Дата документу Справа № 331/1599/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1668/15 Головуючий в 1-й інстанції: ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 331/1599/15-к
Категорія: ст.ст. 185 ч.2, 186 ч.2 КК України Доповідач в 2-й інстанції: ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 жовтня 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участю прокурора ОСОБА_6 , обвинуваченого ОСОБА_7 , захисника ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали об`єднаних кримінальних проваджень, внесених до Єдиного реєстру за №№ 0000662, 0000663, 0004465, 0005374, 0000476, щодо

ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Первомайська Первомайського району Харківської області, громадянина України, українця, який має середню освіту, не одруженого, офіційно не працевлаштованого, який ніде не зареєстрований та мешкає за адресою: АДРЕСА_1 ,

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, ч. 2 ст. 186 КК України,

за апеляційною скаргою захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 на вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2015 року,

в с т а н о в и л а:
в апеляційній скарзі захисник ОСОБА_8 просить оскаржуваний вирок суду щодо ОСОБА_7 скасувати та постановити новий вирок, яким:

у мотивувальній частині навести відомості про обставини вчинення кримінального правопорушення відносно ОСОБА_10 відповідно з фактичними обставинами і дослідженими доказами та враховуючи наведене, кваліфікувати дії ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України;

навести у вироку додаткові відомості про обставини, які пом`якшують покарання, а саме, відшкодування шкоди;

з урахуванням відомостей, які суттєво знижують ступінь суспільної небезпеки ОСОБА_7 , наявності двох обставин, що пом`якшують покарання, застосувати ст. 69-1 КК України та призначити таке покарання, щоб максимальне покарання не перевищувало 2/3 від максимальної санкції статті, а також розглянути питання про можливість звільнення ОСОБА_7 від відбування покарання з іспитовим строком на підставі ст. 75 КК України.

В обґрунтування скарги апелянт послалася на наступні обставини:

- фактичні обставини кримінального правопорушення полягають у тому, що предметом посягання був гаманець та мобільний телефон потерпілої, проте, викладення змісту обвинувального вироку не засновано на них, а фабула обвинувачення, визнана судом доведеною, взагалі не відображає цієї обставини;

- допитаний у судовому засіданні ОСОБА_7 підтвердив обставини замаху на вчинення таємного викрадення майна та пояснив, що, коли його дії були помічені потерпілою, він викинув її майно та втік, що також підтвердили допитані у суді потерпіла ОСОБА_10 , а також свідок ОСОБА_11 ;

- сукупність досліджених у судовому засіданні доказів свідчить про те, що ОСОБА_7 вчинив злочин, проте його дії при викраденні були вчинені відносно потерпілої непомітно та майном він заволодів таємно, а після викриття факту протиправних дій, він викинув майно та втік;

- стороною обвинувачення суду не надані докази, які можуть підтвердити факт вчинення ОСОБА_7 злочину за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки: місце події не оглядалось; факт відсутності на місці пригоди мобільного телефону потерпілої не засвідчено; після явки потерпілої до райвідділу її сумку на факт відсутності мобільного телефону також не оглянуто; за умови визнання ОСОБА_7 факту викрадення майна, місце збуту ним мобільного телефону не встановлено та таке майно не вилучено; свідок - особа, яка б могла купити цей телефон, не допитана та суду не представлена; факт повернення усіх викрадених телефонів по всім епізодам протиправних дій, свідчить, що був відсутній саме той, що належить ОСОБА_10 та не міг бути у ОСОБА_7 .

З урахуванням цих обставин апелянт вважає, що вони є об`єктивними для скасування вироку та постановлення нового, де відносно ОСОБА_7 будуть зазначені достовірні та правдиві відомості опису обставин події в частині викрадення двох предметів: телефону та гаманця, а також його дій при вчиненні кримінального правопорушення - залишення на місці події майна, тому дії ОСОБА_7 підлягають кваліфікації за ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України за ознаками закінченого замаху на таємне викрадення чужого майна, вчинене повторно.

Крім того, захисник звертає увагу на те, що під час судового розгляду було встановлено відсутність обставин, які обтяжують покарання, про що достовірно наголошено в обвинувальному акті, а під час досудового розслідування були встановлені обставини, що пом`якшують покарання обвинуваченого, зокрема: повне визнання вини та щиросердне каяття, а також відшкодування шкоди шляхом передання потерпілій іншого мобільного телефону замість викраденого, що вона підтвердила в судовому засіданні, проте остання обставина не зазначена судом у вироку, тому апелянт вважає, що суд при призначенні ОСОБА_7 покарання повинен був застосувати положення ст. 69-1 КК України, чого він не зробив.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_7 визнано винним та засуджено:

- за ч. 2 ст. 185 КК України до 3 років позбавлення волі;

- за ч. 2 ст. 186 КК України до 4 років 6 місяців позбавлення волі.

