Провадження №1-в/127/748/15
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 вересня 2015 року Вінницький міський суд Вінницької області

в складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні заяву ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , про приведення вироку суду до нового закону,

ВСТАНОВИВ:

До Вінницького міського суду Вінницької області надійшла заява ОСОБА_5 про приведення вироку суду до нового закону.

Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із клопотанням, посилаючись на те, що вироком Тернопільського обласного суду Тернопільської області до 14 років позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 20.06.2000 р. вищевказаний вирок було скасовано.

21.09.2000 р. Тернопільським обласним судом Тернопільської області ОСОБА_5 було засуджено до покарання у виді довічного позбавлення волі. Ухвалою Верховного Суду України від 12.12.2000 р. вказаний вирок було змінено та виключено ст. 222 КК України зі складу злочину, в решті вирок залишено без змін та визначено вважати засудженим ОСОБА_5 за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч.1 ст. 229-6 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Враховуючи зміни в законодавстві, ОСОБА_5 вважає, що йому за вчинення злочинів, передбачених ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч.1 ст. 229-6 КК України (в ред. 1960 року) мало бути призначено покарання у вигляді позбавлення волі на строк 15 років. Неправильність застосування кримінального закону істотно вплинуло на правильність судового рішення щодо нього, а тому відповідно до Прикінцевих та Перехідних положень, ч.1 ст. 64, п.14. ч.1 ст. 537 КК України (в редакції 2001 року) вони підлягають зміні, з призначенням йому покарання у вигляді 15 років позбавлення волі.

Прокурор заперечив проти задоволення клопотання засудженого та просив відмовити в його задоволенні з підстав його необґрунтованості та відсутності правових підстав для задоволення вказаного клопотання.

Захисник засудженого адвокат ОСОБА_4 заяву підтримала та просила її задовольнити з підстав викладені у ній.

Заслухавши думку учасників процесу, враховуючи заяву ОСОБА_5 та дослідивши наданні суду матеріали особової справи, суд приходить до наступного висновку.

Вироком Тернопільського обласного суду Тернопільської області від 21.09.2000 року ОСОБА_5 було засуджено за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч.1 ст. 229-6, ч.1 ст. 222 КК України до довічного позбавлення волі. 12.12.2000 р. Верховним Судом України зазначений вище вирок було змінено та виключено ст. 222 КК України зі складу злочину, в решті вирок залишено без змін та визначено вважати засудженим ОСОБА_5 за ст. 69, п.п. «а», «г», «і» ст. 93, ч.1 ст. 229-6 КК України до довічного позбавлення волі з конфіскацією всього майна.

Твердження засудженого ОСОБА_5 про те, що зі змісту рішення Конституційного Суду України, положень Конституції України та Кримінального Кодексу України у період з 29.12.1999 року по 04.04.2000 року найсуворішим покаранням, яке могло бути призначено особам, засудженим КК України за вчинений в зазначений період, було позбавлення волі строком до 15 років, суд до уваги не приймає, оскільки відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 26.01.2011 року, у справі за конституційним поданням Верховного Суду України та за конституційним зверненням ОСОБА_6 про офіційне тлумачення положень Кримінального кодексу України 1960 року із змінами, внесеними Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року № 1483-ІІІ, щодо їх дії в часі у взаємозв`язку із положеннями статті 8, частини першої статті 58, пункту 22 частини першої статті 92, частини другої статті 152, пункту 1 розділу ХV «Перехідні положення» Конституції України, статті 73 Закону України «Про Конституційний Суд України», частини другої статті 4, частин першої, третьої, четвертої статті 5, частини третьої статті 74 Кримінального кодексу України (в ред. 2001 року) (справа про заміну смертної кари довічним позбавленням волі), Конституційний Суд України виходить з того, що з дня ухвалення Конституційним Судом України Рішення від 29 грудня 1999 року і до набрання чинності Законом № 1483 існував проміжок часу, протягом якого Верховна Рада України приймала рішення щодо внесення змін до Кодексу 1960 року стосовно заміни смертної кари іншим видом покарання - довічним позбавленням волі. Цей проміжок був обумовлений неодночасною втратою чинності положеннями Кодексу 1960 року щодо смертної кари і набранням чинності Законом № 1483 стосовно встановлення нового виду покарання та виник у результаті здійснення Конституційним Судом України нормоконтролю за відповідністю Конституції України положень Кодексу 1960 року щодо смертної кари.

