_8 про те, де ОСОБА_22 знаходиться.
ОСОБА_14 помилявся щодо дійсних мотивів ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , вважаючи, що це саме той чоловік, до якого приїхала на переговори з приводу роботи.
Він погодився прослідувати за незнайомим йому чоловіком, та повідомив про те, що він повертається з кафе саме ОСОБА_8 , що також підтверджується даними моніторингів операторів мобільного зв`язку «Київстар», які долучені до матеріалів справи.
Адвокат ОСОБА_10 також зазначає, що суб`єктивна сторона злочину, передбаченого ст.146 КК України характеризується прямим умислом, проте ОСОБА_14 не мав намір викрадати людину чи позбавляти його волі, а зрозумів про скоєне після того, як ОСОБА_7 , ОСОБА_8 поїхали разом з ОСОБА_22 у невідомому напрямку, що також підтвердили ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , які вказували, що ОСОБА_14 нічого не знав.
Також на підтвердження вищевикладеного захисник обвинуваченого вказує, що під час сутички, яка сталася на вул. Дмитрієвській біля будівлі моргу, ОСОБА_14 , намагаючись з`ясувати, що відбувається, взяв за руку ОСОБА_8 , та той, нічого на пояснюючи, просто відкинув його руку.
Твердження суду, на думку адвоката, що обвинувачені продовжували утримувати ОСОБА_22 і тоді, коли вони зникли з полю зору сторонніх осіб, як вказує адвокат, не стосуються ОСОБА_14 , що також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_35 і ОСОБА_36 , які вказали, що ОСОБА_14 не сідав у машину, а пішов з місця події у сторону вул. Полтавський Шлях, та свідченнями обвинувачених, матеріалами справи (протоколом проведеного слідчого експерименту від 15.10.2013року з ОСОБА_8 , протоколом проведеного слідчого експерименту від 25.02.2014року з ОСОБА_9 )
Крім того, захисник ОСОБА_14 вказує, що його підзахисний під час досудового та судового слідства надавав одні і ті ж свідчення, нічого не змінюючи і не спотворюючи. Обвинуваченні ОСОБА_7 та ОСОБА_8 неодноразово змінювали свої свідчення, чому судом була надана, на його думку, належна оцінка.
На думку адвоката, ОСОБА_14 фактично був втягнутий у скоєння злочину на стадії його виконання, та формально в його діях був склад злочину, передбачений ст.146 КК України, але погодитися з кваліфікацією злочину за ч.2 ст. 146 КК України неможливо, оскільки змови про вчинення злочину з боку ОСОБА_14 не було.
Адвокат також у своїй апеляції вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 під час судового допиту надав свідчення, що він повідомив про імітацію викрадення ОСОБА_22 у день викрадення тільки своєму сину ОСОБА_8 , та наполягав, що ОСОБА_14 нічого невідомо було взагалі, що також підтверджував обвинувачений ОСОБА_8 .
Також адвокат ОСОБА_37 стверджує, що під час досудового та судового слідства обвинувачений ОСОБА_14 вказував, що він не наносив жодних тілесних ушкоджень ОСОБА_22 , а навпаки, не розуміючи, що відбувається, спробував зупинити ОСОБА_8 , але той відмахнувся від нього, не надавши жодних пояснень.
Адвокат в апеляції також вказує, що обвинувачений ОСОБА_7 під час судового допиту взагалі вказував на те, що він не бачив поряд з собою ОСОБА_14 та не знає, де той знаходився при його діях з ОСОБА_22 , а обвинувачений ОСОБА_8 під час судового допиту надав свідчення, що ОСОБА_14 був поряд, але ніяких тілесних ушкоджень ОСОБА_22 не спричиняв.
Свідок ОСОБА_38 стверджувала, що бачила, як ОСОБА_22 наносили тілесні ушкодження, але вона не бачила, що саме ОСОБА_14 наносив ушкодження ОСОБА_22 , та не впевнена, що він взагалі спричиняв будь-які ушкодження ОСОБА_22 .
Також адвокат ОСОБА_37 вказує, що під час судового допиту ОСОБА_38 стверджувала, що саме троє чоловіків, у тому числі, і ОСОБА_14 , тягли до автомобіля Оптова, але інший свідок - ОСОБА_39 під час судового допиту стверджувала, що тягли ОСОБА_22 до автомобіля двоє чоловіків та вказала на ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , що також підтвердили останні.
