ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

1 жовтня 2015 року м. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого судді-доповідача ОСОБА_18,
суддів:ОСОБА_19, ОСОБА_20, ОСОБА_21, ОСОБА_22, ОСОБА_23, ОСОБА_24, ОСОБА_25, ОСОБА_26, ОСОБА_27, ОСОБА_28,
при секретарях: за участю: ОСОБА_29, ОСОБА_30, прокурора Генеральної прокуратури України ОСОБА_31,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою захисника ОСОБА_15 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2015 року щодо ОСОБА_16,

у с т а н о в и л а:

вироком Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2014 року ОСОБА_16, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше не судимого, засуджено за частиною 1 статті 172 Кримінального кодексу України (далі - КК) до позбавлення права обіймати керівні посади на підприємствах, організаціях, установах усіх форм власності та займатися керівною діяльністю строком на три роки.

За вироком суду ОСОБА_16 визнано винним у тому, що він, обіймаючи посаду директора ПП «КРОСС» та будучи наділеним організаційно-розпорядчими та адміністративно-господарськими функціями, умисно, всупереч положенням статей 2, 48 Кодексу законів про працю України, статей 8, 24, 27 Закону України від 9 липня 2013 року «Про загальнообов'язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058-ІV), прийнявши на посаду охоронця ПП «КРОСС» ОСОБА_17 з вересня 2010 року по вересень 2012 року, не уклав трудовий договір з останнім та не зробив відповідний запис у трудову книжку, у зв'язку з чим не здійснював сплату страхових внесків та не звітував до органів податкової інспекції, чим грубо порушив законодавство про працю.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року вирок районного суду щодо ОСОБА_16 змінено: в мотивувальній частині вироку вказано період скоєння кримінального правопорушення ОСОБА_16 - з вересня 2010 року по вересень 2012 року.

Ухвалою колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2015 року зазначені судові рішення залишені без зміни.

У заяві захисник ОСОБА_15 порушує питання про скасування вироку Бабушкінського районного суду м. Дніпропетровська від 18 лютого 2014 року, ухвал Апеляційного суду Дніпропетровської області від 25 вересня 2014 року, Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 12 березня 2015 року та закриття кримінального провадження у зв'язку з відсутністю в діях ОСОБА_16 складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172 КК, з підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень. Захисник вважає, що дії засудженого не становлять складу кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172 КК, оскільки той факт, що ОСОБА_16 не уклав зі ОСОБА_17 трудовий договір та не зробив відповідний запис до трудової книжки останнього, який працював на його підприємстві охоронцем, і не сплачував за нього обов'язкові платежі, на думку захисника, не можна визнати грубим порушенням законодавства про працю.

На обґрунтування такого твердження заявник посилається на отриману з Єдиного державного реєстру судових рішень і долучену ним до заяви копію ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2011 року, зі змісту якої вбачається, що вироком місцевого суду ОСОБА_1 засуджено за частиною 1 статті 172 КК за те, що вона, торгуючи в магазині продуктами харчування, залучала до роботи найманого працівника ОСОБА_2 без укладання трудового договору, чим грубо порушила законодавство про працю, оскільки не дотрималась вимог частини 2 статті 2, статті 21, пункту 6 частини 1 статті 24 Кодексу законів про працю України.

Однак колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ дійшла висновку, що такі дії (бездіяльність) не є істотним порушенням права на працю ОСОБА_2, а тому порушення законодавства про працю ОСОБА_1 не є грубим, через що в її діях немає складу злочину, передбаченого статтею 172 КК.

Таким чином, на думку захисника, наявне неоднакове застосування судом касаційної інстанції однієї і тієї самої норми права, передбаченої законом України про кримінальну відповідальність, у подібних правовідносинах, що зумовило ухвалення різних за змістом судових рішень.

На підставі наведеного захисник ОСОБА_15 просить судові рішення щодо засудженого ОСОБА_16 скасувати, а кримінальне провадження за обвинуваченням останнього у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого частиною 1 статті 172 КК, закрити на підставі пункту 2 частини 1 статті 284 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК) у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України (далі - Суд), заслухавши суддю-доповідача, пояснення прокурора, який виступив проти задоволення заяви, перевіривши матеріали кримінального провадження і матеріали, додані до заяви, вивчивши висновок членів Науково-консультативної ради при Верховному Суді України, обговоривши доводи заяви, вважає, що заява задоволенню не підлягає з огляду на таке.

1. Рішення касаційного суду щодо ОСОБА_16 переглядається з підстави, передбаченої пунктом 1 частини 1 статті 445 КПК та за правилами глави 33 цього Кодексу. Перегляд оспореного рішення відбувається, виходячи виключно з тих фактичних обставин та за сукупністю доказів, установлених і досліджених судами першої та апеляційної інстанцій (судами факту).

2. Предметом перегляду є неоднакове застосування норми статті 172 КК про кримінальну відповідальність за інше грубе порушення законодавства про працю.

3. Поняття «інше грубе порушення законодавства про працю», яке використане законодавцем у частині 1 статті 172 КК, має оціночний характер, а тому для з'ясування характеру порушення слід звертатися до відповідних норм Кодексу законів про працю України. У кожному конкретному випадку воно повинно встановлюватися, виходячи з об'єктивних та суб'єктивних ознак вчиненого діяння.