На підставі ч. 1 ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, шляхом поглинання менш суворого покарання більш суворим, призначено покарання у вигляді 4 років 6 місяців позбавлення волі.

Запобіжний захід щодо ОСОБА_7 у вигляді тримання під вартою до набрання вироком законної сили - залишений без змін.

Строк відбування покарання ОСОБА_7 постановлено обчислювати з моменту його фактичного затримання, а саме з 25 лютого 2015 року.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_10 задоволений повністю та постановлено стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_10 матеріальну шкоду в сумі 1 740 гривень.

Вирішена доля речових доказів на підставі ст. 100 КПК України.

Згідно з вироком, 03.12.2014 року, приблизно о 07 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись на першому поверсі біля прийомного відділення «5-МКЛ» в м. Запоріжжі, помітив у незнайомої дівчини відкриту сумку сірого кольору, після чого, переконавшись, що його злочинних дій ніхто не бачить, засунув праву руку до сумки і витягнув з неї мобільний телефон марки «НТС - Desire 601» і поклавши його собі до кишені, вийшов з приміщення «5-МКЛ» в м. Запоріжжі та зник у невідомому напрямку, чим спричинив ОСОБА_12 матеріальну шкоду на суму 3 199 гривень 00 копійок.

08.12.2014 року, приблизно о 19 годині 00 хвилин, ОСОБА_13 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, діючи з корисливих мотивів та з метою в подальшому розпорядитися їм на свою користь, знаходячись в салоні трамваю маршруту № 10 в м. Запоріжжі, в момент руху трамваю між зупинками громадського транспорту «Карпенка-Карого» та «Іванова» в м. Запоріжжі, таємно викрав із заднього карману штанів у ОСОБА_14 мобільний телефон марки «iPhone 4», імей: НОМЕР_1 вартість якого, згідно з висновком експерта НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області № 739 від 09.04.2015 року, складає 3 088 гривень 33 копійки, який належить останньому, чим завдав матеріальний збиток на вказану суму.

25.01.2015 року, приблизно о 17 годині 00 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись біля зупинки громадського транспорту ТЦ «Україна» по пр. Леніна в м. Запоріжжі, помітив у незнайомої дівчини відкриту кишеню в її пальто, після чого, переконавшись, що його злочинних дій ніхто не бачить, засунув свою руку до правої кишені пальта дівчини і витягнув з неї мобільний телефон марки «Iphone 5», поклавши його собі до кишені, після чого зник у невідомому напрямку, чим спричинив ОСОБА_15 матеріальну шкоду на суму 5 765 гривень 55 копійок.

29.01.2015 року о 15 годині 40 хвилин, ОСОБА_7 , знаходячись в тролейбусі № 3, біля зупинки громадського транспорту «вул. 12 Квітня» у м. Запоріжжі, побачивши раніше невідому жінку, у якої в руці знаходилась жіноча сумка, усвідомлюючи суспільно небезпечний характер свого діяння, передбачаючи настання суспільно небезпечних наслідків, діючи повторно, маючи прямий умисел на незаконне заволодіння чужим майном, з корисливих мотивів, скориставшись вільним доступом та тим, що його дій ніхто не бачить, розстебнув сумку та витягнув із вказаної сумки гаманець чорного кольору, в якому знаходились грошові кошти у розмірі 171 гривня 25 копійок, що належать ОСОБА_16

15.02.2015 року, приблизно в обідній час, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись в салоні маршрутного таксі, на зупинці ЗГТ «Гагаріна» помітив у незнайомого чоловіка відкриту кишеню у куртці, після чого, переконавшись, що його злочинних дій ніхто не бачить, засунув свою руку до правої кишені куртки чоловіка і витягнув з неї мобільний телефон марки «Donod D71», поклавши його собі до кишені. Потім на зупинці громадського транспорту «ТЦ «Україна» по пр. Леніна в м. Запоріжжі вийшов з вищевказаного маршрутного таксі та зник у невідомому напрямку, чим спричинив ОСОБА_17 матеріальну шкоду на суму 249 гривень 43 копійок.

