Справа № 11-1154/10 Головуючий у І інстанції
Провадження № - Доповідач у 2 інстанції ОСОБА_1
Категорія 01.12.2010
У Х В А Л А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

1 грудня 2010 року. м. Київ.

Колегія суддів судової палати з кримінальних

справ апеляційного суду Київської області в складі:

головуючого Шроля В.Р.,

суддів Сливи Ю.М., Дриги А.М.,

з участю: прокурора Нечепоренко С.П.,

засудженого ОСОБА_2,

захисника ОСОБА_3,

потерпілої ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві кримінальну справу за апеляцією прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, потерпілої ОСОБА_4, на вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2010 року,

в с т а н о в и л а :

Вироком Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2010 року

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця ІНФОРМАЦІЯ_2, українця, громадянина України, ІНФОРМАЦІЯ_3, одруженого, який має на утриманні малолітню дитину, працюючого приватним підприємцем, який мешкає за адресою: Одеська обл., Саратський район, с. Крива Балка, вул. Суворова, 24, раніше не судимого,

засуджено за ч. 3 ст. 286 КК України до 5-ти років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України його звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.

Зобовязано ОСОБА_2 повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 89850 гривень.

Стягнуто з ОСОБА_2 на користь НДЕКЦ ГУ МВС України в Київській області 1313,76 гривень судових витрат.

Цим вироком вирішено питання про речові докази.

Згідно вироку, 13.09.2009 р. близько 19.55 години ОСОБА_2, керував власним, технічно справним, не завантаженим автомобілем НОМЕР_1 та рухаючись зі швидкістю 60 км/год по лівій смузі руху проїзної частини автодороги Київ-Одеса, що має дві смуги для руху транспортних засобів в протилежних напрямках загальною шириною 15 м, розділених між собою ґрунтовою розділювальною смугою шириною 6 м, у напрямку м. Одеса. На 111 км + 200 м, з метою здійснення маневру розвороту у визначеному дорожніми знаками та дорожньою розміткою місці для розвороту транспортних засобів, ОСОБА_2 зїхав на смугу гальмування, де зупинив керований автомобіль.

В порушення вимог п.п. 1.2, 1.3, 1.5, 2.3(б), 10.1, 10.4 ПДР України ОСОБА_2 допустив неуважність, не урахував дорожню обстановку, не переконався, що це буде безпечним і не створить небезпеки іншим учасникам руху, виконуючи розворот не надав дорогу зустрічному транспорту «Шеврове-Авео» д.н. НОМЕР_2 під керуванням водія ОСОБА_5 та допустив зіткнення вказаних транспортних засобів.

У результаті ДТП водій ОСОБА_5 та пасажир автомобіля «Шевроле-Авео» ОСОБА_6 від отриманих тілесних ушкоджень загинули на місці пригоди.

Смерть ОСОБА_6 настала від численних пошкоджень внутрішніх органів та кісток скелета з крововтратою.

Смерть ОСОБА_5 настала від закритої травми тулуба з пошкодженням внутрішніх органів і кісток скелета з крововтратою.

В заданій дорожній обстановці водій автомобіля ОСОБА_2, виконуючи технічні вимоги п.п. 10.1, 10.4 Правил дорожнього руху України мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем «Шевроле-Авео», для чого у нього не було перешкод технічного характеру.

В заданій дорожній ситуації водій автомобіля «Шевроле-Авео» мав технічну можливість попередити зіткнення з автомобілем «Камаз-5410» шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування, як при русі з максимально допустимою (90 км/год) на даній ділянці дороги швидкості руху, так і при максимально допустимій швидкості руху за умов видимості елементів дороги (96… 100 км/год).

При обраній (140 км/год) швидкості руху водій автомобіля «Шевроле-Авео» не мав технічної можливості попередити зіткнення з автомобілем «Камаз» шляхом своєчасного застосування екстреного гальмування в заданий момент виникнення небезпеки для руху.

Порушення водієм ОСОБА_2 вимог Правил дорожнього руху України знаходяться в причинному звязку з настанням наслідків.

В апеляції потерпілої ОСОБА_4 не оспорюється правильність кваліфікації дій засудженого, однак вказано, що суд, звільняючи ОСОБА_2 від додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, неправильно застосував закон, оскільки при цьому, врахував дані про особу засудженого, а не помякшуючі обставини його покарання, а у резолютивній частині вироку на ст. 69 КК України не посилався. Крім того, в порушення ст. 329 КПК України, при постановленні вироку, суд не наклав арешт на майно ОСОБА_2, у тому числі на автомобіль «Камаз-5410» та напівпричіп «МАЗ-9397».

Просить вирок скасувати у звязку з невідповідністю призначеного судом покарання ступені тяжкості злочину та невжиття заходів до забезпечення цивільного позову накладення арешту на майно засудженого, справу направити на новий судовий розгляд.

В апеляції прокурора також не оспорюється кваліфікація дій засудженого та обставини вчинення ним злочину, однак зазначено, що вирок в частині стягнення з засудженого на користь потерпілої цивільного позову у розмірі 89850 грн. є незаконним у звязку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи. Так, при вирішенні цивільного позову, суд залишив поза увагою кошти, які засуджений сплатив потерпілій, а у вироку не конкретизував розміри матеріальної та моральної шкоди. Просить вирок суду 1-ї інстанції змінити. Постановити свій вирок, засудивши ОСОБА_2 за ст. 286 ч. 3, 69 КК України до 5 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами. На підставі ст. 75 КК України звільнити від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком 2 роки. Цивільний позов потерпілої задовольнити у розмірі 40000 грн. моральної шкоди, 37850 грн. матеріальної шкоди.