Визнання порушення законодавства про працю грубим залежить від оцінки таких критеріїв, кожний з яких має самостійне значення: 1) характеру порушуваних трудових прав людини; 2) категорії працівника, права якого порушуються; 3) об'єктивних ознак здійснюваного порушення (тривалість, систематичність, тяжкість можливих наслідків, кількість потерпілих тощо); 4) суб'єктивних ознак здійснюваного порушення (злісність мотивів, особисті неприязні стосунки тощо).

Отже, вирішуючи питання про те, чи є порушення законодавства про працю грубим, суд у кожному окремому випадку має виходити з характеру порушених трудових прав людини, обставин, за яких вчинено це порушення, яку ним завдано (могло бути завдано) шкоду.

4. Із обсягу та характеру фактичних обставин справи, у якій заперечується правильність рішення суду касаційної інстанції, вбачається, що ОСОБА_16, обіймаючи посаду директора ПП «КРОСС», прийнявши на посаду охоронця ОСОБА_17, протягом тривалого часу (з вересня 2010 року по вересень 2012 року), діючи всупереч вимогам статей 2, 48 Кодексу законів про працю України, статей 8, 24, 27 Закону № 1058-ІV, офіційно трудові правовідносини з останнім не оформив, зокрема не уклав з ним трудовий договір та не зробив відповідний запис до його трудової книжки, не проводив щодо цієї особи сплату страхових внесків та не звітував до податкової інспекції.

Зазначені обставини вказують, що своїми діями, які тривали протягом двох років, ОСОБА_16 порушив вимоги законодавства, що формують зміст права на працю і його гарантії, а саме: охоронюване положеннями Кодексу законів про працю України та Закону № 1058-ІV право ОСОБА_17 на офіційне оформлення трудових відносин та пов'язаний з цими відносинами соціальний захист.

Вчинене ОСОБА_16 порушення законодавства про працю є грубим з огляду на характер порушених прав ОСОБА_17, зокрема конституційно гарантованого права на працю. При цьому відсутність офіційного оформлення трудових відносин зумовила несприятливий юридичний стан потерпілого у вигляді відсутності запису у трудовій книжці про трудовий стаж за фактично відпрацьований час протягом двох років, що слід розцінити як негативні юридичні наслідки для ОСОБА_17 у сфері трудових відносин, соціального та пенсійного забезпечення.

Крім того, грубість порушення законодавства про працю у діяннях ОСОБА_16 полягає й у його тривалості та припиненні лише у зв'язку зі зверненням потерпілого до правоохоронних органів.

Отже, визнання судами вчиненого ОСОБА_16 порушення законодавства про працю як грубого відповідає змісту закону.

У судовому рішенні, наданому для порівняння, встановлено, що ОСОБА_1, будучи приватним підприємцем, торгуючи уроздріб продуктами харчування в магазині, з 1 травня по 30 липня 2010 року залучала до роботи найманого працівника ОСОБА_2 без укладання трудового договору. У жовтні 2010 року з ОСОБА_2 був офіційно укладений трудовий договір у письмовій формі. Врахувавши, що ОСОБА_2, перебуваючи на іспитовому строку, нетривалий час (три місяці) працювала без офіційного оформлення трудового договору у письмовій формі, суд касаційної інстанції дійшов висновку про те, що допущене ОСОБА_1 порушення законодавства про працю не є грубим, у зв'язку з чим визнав, що в її діях відсутній склад злочину, передбаченого частиною 1 статті 172 КК.

Правова оцінка фактичної та юридичної кваліфікації діянь, інкримінованих ОСОБА_16, у зіставленні з правовою оцінкою суспільно небезпечного діяння в ухвалі Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 13 вересня 2011 року дають підстави зробити висновок, що суд касаційної інстанції норму закону про кримінальну відповідальність щодо дій ОСОБА_16 застосував правильно.

Підсумовуючи наведене, Суд дійшов висновку, що заява захисника ОСОБА_15 не підлягає задоволенню.

Керуючись статтями 453, 454, 456 Кримінального процесуального кодексу України, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

п о с т а н о в и л а:

відмовити у задоволенні заяви захисника ОСОБА_15.

Постанова є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченій пунктом 4 частини 1 статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Висновок: визнання порушення законодавства про працю грубим залежить від оцінки таких критеріїв, кожний з яких має самостійне значення: 1) характеру порушуваних трудових прав людини; 2) категорії працівника, права якого порушуються; 3) об'єктивних ознак здійснюваного порушення (тривалість, систематичність, тяжкість можливих наслідків, кількість потерпілих тощо); 4) суб'єктивних ознак здійснюваного порушення (злісність мотивів, особисті неприязні стосунки тощо).

Вирішуючи питання про те, чи є порушення законодавства про працю грубим, суд у кожному окремому випадку має виходити з характеру порушених трудових прав людини, обставин, за яких вчинено це порушення, яку ним завдано (могло бути завдано) шкоду.

Головуючий: ОСОБА_18

Судді:
ОСОБА_19 ОСОБА_24

ОСОБА_20 ОСОБА_25

ОСОБА_21ОСОБА_26

ОСОБА_22ОСОБА_27
ОСОБА_23ОСОБА_28