19.02.2015 року, приблизно о 13 годині 50 хвилин, ОСОБА_7 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, повторно, із корисливих мотивів, з метою особистого збагачення, знаходячись в салоні маршрутного таксі, зайшовши у салон вищевказаного таксі, помітив у незнайомого чоловіка відкриту кишеню у куртці, після чого, переконавшись, що його злочинних дій ніхто не бачить, засунув свою руку до правої кишені куртки чоловіка і витягнув з неї мобільний телефон марки «Samsung 2530», поклавши його собі до кишені. Потім на зупинці громадського транспорту «вул. Миру» в м. Запоріжжі вийшов з вищевказаного маршрутного таксі та зник у невідомому напрямку, чим спричинив ОСОБА_18 матеріальну шкоду на суму 387 гривень 70 копійок.

21.02.2015 року, приблизно о 14 годині 30 хвилин, ОСОБА_13 , діючи умисно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись в вагоні трамваю № 3 на зупинці міського транспорту «вул. Грязнова» в Жовтневому районі м. Запоріжжя, викрав мобільний телефон «Samsung GT - S 6802» вартістю 1 740 гривень з сумки потерпілої ОСОБА_10 , проте, будучи поміченим останньою та усвідомлюючи відкритий характер власних дій, продовжив свої злочинні дії та зник з місця вчинення кримінального правопорушення з викраденим майном, чим завдав потерпілій ОСОБА_10 матеріальних збитків на вказану суму.

21.02.2015 року, приблизно о 16 годині 00 хвилин, ОСОБА_13 , діючи умисно, маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи повторно, з корисливих мотивів, знаходячись в маршрутному таксі № 74 на зупинці міського транспорту «Лахті» в м. Запоріжжі, будучи впевненим в тому, що його дії залишаються непоміченими, викрав мобільний телефон «Samsung GT - 1852» вартістю 2 000 гривень з правої зовнішньої кишені куртки потерпілої ОСОБА_19 , чим заподіяв потерпілій матеріальний збиток на вказану суму.

23.02.2015 року, приблизно о 07 годині 12 хвилин, ОСОБА_13 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, повторно, діючи з корисливих мотивів та з метою в подальшому розпорядитися їм на свою користь, знаходячись на зупинці громадського транспорту «Заводська» в м. Запоріжжі, зайшов до салону маршрутного таксі № 9 та в момент руху між зупинками громадського транспорту «Чарівна» та «Іванова» в м. Запоріжжі, таємно викрав із жіночої сумки у ОСОБА_20 мобільний телефон марки «Sony Xperia J», імей: НОМЕР_2 , вартість якого згідно з висновком експерта НДЕКЦ при ГУМВС України в Запорізькій області № 731 від 21.04.2015 року складає 1 700 гривень, який належить останній, чим завдав матеріальний збиток на вказану суму. Після чого, продовжуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_13 вийшов із салону маршрутного таксі №9 на зупинці громадського транспорту «Іванова» в м. Запоріжжі та попрямував на ринок «Анголенко», де продав викрадений телефон ОСОБА_21 .

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарги, в судових дебатах: обвинуваченого, у тому числі й в останньому слові, захисника, які підтримали скаргу захисника, прокурора, який просив вирок залишити без змін, колегія суддів доходить наступного висновку.
Винуватість обвинуваченого ОСОБА_22 у вчиненні кримінальних правопорушень, при обставинах вказаних у вироку суду першої інстанції, підтверджується показаннями самого обвинуваченого в судовому засіданні, де він повністю визнавав себе винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, а тому, враховуючи позицію обвинуваченого та відсутність заперечень з боку інших учасників судового провадження, місцевий суд на підставі ч. 3 ст. 349 КПК України визнав недоцільним дослідження доказів щодо фактичних обставин провадження, які ніким не заперечувалися, у тому числі і обвинуваченим ОСОБА_23 .

Судом першої інстанції дії обвинуваченого ОСОБА_22 правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 185 КК України.
Доводи захисника про недоведеність вини обвинуваченого ОСОБА_22 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, є необґрунтованими, з огляду на наступне.

