н/п 1-кп/640/717/15
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01.12.2015 року місто Харків
Київський районний суд м. Харкова у складі:
головуючого судді ОСОБА_1
при секретарі ОСОБА_2
прокурора ОСОБА_3
потерпілого ОСОБА_4
обвинуваченої ОСОБА_5
ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженки смт. Буди Харківського району Харківської області, громадянки України, з середньою освітою, не працюючої, маючої на утриманні неповнолітню дитину 2012 року народження, яка зареєстрована та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимої: 23.06.2003 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, відповідно до ст.75 КК України звільнена від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки; 16.11.2004 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі, відповідно до ст.75 КК України звільнена від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки; 18.10.2005 року Київським районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 185, ст. 71 КК України до 3 років 6 місяців позбавлення волі; 28.07.2009 року Ленінським районним судом м. Харкова за ч.1 ст. 309, ч.1 ст. 358, ч.3 ст.358, ст.. 70 КК України до 1 року 6 місяців позбавлення волі; 05.06.2013 року Київським районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 15, ч.1 ст. 185 КК України до 2 років позбавлення волі, відповідно до ст.75 КК України звільнена від відбуття покарання з іспитовим строком на 2 роки; 26.03.2014 року Київським районним судом м. Харкова за ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185, ст. 71 КК України до 2 років 3 місяців позбавлення волі. Звільнена 22.05.2015 року по відбуттю строку покарання,
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст. 15, ч.2 ст. 185 КК України, -
В С Т А Н О В И В:
05 листопада 2015 року приблизно о 12 годині 00 хвилин ОСОБА_5 , знаходячись у магазині №21-1892, розташованому на ТЦ «Барабашова» в м. Харкові, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, усвідомлюючи протиправність своїх дій, вважаючи, що за її діями ніхто не спостерігає, діючи повторно, з корисливих мотивів, з метою особистого незаконного збагачення, шляхом вільного доступу, взяла з металевої коробки, яка знаходилась на столі вказаного магазину гроші в сумі 2000 грн. 00 коп., що належать ОСОБА_4 .
Заволодівши вищевказаними грошима ОСОБА_5 сховала їх до себе у карман куртки, в яку була одягнута та намагаючись зникнути з місця події і обернути викрадене на свою користь, хотіла вийти з магазину, однак свій злочинний умисел довести до кінця не змогла, з причин, які не залежали від її волі, оскільки була зупинена реалізатором магазину ОСОБА_6 .
В судовому засіданні обвинувачена ОСОБА_5 свою провину у висунутому обвинуваченні визнала повністю, у вчиненому розкаялась, та суду пояснила, що у дійсно 05.11.2014 року знаходячись на території ринку Барабашова у м. Харкові, зайшла до одного з магазину та обачила як продавець кладе гроші у металеву коробку. Дочекавшись, що її дії будуть непомітними для оточуючих, вона відкрила вищевказану коробку та дістала звідти гроші в розмірі 2000 грн., які поклала у свій карман куртки. Проте, у цю мить її дії побачила продавець, яка і викликала співробітників міліції.
Дуже шкодує, що так сталось. Просила суд суворо не карати оскільки перебуває у стані вагітності та має на утриманні малолітню дитину.
Показання ОСОБА_5 є послідовними, логічними, а тому не викликають у суду сумніву щодо правильності розуміння обвинуваченою змісту обставин правопорушення, добровільності та істинності її позиції.
Під час судового розгляду відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України судом було визнано недоцільним дослідження тих обставин, які ніким не оспорювалися. Перед встановленням такого порядку дослідження доказів, судом було з`ясовано, що сторони кримінального провадження правильно розуміють зміст цих обставин,а процесуальні наслідки встановлення такого порядку дослідження доказів, в частині обмеження права апеляційного оскарження вказаних обставин, їм роз`яснені та зрозумілі. У суду не виникло сумнівів у добровільності позицій сторін.
Суд, допитавши обвинувачену, дослідивши матеріали кримінального провадження, що характеризують особу обвинуваченої, прийшов до наступного висновку, що винуватість ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого їй кримінального правопорушення при обставинах, викладених в обвинувальному акті, доведена повністю.
Оцінюючи у сукупності докази винуватості обвинуваченої ОСОБА_5 суд вважає, що її протиправні дії за ч.2 ст.15 ч.2 ст. 185 КК України кваліфіковані правильно, так як обвинувачена вчинила закінчений замах на таємне викрадення чужого майна крадіжку, скоєне повторно.
При призначенні покарання обвинуваченій суд враховує характер і ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, які відповідно до ст. 12 КК України відносяться до злочинів середньої тяжкості, особу винної, який раніше неодноразово судима, офіційно не працевлаштована, у лікаря психіатра та лікаря нарколога на обліку не перебуває.
