Ухвала

іменем україни

28 жовтня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6.,

суддів: ОСОБА_7, ОСОБА_8,

за участю:

секретаря судового засідання ОСОБА_9

прокурора ОСОБА_10

захисника ОСОБА_1,

переглянула в судовому засіданні вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року за касаційною скаргою засудженого ОСОБА_2

Вироком Центрально-Міського районного суду м. Кривого Рогу від 21 січня 2015 року

ОСОБА_2,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця м. Кривого Рогу, громадянина України, який мешкає за адресою: АДРЕСА_1,

засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 187 КК із застосуванням ст. 69 КК - на строк 5 років 9 місяців із конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності; за ч. 3 ст. 187 КК із застосуванням ст. 69 КК - на строк 6 років із конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності.

За сукупністю злочинів відповідно до ст. 70 КК шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років із конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності.

Цим вироком також засуджено ОСОБА_3, судові рішення щодо якого не оскаржуються.

Стягнуто солідарно з ОСОБА_2 і ОСОБА_3 на користь ОСОБА_4 матеріальну шкоду в розмірі 4766 грн.

Апеляційний суд Дніпропетровської області скасував зазначений вирок в частині призначення покарання і постановив новий від 24 березня 2015 року, яким ОСОБА_2 призначив покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 187 КК - на строк 7 років із конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності; за ч. 3 ст. 187 КК - на строк 7 років 3 місяці із конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності; на підставі ч. 1 ст. 70 КК шляхом часткового складання призначених покарань визначив остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років 6 місяців із конфіскацією усього майна, що належить йому на праві власності.

Як встановив суд, ОСОБА_2 07 квітня 2014 року приблизно о 03.00 год. за попередньою змовою з ОСОБА_3 здійснили дзвінок до служби «Віват таксі» та викликали автомобіль за адресою: вул. Черняховського, 247, м. Кривий Ріг, домовившись при цьому скоїти напад на водія. На цей виклик прибув ОСОБА_5 автомобілем ВАЗ 2110, державний номерний знак НОМЕР_1. ОСОБА_2 спільно з ОСОБА_3 сіли у салон автомобіля, де, погрожуючи застосувати пістолет, здійснили напад на ОСОБА_5 та заволоділи його майном загальною вартістю 5460 грн.

Крім того, 13 квітня 2014 року приблизно о 21.14 год. ОСОБА_2 і ОСОБА_3, діючи за попередньою змовою, проникли до приміщення магазину «ІНФОРМАЦІЯ_2», розташованому на АДРЕСА_2, де шляхом розбійного нападу, поєднаного із погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров'я працівників магазину, заволоділи майном фізичної особи - підприємця ОСОБА_4 на загальну суму 9766 грн.

У касаційній скарзі засуджений ОСОБА_2 порушує питання про зміну вироку апеляційного суду у зв'язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину та його особі через суворість. В обґрунтування своїх вимог засуджений зазначає, що апеляційний суд не врахував наявних у матеріалах кримінального провадження та врахованих судом першої інстанції даних про його особу й обставин, що пом'якшують покарання, у зв'язку з чим безпідставно зробив висновок про неможливість застосування до призначеного йому покарання положень ст. 69 КК.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника про підтримання доводів касаційної скарги, думку прокурора про безпідставність касаційних вимог засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла висновку, що касаційна скарга засудженого не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_2 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 187, ч. 3 ст. 187 КК, засудженим у касаційній скарзі не оскаржуються.

Стосовно доводів касаційної скарги про невідповідність призначеного ОСОБА_2 покарання тяжкості злочину та його особі через суворість, колегія суддів вважає їх безпідставними.

Відповідно до ст. 413 КПК неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, що тягне за собою скасування або зміну судового рішення, є застосування закону, який не підлягає застосуванню.

Згідно зі ст. 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції і ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, апеляційний суд переглянув вирок місцевого суду за апеляційною скаргою прокурора та дійшов обґрунтованого висновку про неправильне застосування цим судом кримінального закону, що призвело до призначення ОСОБА_2 покарання, яке за своїм розміром є несправедливим внаслідок м'якості.

Приймаючи рішення про скасування вироку суду першої інстанції в частині застосування ст. 69 КК, апеляційний суд правильно зазначив, що місцевий суд не навів у вироку мотивування прийнятого рішення про призначення покарання нижче від найнижчої межі, встановленого у санкціях частин 2, 3 ст. 187 КК, і безпідставно визнав обставинами, які пом'якшують покарання, визнання вини, щире каяття та повне відшкодування шкоди потерпілим, які не підтверджені матеріалами провадження.

Обґрунтовуючи рішення щодо виду і міри покарання ОСОБА_2, апеляційний суд, дотримуючись положень статей 50, 65 КК, правильно врахував ступінь тяжкості злочинів та конкретні обставини їх вчинення, роль обвинуваченого, дані про його особу (студент, не працює, позитивно характеризується, частково відшкодував заподіяну потерпілим шкоду, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався) і призначив покарання за конкретні злочини ближче до мінімального розміру санкцій, передбачених частинами 2, 3 ст. 187 КК, а за їх сукупністю шляхом застосування принципу часткового складання призначених покарань.

Апеляційний суд при розгляді поданої прокурором апеляційної скарги дотримався положень статей 404, 405, 407, 414 КПК. Постановлений в апеляційному порядку вирок щодо ОСОБА_2 відповідає вимогам статей 374, 420 КПК.

Твердження, у касаційній скарзі, про знаходження на утриманні ОСОБА_2 матері, яка є інвалідом 3 групи, нічим не підтверджено.

За таких обставин слід визнати, що призначене покарання є справедливим, необхідним та достатнім для виправлення засудженого й попередження нових злочинів. Підстав вважати призначене ОСОБА_2 покарання явно несправедливим через його суворість, про що у касаційній скарзі зазначає засуджений, не вбачається.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які відповідно до ст. 412 КПК були би підставами для зміни чи скасування судового рішення, не встановлено, а тому у задоволенні касаційної скарги засудженого ОСОБА_2 слід відмовити.

Керуючись статтями 433-436 КПК, колегія суддів

у х в а л и л а:

Касаційну скаргу засудженого ОСОБА_2 залишити без задоволення, а вирок Апеляційного суду Дніпропетровської області від 24 березня 2015 року щодо нього - без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

____________________ ______________________ __________________

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8