Висновки районного суду про наявність вини обвинуваченого ОСОБА_22 у вчиненні ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України за вказаними у вироку обставинами, підтверджена дослідженими у судовому засіданні доказами, зокрема:

- показаннями в судовому засіданні потерпілої ОСОБА_10 про те, що 21 лютого 2015 року після обіду вона з маленьким сином їхала на трамваї, сіли вони на зупинці «Малий ринок», під час руху помітила, що хтось доторкнувся до її сумки, її руку прикривав пакет, побачила, що сумка відкрита, відразу виявила, що зник гаманець, поруч стояв з цим пакетом обвинувачений ОСОБА_13 , вона звернулася до нього з проханням, щоб повернув гаманець, він відповів, що ніякого гаманця не бачив, в цей момент трамвай під`їхав на зупинку «Грязнова», двері відчинилися, ОСОБА_7 почав тікати, вона побігла за ним, обвинувачений кинув на землю гаманець і продовжив тікати, вона підняла гаманець і повернулися до трамваю, оскільки в неї там залишалася дитина, крім того, додала, що вона чітко бачила руку обвинуваченого, яка знаходилася у неї в сумці;

- показаннями в судовому засіданні свідка ОСОБА_11 про те, що наприкінці лютого 2015 року знаходився на зупинці громадського транспорту «Грязнова», під`їхав трамвай, двері відчинилися, з нього вибіг обвинувачений ОСОБА_13 , за ним вибігла потерпіла ОСОБА_10 із криками «поверни мої речі», ОСОБА_13 не зупинився, але викинув її гаманець і продовжив бігти, потерпіла підняла гаманець і повернулася до трамваю, оскільки у неї там залишилася дитина, як виявилося, обвинувачений прихопив мобільний телефон потерпілої.

Колегія суддів вважає, що показання потерпілої ОСОБА_10 , свідка ОСОБА_11 є достовірними та співпадають між собою, як в деталях, так і в цілому, щодо обставин вчинення обвинуваченим ОСОБА_23 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України. У цих осіб немає підстав для обмовлення останнього, а тому ці докази обґрунтовано були покладені районним судом в основу обвинувального вироку.

У зв`язку з цим доводи захисника про те, що сукупність досліджених у судовому засіданні доказів свідчить про те, що ОСОБА_7 вчинив злочин, так як його дії при викраденні були вчинені відносно потерпілої непомітно та майном він заволодів таємно, а після викриття факту протиправних дій, він викинув майно (гаманець та мобільний телефон) та втік, а ці показання ОСОБА_7 підтвердили допитані у суді потерпіла ОСОБА_10 , а також свідок ОСОБА_11 , є голослівними, оскільки, по-перше, потерпіла ОСОБА_10 показала у судовому засіданні, що вона бачила як ОСОБА_13 одною рукою доставав її гаманець та мобільний телефон, а по-друге, як потерпіла ОСОБА_10 , так і свідок ОСОБА_11 в судовому засіданні заявили, що обвинувачений ОСОБА_7 викинув тільки гаманець.

Крім того, колегія суддів вважає також необґрунтованими доводи захисника і про те, що стороною обвинувачення суду не надані докази, які можуть підтвердити факт вчинення ОСОБА_7 злочину за ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки: місце події не оглядалось; факт відсутності на місці пригоди мобільного телефону потерпілої не засвідчено; після явки потерпілої до райвідділу її сумку на факт відсутності мобільного телефону також не оглянуто; за умови визнання ОСОБА_7 факту викрадення майна, місце збуту ним мобільного телефону не встановлено та таке майно не вилучено; свідок - особа, яка б могла купити цей телефон, не допитана та суду не представлена; факт повернення усіх викрадених телефонів по всім епізодам протиправних дій, свідчить, що був відсутній саме той, що належить ОСОБА_10 та не міг бути у ОСОБА_7 , з огляду на наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 85 КПК України, належними є докази, які прямо чи непрямо підтверджують існування чи відсутність обставин, що підлягають доказуванню у кримінальному провадженні, та інших обставин, які мають значення для кримінального провадження, а також достовірність чи недостовірність, можливість чи неможливість використання інших доказів.

Згідно з ч. 1 ст. 94 КПК України, слідчий, прокурор, слідчий суддя, суд за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінюють кожний доказ з точки зору належності, допустимості, достовірності, а сукупність зібраних доказів - з точки зору достатності та взаємозв`язку для прийняття відповідного процесуального рішення.

Враховуючи вищевказані вимоги закону, а також те, що з матеріалів кримінального провадження вбачається, що потерпіла ОСОБА_10 та свідок ОСОБА_11 у судовому засіданні дали показання щодо відомих їм обставин у кримінальному провадженні, колегія суддів вважає ці показання несуперечливими та конкретними, тобто належними, які прямо підтверджують існування обставин, що підлягали доказуванню у кримінальному провадженні (ст. 91 КПК України), та які свідчать про те, що обвинувачений ОСОБА_7 мобільний телефон не викинув, а втік з місту злочину з ним. При цьому, колегія суддів вважає, що зібрані та перевірені у кримінальному провадженні докази є достатніми для вирішення питання щодо наявності обставин, які свідчать про вчинення ОСОБА_7 злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, а тому посилання захисника, що сторона обвинувачення під час збирання доказів не провела ряд слідчих (розшукових) дій суперечить вимогам ст. ст. 26, 93 КПК України.