Обставиною, згідно з положеннями статті 66 КК України, що пом`якшує покарання, суд відносить щире каяття обвинуваченої у вчиненому.
Обставин, які згідно з положеннями статті 67 КК України обтяжують покарання обвинуваченій, судом не встановлено.
Відповідно до вимог ч. 2 ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.
З урахуванням характеру і ступеня суспільної небезпеки скоєного злочину, даних про особу обвинуваченої, а також інших обставин кримінального провадження в їх сукупності, суд визнає необхідним та достатнім для виправлення обвинуваченої і попередження вчинення нею нових злочинів призначення їй основного покарання у вигляді позбавлення волі на певний строк в межах, встановлених санкцією статті Особливої частини Кримінального кодексу України, за якою вона обвинувачується і яка передбачає відповідальність за вчинений злочин, оскільки на думку суду призначення їй більш м`якого покарання не буде достатнім та не зможе у повній мірі вплинути на подальшу поведінку ОСОБА_5 .
Але зважаючи на те, що обвинувачена щиро розкаялась у скоєному, перебуває у стані вагітності та крім того має на утриманні малолітню дитину 2012 року народження, потерпілий не наполягав на суворій мірі покарання, то суд вважає, що виправлення ОСОБА_5 можливе без реального відбуття призначеного покарання, однак в умовах здійснення контролю за її поведінкою в період строку звільнення від покарання з покладенням обов`язків, передбачених ст. 76 КК України.
Відповідно до ч. 1 ст. 79 КК України у разі призначення покарання у виді обмеження волі або позбавлення волі вагітним жінкам, або жінкам, які мають дітей віком до семи років, крім засуджених до позбавлення волі на строк більше п`яти років за тяжкі і особливо тяжкі злочини, суд може звільнити таких засуджених від відбування як основного, так і додаткового покарання з встановленням іспитового строку.
Про право суду звільнити таких жінок від відбування покарання з випробуванням як на підставі ст.75 КК України, так і на підставі ст.79 КК України, свідчить і судова практика, зокрема, про це йдеться у п.9 Постанови Пленуму Верховного Суду України " Про практику призначення судами кримінального покарання " № 7 від 24.10.2003 року.
Отже, суд вважає можливим застосувати до обвинуваченої положення ст.79 КК України, і звільнити її від відбування покарання з випробуванням, якщо вона протягом визначеного судом іспитового строку не скоїть нового злочину та виконає покладені на неї обов`язки, передбачені ст.76 КК України, надавши при цьому можливість обвинуваченій стати на шлях виправлення.
Крім того, суд зважає і на критичне ставлення ОСОБА_5 до скоєного, усвідомлення своєї провини і засудження своєї протиправної поведінки, яка свідчить про дійсне прагнення стати на шлях виправлення і перевиховання.
Також, на думку суду, призначена міра покарання надасть можливість обвинуваченій сформувати у своїй свідомості уявлення про неминучість настання відповідальності за можливі вчиненні нею протиправні діяння у майбутньому, що буде в свою чергу достатньою превентивною мірою.
Цивільний позов по справі не заявлений.
Судових витрат по справі не має.
Питання про речові докази слід вирішити в порядку, передбаченому ст. 100 КПК України.
Керуючись ст.ст. 368, 370, 373-374 КПК України, суд, -
У Х ВА Л И В:
Визнати ОСОБА_5 винною у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.15, ч.2 ст. 185 КК України і призначити їй покарання за цією статтею кримінального закону у вигляді позбавлення волі на строк 3 (три) роки.
Відповідно до ст. 79 КК України звільнити ОСОБА_5 від відбування покарання з випробуванням, встановивши іспитовий строк два роки, якщо вона протягом цього іспитового строку не вчинить кримінального правопорушення та дій, передбачених ч.5 ст.79 КК України, і виконає обов`язки, передбачені ст.76 КК України, а саме не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти органи кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, періодично з`являтися для реєстрації в ці органи.
Міру запобіжного заходу ОСОБА_5 до набрання вироком чинності залишити без змін особисте зобов`язання.
?Грошові кошти в розмірі 2000 грн., які знаходиться відповідно до розписки у потерпілого ОСОБА_4 , після набуття вироком законної сили залишити власнику за належністю.
Вирок може бути оскаржений до Апеляційного суду Харківської області через Київський районний судом м. Харкова з підстав, передбачених ст. 394 КПК України, протягом 30 днів з дня його проголошення, а засудженим в той же строк з часу отримання копії вироку.
Вирок набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, встановленого КПК України, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Копію вироку негайно після його проголошення вручити обвинуваченому та прокурору. Учасники судового провадження мають право отримати в суді копію вироку.

Вирок складено та надруковано в єдиному примірнику у нарадчій кімнаті.
Суддя ОСОБА_1