У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

29 вересня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_12,
суддів:ОСОБА_13, ОСОБА_14,
при секретарі ОСОБА_15,
за участю прокурора ОСОБА_16,

розглянувши в судовому засіданні кримінальне провадження № 0000213 за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Апеляційного суду Рівненської області від 25 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6,

В С Т А Н О В И Л А :

Вироком Сарненського районного суду Рівненської області від 21 листопада 2014 року

ОСОБА_6,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, раніше не судимого,

засуджено:

- за ч. 4 ст. 368 КК України (в ред. Закону України від 18.04.2013 р.) до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, строком на 2 роки 6 місяців без конфіскації майна та спеціальної конфіскації;

- за ч. 3 ст. 368 КК України (в ред. Закону України від 04.06.2014 р.) із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, строком на 2 роки 6 місяців без конфіскації майна та спеціальної конфіскації;

- за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, строком на 2 роки;

- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_6 за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, строком на 2 роки 6 місяців без конфіскації майна та спеціальної конфіскації.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

Цим же вироком засуджено ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 358, ст.ст. 75, 76 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки з випробуванням з іспитовим строком 1 рік 6 місяців.

Вироком Апеляційного суду Рівненської області від 25 лютого 2015 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 в частині призначення покарання без спеціальної конфіскації скасовано, призначено йому покарання:

- за ч. 4 ст. 368 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, строком на 2 роки 6 місяців із спеціальною конфіскацією - грошових коштів в сумі 2 000 грн. в доход держави;

- за ч. 3 ст. 368 КК України із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, строком на 2 роки із спеціальною конфіскацією - грошових коштів в сумі 1 000 грн. в доход держави;

- за ч. 1 ст. 366 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 2 роки з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій, строком на 2 роки;

- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України ОСОБА_6 за сукупністю злочинів визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років з позбавленням права обіймати посади, пов'язані із виконанням адміністративно-господарських та організаційно-розпорядчих функцій строком на 2 роки 6 місяців із спеціальною конфіскацією - грошових коштів в сумі 3 000 грн. в доход держави.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_6 звільнено від відбування основного покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 2 роки та з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України.

В решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винним і засуджено за те, що він за обставин, викладених у вироку, обіймаючи посаду заступника директора з навчально-виробничої роботи вищого професійного училища № 22, у своєму службовому кабінеті по вул. Технічній, 4 у м. Сарни Рівненської області за видачу свідоцтв про навчання в даному закладі в період з 11 жовтня по 13 грудня 2013 року, складання кваліфікаційних іспитів та присвоєння кваліфікації «машиніст бульдозера, машиніст екскаватора одноковшового» вимагав і одержав від ОСОБА_8, ОСОБА_9 та ОСОБА_10 відповідно 30 травня, 02 та 16 червня 2014 року по 1 000 грн.

Також ОСОБА_11 30 травня та 02 червня 2014 року під час виконання своїх службових обов'язків, за попередньою змовою з секретарем навчальної частини ОСОБА_7, надав їй анкетні дані ОСОБА_8 та ОСОБА_9 і попросив виписати їм свідоцтва про навчання у ВПУ № 22 за програмою підготовки, перепідготовки і підвищення кваліфікації «машиніст бульдозера, машиніст екскаватора одноковшового». Після складання цих довідок ОСОБА_11 засвідчив їх своїм підписом та видав ОСОБА_8 та ОСОБА_9

Крім того, ОСОБА_11, маючи умисел на незаконне придбання та зберігання бойових припасів, у невстановлений час та за невстановлених обставин придбав 294 патрони калібру 5,6 мм, які переніс у свій службовий кабінет за місцем роботи у ВПУ №22 м. Сарни Рівненської області, де зберігав у шухляді свого робочого столу без передбаченого законом дозволу до 16 червня 2014 року, коли боєприпаси були вилучені працівниками міліції.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого, порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Зазначає, що вирок апеляційного суду не відповідає вимогам ст. 374 КПК України, оскільки ОСОБА_6 не визнано винним, однак призначено покарання, також безпідставно застосовано до нього ст.ст. 69, 75 КК України.

Вирок місцевого суду щодо ОСОБА_7 у касаційному порядку не оскаржується.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу тільки в частині призначення ОСОБА_6 надто м'якого покарання, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, за які його засуджено, та кваліфікація його дій в касаційній скарзі прокурора не оскаржуються.

Відповідно до ст. 420 КПК України суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок, зокрема, у разі необхідності застосування більш суворого покарання. При цьому вирок суду апеляційної інстанції повинен відповідати загальним вимогам до вироків.

Як убачається з матеріалів провадження, апеляційний суд частково задовольнив апеляційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, та скасував вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6 лише в частині призначеного покарання без спеціальної конфіскації, призначивши засудженому покарання із спеціальною конфіскацією неправомірної вигоди. У решті вирок місцевого суду щодо ОСОБА_6, в тому числі щодо визнання останнього винним у скоєнні інкримінованих йому злочинів, залишено без зміни.

За таких обставин доводи прокурора про невідповідність вироку апеляційного суду від 25 лютого 2015 року вимогам ст. 374 КПК України, оскільки ним не визнано ОСОБА_6 винним, є безпідставними.

Посилання прокурора на невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м'якості, як і на необґрунтоване звільнення ОСОБА_6 від відбування покарання з випробуванням, є непереконливими.

Так, відповідно до ст. 65 КК України суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом'якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження вчинення нових злочинів. Частиною 3 цієї статті встановлено, що підстави для призначення більш м'якого покарання, ніж це передбачено відповідною статтею Особливої частини цього Кодексу за вчинений злочин, визначаються ст. 69 цього Кодексу.

Статтею 69 вказаного Кодексу передбачено, що за наявності кількох обставин, що пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Згідно зі ст. 75 КК України, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі на строк не більше п'яти років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.

Призначаючи покарання ОСОБА_6, апеляційний суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, в тому числі і тяжких, конкретні обставини провадження, особу винного, обставини, що пом'якшують покарання, щире каяття, активне сприяння розкриттю злочинів, те, що ОСОБА_11 вперше притягується до кримінальної відповідальності, позитивно характеризується, має незадовільний стан здоров'я, обставини, що обтяжують покарання, вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 1 ст. 366 КК України, повторно, групою осіб за попередньою змовою. За таких умов апеляційний суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення ОСОБА_6 покарання за ч. 4 ст. 368 (в ред. чинній до 04.06.2014 р.), ч. 1 ст. 366, ч. 1 ст. 263 КК України в межах санкцій даних частин статей та за ч. 3 ст. 368 КК України (в ред. чинній з 04.06.2014 р.) із застосуванням ст. 69 цього Кодексу.

Також суд правильно призначив засудженому ОСОБА_6 покарання на підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів та звільнив його від відбування покарання на підставі ст. 75 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим та таким, що повною мірою відповідає вимогам ст. 420 КПК України.

Оскільки в касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів на обґрунтування невиправданої м'якості призначеного ОСОБА_6 покарання, то скарга задоволенню не підлягає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування вироку апеляційного суду, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК України, колегія суддів

П О С Т А Н О В И Л А:

Вирок Апеляційного суду Рівненської області від 25 лютого 2015 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14