Таким чином, доводи захисника про перекваліфікацію дій обвинуваченого ОСОБА_22 відносно потерпілої ОСОБА_10 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 3 ст. 15, ч. 2 ст. 185 КК України, є необґрунтованими, оскільки відповідно до роз`яснень п. 4 постанови Пленуму Верховного Суду України № 10 від 06.11. 2009 року «Про судову практику у справах про злочини проти власності» , дії, розпочаті як крадіжка, але виявлені потерпілим чи іншими особами і, незважаючи на це, продовжені винною особою з метою заволодіння майном, належить кваліфікувати як грабіж.

Не заслуговують на увагу і доводи захисника про те, що при постановленні нового вироку апеляційним судом відносно ОСОБА_7 необхідно зазначити достовірні та правдиві відомості опису обставин події в частині викрадення двох предметів: телефону та гаманця, оскільки вони суперечать, по-перше, вимогам ч. 1 ст. 337 КПК України, так як органами досудового розслідування ОСОБА_9 було пред`явлено обвинувачення тільки у вчиненні злочину відносно мобільного телефону «Samsung GT - S 6802» (т. 2 а.п. 4), а по-друге, згідно з вимогами ст. ст. 420-421 КПК України, тільки прокурор, потерпілий чи його представник мають права ставити питання про скасування обвинувального вироку районного суду та постановлення апеляційним судом свого вироку.

Доводи захисника про застосування до обвинуваченого ОСОБА_22 ст. 75 КК України, також є необґрунтованими, з огляду на наступне.

За змістом ст. 75 КК України звільнення особи від відбування призначеного покарання з випробуванням можливе лише у тому випадку, якщо суд при призначенні покарання у виді позбавлення волі не більше п`яти років дійде висновку про можливість виправлення засудженого без реального відбування призначеного покарання.

При розгляді кримінального провадження достатніх підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_22 ст. 75 КК України районним судом не встановлено і в апеляційній скарзі захисником не наведено.

Так, призначаючи обвинуваченому ОСОБА_24 покарання, районний суд врахував ступінь тяжкості вчинених ним злочинів, а також що останній свою вину у вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст. 185 КК України, визнав повністю, щиро розкаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю цих злочинів, має постійне місце проживання, скарги по цьому місцю проживання, відсутні, а тому призначив йому близьке до мінімального покарання, передбачене санкціями ч. 2 ст. 185 та ч. 2 ст. 186 КК України.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів не вбачає правових підстав для застосування відносно обвинуваченого ОСОБА_22 ст. 75 КК України, зокрема у зв`язку з тим, що він відшкодував шкоду потерпілим, оскільки останній протягом короткого проміжку часу вчинив 9 (дев`ять) епізодів корисливих злочинів, у тому числі і тяжкий злочин, раніше неодноразово притягувався до кримінальної відповідальності, у тому числі і за вчинення корисливих злочинів, що свідчить про стійкий та систематичний характер його протиправної поведінки та підвищену суспільну небезпечність, а тому призначене районним судом покарання у виді позбавленні волі, є необхідним та достатнім для виправлення останнього та попередження вчинення ним нових злочинів.

Необґрунтованими є доводи захисника і про те, що районний суд не застосував положення ст. 69-1 КК України до обвинуваченого за вчинення ним злочину, передбаченого ч. 2 ст. 186 КК України, оскільки відсутнє щире каяття у останнього до вчиненого ним злочину відносно потерпілої ОСОБА_10 , крім того, ОСОБА_23 не відшкодовані завдані збитки потерпілій ОСОБА_10 , про що свідчить задоволення районним судом її цивільного позову до обвинуваченого у повному обсязі.

З огляду на вищевикладене, апеляційна скарга захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягає, істотних порушень кримінального, кримінального процесуального законів, які би були безумовною підставою для скасування чи зміни вироку, у кримінальному провадженні, не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційну скаргу захисника ОСОБА_8 в інтересах обвинуваченого ОСОБА_7 , залишити без задоволення, а вирок Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 16 липня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_7 без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення, а обвинуваченим, який тримається під вартою, - в той самий строк з дня отримання копії ухвали.

Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4