Свідок ОСОБА_40 вказала, що ОСОБА_14 разом з ОСОБА_41 , заламавши руки, затовкли ОСОБА_22 у машину, але свідок ОСОБА_38 пояснила, що ОСОБА_14 знаходився поряд з машиною з капцями у руках, та в машину садив ОСОБА_22 більш віковий чоловік.
Адвокат також у своїй апеляції також вказує, що ОСОБА_14 як під час досудового слідства, так і під час судового слідства вказував на те, що він підібрав «тапки», які злетіли у ОСОБА_8 , та ніс їх у правій руці, а потім, побачивши, що ноги ОСОБА_22 можуть постраждати, лівою рукою переніс їх у салон автомобіля «Тойота Камрі».
Інших дій по відношенню до ОСОБА_22 він не приймав, що також підтвердив ОСОБА_8 , вказавши, що у нього злетіли «тапки» під час руху до ОСОБА_22 та ОСОБА_7 .
Також, як вказує адвокат, суд першої інстанції посилається на свідчення свідка ОСОБА_36 , яка надала свідчення про те, що ОСОБА_14 йшов позаду ОСОБА_22 , який ніс барсетку, де нібито шукав ключі від автомобіля.
Після чого старший чоловік разом з ОСОБА_14 скрутили потерпілому руки та заштовхнули його на заднє сидіння автомобіля «Тойота Камрі», били по голові та спині.
Однак, як зазначає захисник, ці покази суперечать свідченням інших свідків та обвинувачених, оскільки жоден із них не вказував, що у ОСОБА_22 взагалі була якась барсетка.
Натомість свідок ОСОБА_27 надав свідчення про те, що ОСОБА_22 , забравши у нього ключі, пішов за сигаретами.
Логічно припустити, на думку адвоката, що у ОСОБА_22 взагалі не було барсетки у якої, у разі її наявності, і знаходилися б сигарети.
Свідок ОСОБА_38 , як вказує адвокат, також не вказувала про наявність у ОСОБА_14 барсетки, а навпаки, пояснювала, що у нього в руках знаходилися «тапки».
Тому адвокат ОСОБА_10 вказує, що є не зрозумілим, як ОСОБА_14 міг заламувати руки та наносити тілесні ушкодження ОСОБА_22 , якщо у нього в руках були якісь речі, та де взагалі знаходилися свідки ОСОБА_38 та ОСОБА_40 , оскільки у вироку зазначено, що вони знаходилися біля будівлі музичної школи на перехресті вулиць К. ОСОБА_42 та Дмитрієвської.
Але свідки вказували, що ОСОБА_14 після того, як поїхала машина «Тойота Камрі», пройшов повз них у бік вул. Полтавський шлях, а будівля музичної школи знаходиться в іншому боці.
На думку апелянта суд першої інстанції у вироку, взагалі, не надав будь-яких пояснень щодо явних протиріч у свідченнях свідків ОСОБА_43 та ОСОБА_44 .
Як вказує адвокат ОСОБА_10 , судом було відхилене клопотання про додатковий допит свідка ОСОБА_45 .
Стосовно обвинувачення ОСОБА_14 у скоєні злочину, передбачуваного ч.3 ст.289 КК України його захисник стверджує, що він взагалі не мав намір заволодівати будь-яким транспортним засобом, що підтверджується його свідченнями та те, що він не сідав у транспортний засіб, не виконував ніяких активних дій з метою його заволодіння, а навпаки, пішов з місця події та не знав, куди саме ОСОБА_7 та ОСОБА_8 поділи автомобіль.
На думку адвоката, це ж саме підтвердили свідки ОСОБА_38 та ОСОБА_40 , які вказали, що саме ОСОБА_14 , не сідаючи у автомобіль, пішов мимо них у бік вул. Полтавський Шлях, а автомобіль разом з ОСОБА_7 , ОСОБА_8 та ОСОБА_22 поїхав по вул. Дмитріївської в бік «Центрального ринку».
Про це також підтвердили обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_8 .
На думку адвоката ОСОБА_10 , інших доказів, які б підтверджували провину ОСОБА_14 у скоєнні ним злочину передбачуваного ст.289 КК України, у матеріалах справи немає, тому в діях ОСОБА_14 немає ні суб`єктивної, ні об`єктивної сторони злочину, передбачуваної цією статтею.
Крім того, захисник зазначає, що судом не було надано правової оцінки тому, що потерпілий ОСОБА_12 при допиті свідка ОСОБА_27 звинуватив останнього у співучасті у викраденні сина - ОСОБА_20 , вказавши при цьому, що перебуваючи у ОСОБА_20 дома ОСОБА_27 в розмові с дружиною ОСОБА_20 - ОСОБА_46 , казав, що за 2 дні ОСОБА_20 не буде.
ОСОБА_27 , допитаний у суді у якості свідка, надав свідчення, що під час роботи в органах МВС викрадав людей для слідчих дій.
Також, на думку адвоката, судом не надана оцінка свідченням свідків ОСОБА_28 , ОСОБА_29 , ОСОБА_47 та потерпілого ОСОБА_15 , які вказували про великі борги ОСОБА_20 .
Також потерпілий ОСОБА_15 та свідок ОСОБА_29 надавали свідчення, що перед зникненням ОСОБА_20 повідомляв, що його можуть вбити, та свідченням потерпілого ОСОБА_15 , який вказував, що з ОСОБА_20 постійно їздив хтось із представників кредиторів, а єдиним, хто був з ОСОБА_20 - був саме ОСОБА_27 .
Також, як вказує адвокат, судом першої інстанції не досліджувалось, чому саме ОСОБА_20 опинився у місті Харкові, оскільки при відкритті матеріалів справи з`ясувалось, що він взагалі не викликався до слідчих у м. Харків.
Апелянт також вказує, що судом не були перевірені свідчення потерпілого ОСОБА_15 та свідка ОСОБА_27 про те, що ОСОБА_20 зв`язувався по телефону з Російською Федерацією, з поставником молока ОСОБА_48 , про що їм стало відомо від ОСОБА_49 , яка мешкає у Лозівському районі Харківської області.
На думку адвоката ОСОБА_10 , не були виконані вимоги п.1ст.385 КПК України, а саме, документи, які залучалися до справи стороною обвинувачення, не надавалися учасникам для ознайомлення, тому було неможливо зрозуміти, які саме докази залучаються, та висловити оцінку наданим доказам.
Крім того, при вивченні документів, наданих стороною обвинувачення, виникають питання щодо деяких із них, а саме, у автотоварознавчій експертизі №2411 від 19.02.2014р. вказано, що власником автомобіля є ОСОБА_20 , хоча у матеріалах справи присутні документи, що власником автомобіля є потерпілий ОСОБА_50 .
У справі є довідка - інформація, яка посередньо характеризує ОСОБА_14 , але у чому полягає посередність, не вказано, а вказано лише те, що він спиртними напоями не зловживає, та знаходиться в дружніх стосунках з сусідами.
Також, як вказує адвокат, судом не виконані вимоги ст.363 КПК України, та після допиту свідків суд одразу призначив дебати, не заслухавши думки учасників процесу про доповнення судового слідства, не допитав свідків, які були заявлені у реєстрі стороною обвинувачення та не вислухав думки учасників процесу щодо необхідності їх допиту.
Суд, в порушення вимог п.5 ст.364 КПК України, не прийняв до уваги його, адвоката, посилання у судових дебатах, та обвинуваченого ОСОБА_7 на документи, які не були залучені до матеріалів справи а саме: на лист, котрий, згідно з висновком судово-почеркознавчої експертизи №7560 від 19.08.2013р., написав саме ОСОБА_20 , у якому він просить припинити провадження по справі і вказує на те, що він боїться повертатися для надання свідчень, розписку, підписану ОСОБА_20 на користь ОСОБА_7 , та доручення на управління автомобілем на ОСОБА_51 ,
Також адвокат ОСОБА_37 вказує, що суд у вироку, не дослідивши експертизи та не долучивши їх до матеріалів справи, стягує судові витрати, пов`язані із залученням експертів, та є незрозуміло, чому ОСОБА_14 повинен сплачувати за проведення судово-медичної експертизи №1024-ая/14 від 26.03.2014р. стосовно ОСОБА_52 , оскільки по даному епізоду він навіть не був притягнутий до кримінальної відповідальності, та не має жодного відношення до цього.
Заслухавши думку учасників судового провадження, перевіривши матеріали провадження, провівши судові дебати, обговоривши доводи осіб, які приймали участь у судовому засіданні, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги зі зміненими доводами обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , захисника обвинуваченого ОСОБА_53 адвоката ОСОБА_10 не підлягають задоволенню, виходячи з наступного.
Відповідно до ст.370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обгрунтованим і вмотивованим.
Суд, постановляючи вирок, повинен всебічно, повно і неупереджено дослідити всі обставини кримінального провадження, керуючись законом, оцінити кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.
Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_7 . ОСОБА_8 у нанесенні ними умисних легких тілесних ушкоджень, що викликали короткочасний розлад здоров`я, та їх же вини, і вини ОСОБА_14 у незаконному позбавленні волі та викраденні людини за попередньою змовою групою осіб, що супроводжувалось заподіянням потерпілому фізичних страждань, а також у незаконному заволодінні транспортним засобом, скоєному за попередньою змовою групою осіб, завдавши великої матеріальної шкоди, підтверджується сукупністю доказів, зібраних по кримінальному провадженню, та перевірених у судовому засіданні в установленому кримінально процесуальним законодавством порядку, яким дана належна правова оцінка.
Так, стосовно епізоду викрадення ОСОБА_20 обвинувачений ОСОБА_14 підтвердив, що 22.05.2013 року він за проханням батька і сина ОСОБА_54 в денний час слідкував за ОСОБА_20 в районі кафе біля податкової інспекції по вул. К.Маркса у м. Харкові, телефонував їм про пересування ОСОБА_22 , а потім, коли йшов за ОСОБА_22 , побачив, що ОСОБА_7 після привітання з ОСОБА_22 за руку разом з сином стали з силою заштовхувати ОСОБА_22 до автомобіля «Тойота».
Він також став допомогати батьку й сину ОСОБА_54 посадити ОСОБА_22 на заднє сидіння авто, та помітив, що всі ці дії відповідно до ОСОБА_22 були насильницькі.
Після цього автомобіль поїхав. При цьому, ОСОБА_55 був за кермом авто, а ОСОБА_56 сидів разом з ОСОБА_22 на задньому сидінні.
Крім того, судом першої інстанції були опитані свідки обвинувачення, які підтвердили факт викрадення ОСОБА_22 , і яким суд дав належну оцінку.
Також, належну оцінку суд першої інстанції дав і доказам щодо нанесення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_19 по епізоду від 04.02.2012 року, визнавши обвинувачених бать та сина ОСОБА_54 , винними у скоєнні цього злочину.
Ставити під сумнів доведеність вини обвинувачених по цьому епізоду, та висновки суду першої інстанції, наведені у вироку від 13.03.2015 року, колегія суддів не знаходить.
Колегія суддів ставиться критично до посилання в апеляційній скарзі обвинувачених ОСОБА_54 на те, що обвинувальний акт щодо них не містить відомостей про мету, спосіб утримання, час, місце утримання ОСОБА_22 та інше.
Так, як вбачається із обвинувального акту відносно обвинувачених ОСОБА_54 , він відповідає вимогам ст.291 КПК України, тому ці доводи апелянтів самі по собі є не обґрунтованими.
Щодо доводів апеляції обвинувачених про те, що ОСОБА_12 не повинен був признаний досудовим слідством потерпілим, то, на думку колегії суддів, ці висновки обвинувачених є хибними, оскільки визнання ОСОБА_12 батька ОСОБА_20 , не суперечить вимогам ч.6 ст.55 КПК України.
Крім того, судом першої інстанції обґрунтовано дано оцінку представленому так званому договору про суспільну діяльність від 15.05.2013 року (т.2 а.с.156), який ніби то був укладений між ОСОБА_7 та ОСОБА_20 , і суд обґрунтовано прийшов до висновку і вказав, що цей так званий договір сам по собі є нікчемним та незаконним, і невідомо, ким і з якою ціллю був виготовлений.
Що ж стосується доводів обвинувачених, що на досудовому слідстві були проведені експертні дослідження, згідно з якими підпис у договорі виконано ОСОБА_20 , але прокурором цих висновків експертиз не долучалось до провадження з метою фальсифікації та приховування реальних обставин, то колегія суддів вважає, що згідно з нормами УПК України кожен із учасників судового процесу не був позбавлений права ознайомитися з такими висновками експертиз при відкритті матеріалів згідно зі ст.290 КПК України, і у подальшому користуватись ними як доказами винуватості або не винуватості в скоєному правопорушенні.
Але, як вбачається із кримінального провадження, сторона обвинувачення та захисту не представили суду ці дані про експертизи, а згідно з вимогами кримінального процесуального кодексу суд постановлює свій вирок на тих доказах, які були представлені сторонами у судовому засіданні.
Також, доводи обвинувачених ОСОБА_54 про те, що вони , а особисто, ОСОБА_7 , володів транспортнім засобом - автомобілем «Тойота», на законних підставах, та який вони нібито групою осіб в кількості трьох чоловік незаконно заволоділи, колегія суддів також визнає необґрунтованими, оскільки судом першої інстанції обгрунтовано визнано, що цим автомобілем ОСОБА_7 , ОСОБА_57 та ОСОБА_14 заволоділи протиправно, привівши у вироку обґрунтовані та об`єктивні дані у підтвердження їх вини у скоєному.
Суд першої інстанції також у своєму вироку навів обґрунтовані дані про вартість автомобіля «Тойота», яка підтверджена висновком товарознавчої експертизи, та даними про те, що цей автомобіль був у власності потерпілого ОСОБА_58 .
Крім того, є не обгрунтованими їх доводи обвинувачених ОСОБА_54 на вказівку в апеляційній скарзі на те, що суд першої інстанції помилкового визнав належними доказами результати отриманої технічної інформації по даним моніторингів операторів мобільного зв`язку, згідно з даних яких вони та ОСОБА_14 перебували районі місця зникнення ОСОБА_22 22.05.2013 року.
Але ці їхні ствердження спростовуються показами у суді обвинуваченого ОСОБА_14 , який вказував, що він дійсно пильнував за ОСОБА_22 за дорученням обвинувачених ОСОБА_54 , та телефонував їм про місце знаходження та пересування ОСОБА_22 .
Що ж стосується доводів обвинувачених ОСОБА_54 про те, що потерпілі ОСОБА_19 та ОСОБА_59 не були присутніми у судових засідання, то ці їх доводи також є необґрунтованими, оскільки, як вбачається із матеріалів провадження всі потерпілі були повідомлені про явку в судове засідання належним чином, і суд обгрунтовано прийшов до висновку про можливість розгляду кримінального провадження за їх відсутності.
Не обґрунтованими колегія суддів визнає доводи обвинувачених ОСОБА_54 і про те, що судом першої інстанції був порушений порядок допиту свідків та не оголошувались потерпілому ОСОБА_12 покази свідків після того, як він був запрошений до залу суду після його видалення за порушення порядку у судовому засіданні, і позов ОСОБА_12 був оголошений не ним самим, а судом, що, на думку обвинувачених, є порушенням норм КПК України.
Ці і другі порушення норм КПК України, на які в своїй апеляції посилаються апелянти, якби вони і мали місце, колегія суддів вважає не суттєвими та як такі, що суттєво не впливають на законність та обгрунтованість вироку суду.
Колегією суддів аналізувались доводи апелянтів про те, що судом першої інстанції були порушені строки розгляду провадження, та призначений новий адвокат, і колегія суддів приходе до висновку, що порушення процесуального закону в даному випадку не було, оскільки судове засідання 11.07.2014 року не відбулося через хворобу судді, про що свідчить довідка, а адвокат призначався лише на 11.12.2014 року на окрему процесуальну дію ( т.2 а.с.21-23).
Що ж стосується доводів апеляції обвинувачених ОСОБА_54 в частині стягнення з них витрат за проведення судових експертиз, то судом першої інстанції з цього приводі було дано оцінку про кошторис за ці експертизи, та вказано на осіб, які повинні ці витрати понести.
Колегія суддів не знаходить порушень в висновках суду про необхідність покладення цих витрат на обвинувачених по провадженню, та рішення суду в цій частині визнає законним та обгрунтованим.
Що ж стосується доводів обвинувачених ОСОБА_54 , які вони вказали в змінених доводах своїх апеляцій про те, що у сторони обвинувачення є дані, які свідчать про те, що ОСОБА_20 ніхто не викрадав та протиправно не заволодівав транспортнім засобом автомобілем «Тойота», то колегія суддів вважає, що такі посилання обвинувачених на ніби то листа ОСОБА_20 від 17.08.2014 року, де він вказує на непричетність обвинувачених до злочину, який їм інкримінується, то колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано визнав їх винними у скоєних ними злочинах на підставі доказів, які були надані суду в ході судового слідства стороною обвинувачення та стороною захисту.
Із матеріалів провадження, а конкретно, із самих апеляцій обвинувачених, звукозапису судового процесу вбачається, що таких даних сторона захисту, самі обвинувачені суду в ході судового слідства не надавали, а самі обвинувачені не подавали клопотань про дослідження нових доказів.
У зв`язку з цим колегія суддів вважає ці доводі обвинувачених не обґрунтованими, та як такі, що не відповідають закону.
Крім того, цей представлений в апеляційну інстанцію сканований лист ніби то за підписом ОСОБА_20 ніким не завірений в установленому законом порядку, ким і де він виготовлений та відправлений по пошті також невідомо.
Тому колегія суддів посилання обвинувачених на цей «лист ОСОБА_20 » визнає як такий, що не несе сам по собі якогось доказу невиновності обвинувачених у скоєних ними правопорушеннях, та є недопустимим доказом.
Що ж стосується апеляційних доводів захисника обвинуваченого ОСОБА_14 адвоката ОСОБА_60 , то колегія суддів також вважає за можливе відмовити і йому в задоволенні апеляційної скарги.
Так, адвокат та його підзахисний вважають і просять апеляційну інстанцію його ОСОБА_14 , дії перекваліфікувати з ч.2 на ч.1 ст.146 КК України, визнати його невинним у скоєнні злочину, передбаченого ч.3 ст.289 КК України, і мотивують це тим, що, хоча ОСОБА_14 і допомагав обвинуваченим ОСОБА_54 у викраденні ОСОБА_20 22.05.2013 року, але ці його дії охоплювалися тільки його умислом, бо обвинувачені ОСОБА_54 раніше не вказували йому про те, що їдуть захоплювати ОСОБА_20 .
Але колегія суддів вважає, що суд першої інстанції обґрунтовано дав оцінку цим доводам адвоката в суді першої інстанції, вказавши, що ці доводи адвоката є необґрунтованими, оскільки дії всіх обвинувачених були узгоджені, і сукупність всіх дій обвинувачених призвела до вчинення вказаного злочину, що свідчить про наявність попереднього зговору групою вказаних осіб.
Колегія суддів вважає ці доводи суду першої інстанції законними та обґрунтованими, тому в цій частині апеляцію адвоката залишає без задоволення.
Що ж стосується доводів апеляції адвоката ОСОБА_60 в частині невідповідності закону рішення суду про стягнення з ОСОБА_14 коштів за проведення експертиз, то колегія суддів в цій частині висловила свою думку раніше, визнавши ці стягнення законними та обґрунтованими.
Таким чином, колегія суддів вважає, що при ухвалі свого рішення суд першої інстанції суттєвих порушеннь кримінального процесуального закону України, які б були безумовними підставами для скасування судового рішення, не допустив.
Покарання обвинуваченим ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 призначене у відповідності до ст.65 КК України, в межах, установлених санкціями ч.2 ст.125, ч.2 ст.146, ч.3 ст.289 КК України відповідно до вимог Загальної частини КК України, з урахуванням ступені тяжкості вчиненого правопорушення, особи кожного із обвинувачених, ставлення кожного із обвинувачених до скоєного, за відсутності обставин, що пом`якшують покарання.
Відповідно до цього колегія суддів не вбачає підстав для перекваліфікації дій обвинуваченого ОСОБА_14 , та пом`якшення йому покарання.
Не вбачаючи підстав для зміни або скасування вироку суду першої інстанції, колегія суддів апеляції зі зміненими доводами обвинувачених ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_10 вважає за необхідності залишити без задоволення, вирок суду першої інстанції без змін.
Керуючись ст.405, 407, 409, 412, 415, 418, 419 КПК України, колегія суддів
У Х В А Л И Л А :
Апеляційні скарги зі зміненими доводами ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , адвоката ОСОБА_10 залишити без задоволення, а вирок Ленінського районного суду м. Харкова від 13.03.2015 року відповідно ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_21 - без змін.
Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення.
Судді

------------------ --------------------- -----------------