В доповненнях до апеляції прокурор вважає, що вирок суду є незаконним також і в частині не застосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, у звязку з незастосуванням кримінального закону, який підлягає застосуванню, а саме ст. 69 КК України.

Просить вирок суду змінити, постановити свій вирок, засудивши ОСОБА_2 за ст. 286 ч. 3, 69 КК України до 5 років позбавлення волі без позбавлення права керування транспортними засобами.

На підставі ст. 75 КК України звільнити засудженого від відбування покарання з випробовуванням з іспитовим строком 2 роки. Цивільний позов задовольнити у розмірі 40000 грн. моральної шкоди, 37850 грн. матеріальної шкоди.

До початку розгляду справи у апеляційному суді від прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, надійшло ще одне доповнення до апеляції, в якому не оспорюється кваліфікація дій засудженого та обставини вчинення ним злочину, однак вказується на незаконність вироку, оскільки суд не застосував додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортним засобом, але не послався на ст. 69 КК України. Просить вирок скасувати, справу направити на новий судовий розгляд в іншому складі суду.

Вислухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення прокурора, яка апеляцію прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції, підтримала та просила її задовольнити, пояснення потерпілої, яка свою апеляцію підтримала та просила її задовольнити, та пояснення засудженого, який просив апеляцію прокурора і потерпілої залишити без задоволення, вивчивши матеріали справи, провівши судові дебати та надавши останнє слово засудженому, обговоривши доводи апеляції, колегія суддів приходить до висновку, що апеляції підлягають до задоволення.

Висновки суду щодо вчинення злочину за обставин наведених у вироку та кваліфікації дій засудженого, які судом у відповідності до ч. 3 ст. 299 КПК України за згодою учасників процесу не досліджувались, а тому апеляційним судом, відповідно до ч. 1 ст. 365 КПК України, не перевірялись.

Відповідно до ст. 367 КПК України неправильне застосування кримінального закону є підставою для скасування вироку.

Згідно з п. 8 Постанови Пленуму Верховного Суду України №7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання» непризначення обовязкового додаткового покарання може мати місце лише за наявності декількох (не менше двох) обставин, що помякшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахування особи винного. У такому випадку суд зобовязаний у резолютивній частині вироку послатися на ч. 1 ст. 69 КК України.

Як вбачається з вироку, суд першої інстанції вищевказаних вимог закону не застосував та непризначаючи ОСОБА_2 обовязкове додаткове покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, яке визначене санкцією статті за даний злочин, у резолютивній частині вироку на ст. 69 КК України не послався.

Відповідно до ст.ст. 323, 334, 335 КПК України вирок суду повинен бути законним і обґрунтованим. Мотивувальна частина обвинувального висновку повинна містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, з зазначенням місця, часу, способу вчинення та наслідків злочину, докази на яких ґрунтується висновок суду, обставини, що помякшують або обтяжують покарання та підстави для відшкодування або відхилення цивільного позову. У резолютивній частині вироку повинні бути зазначені кримінальний закон, за яким підсудного визнано винним, рішення про цивільний позов.

Однак, при складанні вироку суд допустив порушення зазначених норм кримінально-процесуального закону.

Так, у вироку суд не навів зміст показів засудженого щодо обставин вчинення злочину, зазначивши тільки те, що підсудний свою вину визнав повністю та підтвердив викладені в обвинувальному висновку обставини.

Належним чином не мотивував чому він визнав помякшуючими покарання підсудного такі обставини як те, що ОСОБА_2 раніше не судимий, свою вину визнав повністю, має на утриманні малолітню дитину.

Задовольняючи цивільний позов, не вказав з яких підстав він дійшов такого висновку, чому не взяв до уваги розміри коштів, які підсудний сплатив потерпілій. Крім того, у резолютивній частині вироку, взагалі не зазначив яку суму коштів суд вирішив стягнути з підсудного на користь потерпілої у рахунок відшкодування моральної шкоди, а яку в рахунок відшкодування матеріальної.

До того ж, у резолютивній частині вироку суд на вказав на те, що він визнав ОСОБА_2 винним у вчиненні злочину передбаченого ст. 286 ч. 3 КК України.

Доводи потерпілої про те, що підставою скасування вироку є також і те, що суд не наклав арешт на майно підсудного, не ґрунтуються на законі та не знайшли своє підтвердження, оскільки як вбачається з матеріалів справи 16.12.2009 року ст.слідчий відділу розслідування ДТП СУ ГУ МВС України в Київській області виніс постанову про накладення арешту на майно ОСОБА_2 (а.с. 118).

За таких обставин вирок суду підлягає скасуванню з направленням справи на новий судовий розгляд, при якому необхідно врахувати наведене та прийняти по справі судове рішення з дотриманням кримінального та кримінально-процесуального законодавства, прийнявши до уваги, що незастосування додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, за умови відсутності такої помякшуючої обставини покарання як повне відшкодування заподіяної шкоди, не відповідає ступені тяжкості вчиненого злочину внаслідок мякості.

Керуючись ст.ст. 365, 366 КПК України колегія суддів,

у х в а л и л а :

Апеляції прокурора, який брав участь у розгляді справи судом першої інстанції та потерпілої ОСОБА_4 задовольнити.

Вирок Білоцерківського міськрайонного суду Київської області від 09 лютого 2010 року щодо ОСОБА_2 скасувати, а справу повернути на новий судовий розгляд в той же суд в іншому складі.

Судді: Шроль В.Р.

ОСОБА_1

ОСОБА_7

З оригіналом згідно:

Суддя Ю.М.Слива