Однак наявність зазначеного проміжку часу не означає, що існуючі на той час відповідні санкції статей Кодексу 1960 року втратили альтернативний характер та передбачали лише покарання у виді позбавлення волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років. Це підтверджується, зокрема, тим, що Кодекс 1960 року встановлював безальтернативну санкцію - позбавлення волі на строк до п`ятнадцяти років - за умисне вбивство без обтяжуючих обставин. Проте законодавець не визнавав таке саме покарання співмірним з покаранням за умисне вбивство за обтяжуючих обставин, оскільки вважав, що за вчинення таких злочинів мала існувати можливість призначення судами і більш суворого кримінального покарання.

За таких обставин Конституційний Суд України зазначає, що альтернативний характер санкцій статей Кодексу 1960 року, які передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, не давав підстав для призначення судами іншого покарання замість смертної кари до моменту її заміни Верховною Радою України на довічне позбавлення волі, оскільки це порушувало принцип співмірності тяжкості злочину і покарання за його вчинення, не відповідало принципу справедливості в кримінальному праві.

Також у вищезазначеному Рішенні Конституційного Суду України від 26.01.2011 року зазначено, що новий вид кримінального покарання, запроваджений Законом № 1483-ІІІ, - довічне позбавлення волі - є менш суворим видом покарання порівняно із смертною карою. Цей висновок Конституційного Суду України ґрунтується на тому, що при застосуванні довічного позбавлення волі забезпечується невід`ємне право на життя людини, яка вчинила особливо тяжкий злочин; у санкціях статей, що передбачали покарання за особливо тяжкі злочини, у тому числі умисні вбивства, вчинювані за обтяжуючих обставин, замість смертної кари встановлено довічне позбавлення волі як найбільш суворий вид покарання у переліку кримінальних покарань поряд із позбавленням волі на максимальний строк до п`ятнадцяти років; засудженому до довічного позбавлення волі передбачена можливість заміни цього покарання актом помилування на позбавлення волі на певний строк.

Конституційний Суд України вважає, що оскільки довічне позбавлення волі є менш суворим видом покарання, ніж смертна кара, яка була передбачена Кодексом 1960 року на час вчинення особами особливо тяжких злочинів, то положення Кодексу 1960 року із змінами, внесеними Законом № 1483-ІІІ, є такими, що пом`якшують кримінальну відповідальність та іншим чином поліпшують правове становище осіб, які вчинили особливо тяжкі злочини до набрання чинності цим законом.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визнав, що заміна судами смертної кари на довічне позбавлення волі, встановлене новим кримінальним законом, а не на позбавлення волі строком на п`ятнадцять років, що як альтернативне смертній карі покарання було передбачено законом під час вчинення злочинів, не є порушенням статті 7 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (рішення у справах «Алакрам Хумматов проти Азербайджану» від 18 травня 2006 року, заяви № 9852/03, № 13413/04, «Ткачов проти України» від 13 грудня 2007 року, заява № 39458/02).

В зв`язку з наведеним суд приходить до висновку, що в задоволенні заяви ОСОБА_5 слід відмовити.

Враховуючи наведене та керуючись ст.ст. 371, 372, 537, 539 КПК України, суд -

УХВАЛИВ:

В задоволенні заяви засудженого ОСОБА_5 про приведення у відповідність до вимог чинного законодавства вироку судової колегії в кримінальних справах Тернопільського обласного суду Тернопільської області від 21.09.2000 р., ухвали судової колегії в кримінальних справах Верховного Суду України від 12.12.2000 р. про застосування закону, який пом`якшує покарання - відмовити.

На ухвалу суду може бути подана апеляційна скарга до Апеляційного суду Вінницької області протягом семи днів з дня її оголошення, а засудженим ОСОБА_5 з часу отримання копії ухвали.

Суддя: