Ухвала
іменем україни

16 лютого 2016 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України
з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1 ,

суддів: ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,

при секретарі
судового засідання ОСОБА_4 ,

за участю прокурора ОСОБА_5 ,

представника потерпілого ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

засудженого ОСОБА_8 ,

розглянувши в судовому засіданні у межах кримінального провадження № 0000278 касаційну скаргу прокурора на ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:

За вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 08 серпня 2014 року

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Львова, мешканця АДРЕСА_1 , громадянина України, такого, що не має судимості,

засуджено за ч. 2 ст. 286 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк два роки.
Вирішено питання про судові витрати.
За вироком суду ОСОБА_8 визнано винуватим у тому, що він 18 серпня 2013 року близько 13.30 год., керуючи автомобілем марки Mercedes Benz CLS 55 AMG (державний номерний знак НОМЕР_1 ) на 22-му км + 400 м автодороги Київ-Одеса поблизу м. Боярки Києво-Святошинського району Київської області та рухаючись у напрямку м. Одеси, всупереч вимогам пунктів 1.10, 10.1, 12.6«г» Правил дорожнього руху виїхав на роздільну смугу, рух по якій заборонено, з перевищенням максимально дозволеної швидкості руху (не менше 131,5-143,3 км/год.), а при виїзді на смугу гальмування не переконався, що це буде безпечним, і зіткнувся з автомобілем марки ВАЗ (державний номерний знак НОМЕР_2 ) під керуванням ОСОБА_9 , який рухався у попутному напрямку і перестроювався з лівої смуги руху в напрямку м. Одеси у смугу гальмування для розвороту та подальшого руху у напрямку м. Києва. В результаті цієї дорожньо-транспортної пригоди водій ОСОБА_9 загинув, а пасажирам ОСОБА_10 та малолітньому ОСОБА_11 було заподіяно тяжких тілесних ушкоджень.

Апеляційний суд ухвалою від 13 листопада 2014 року змінив вирок місцевого суду і на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного за ч. 2 ст. 286 КК основного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з іспитовим строком тривалістю два роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.
Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 21 травня 2015 року скасував вищевказане рішення апеляційного суду і призначив новий розгляд кримінального провадження у суді апеляційної інстанції у зв`язку з необґрунтованим застосуванням до засудженого положень ст. 75 КК.

За підсумками нового апеляційного розгляду той самий апеляційний суд ухвалою від 16 липня 2015 року на підставі ст. 75 КК звільнив ОСОБА_8 від відбування призначеного за ч. 2 ст. 286 КК основного покарання у виді позбавлення волі на строк три роки з іспитовим строком тривалістю два роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених пунктами 2, 3 ч. 1 ст. 76 КК.

У касаційній скарзі прокурор, не оспорюючи доведеності винуватості й правильності кваліфікації діяння ОСОБА_8 , просить скасувати ухвалу апеляційного суду і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції через істотне порушення кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного покарання. На думку скаржника, засудженого було безпідставно звільнено від відбування основного покарання з випробуванням згідно зі ст. 75 КК, на що вказав касаційний суд, скасовуючи попередню ухвалу апеляційного суду, чого всупереч ч. 2 ст. 439 КПК не було враховано під час нового апеляційного розгляду.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, думку представника потерпілого, захисника та засудженого, котрі заперечували проти задоволення скарги, обговоривши викладені у ній доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Подія злочину, доведеність винуватості ОСОБА_8 в його вчиненні, кримінально-правова оцінка діяння за ч. 2 ст. 286 КК відповідно до вимог ст. 433 КПК колегією суддів не перевірялись, оскільки законність та обґрунтованість вироку в цій частині не оскаржувалися.

Покарання засудженому призначено з дотриманням вимог ст. 65 КК, воно відповідає вчиненому й особі ОСОБА_8 , а рішення апеляційного суду про звільнення засудженого від відбування покарання вимогам ст. 75 КК.

Цей суд обґрунтовано зазначив у своїй ухвалі, що суд першої інстанції при призначенні покарання не врахував того, що засуджений повністю відшкодував завдану злочином шкоду, у зв`язку з чим потерпіла сторона заперечувала проти задоволення апеляційної скарги прокурора (так само, як і касаційної). Тобто ОСОБА_8 дієво розкаявся.

А прокурор вирішальною мірою пов`язував свої апеляційні вимоги про призначення засудженому більш суворого покарання без звільнення від його відбування саме з тим, що не було відшкодовано шкоди потерпілим.

Враховуючи це, а також наявність пом`якшуючих покарання обставин, відсутність обтяжуючих, виключно позитивні дані про особу засудженого, нові дані про нього та його сім`ю (отримані під час апеляційного перегляду вироку, а саме те, що у його дружини є малолітня дитина, його батьки в силу важкої хвороби та перенесеного оперативного втручання потребують допомоги, а сам він має хронічне захворювання серця, працює), апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку, що ОСОБА_8 може бути звільнено від відбування покарання з випробуванням на підставі ст. 75 КК.

Посилання у скарзі на те, що апеляційний суд порушив вимоги ч. 2 ст. 439 КПК, оскільки не виконав вказівок касаційного суду, який раніше розглянув справу в касаційному порядку, є необгрунтованими, адже касаційний суд, скасовуючи попередню ухвалу суду апеляційної інстанції, виходив із менш сприятливих для засудженого обставин (зокрема, не було враховано відшкодування шкоди потерпілим), які згодом було встановлено. Тому, на думку колегії суддів, з боку апеляційного суду не вбачається такого істотного порушення вимог кримінального процесуального закону, яке би тягнуло за собою скасування судового рішення.

Отже, касаційну скаргу не може бути задоволено.

Керуючись статтями 433, 436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Ухвалу Апеляційного суду Київської області від 16 липня 2015 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.
Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_3 ОСОБА_2