Дата документу Справа № 330/1119/15-к
АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/778/1824/15 Головуючий в 1-й інстанції ОСОБА_1
Єдиний унікальний № 330/1119/15-к
Категорія ч. 1 ст. 122 КК України Доповідач в 2-й інстанції ОСОБА_2
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 листопада 2015 року м. Запоріжжя

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Запорізької області у складі суддів:

головуючого ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5 ,

за участі: прокурора ОСОБА_6 , захисника ОСОБА_7 , обвинуваченого ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в апеляційному порядку, матеріали кримінального провадження, внесеного до Єдиного реєстру за № 0000482, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця смт Якимівки Запорізької області, громадянина України, який зареєстрований та фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 122 КК України,

за апеляційними скаргами заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 та потерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_10 на вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 ,
в с т а н о в и л а:
В апеляційній скарзі заступник прокурора Запорізької області ОСОБА_9 , не оспорюючи доведеність вини ОСОБА_8 та кваліфікацію його дій, просить вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 13.08.2015 року щодо ОСОБА_8 скасувати у зв`язку з істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону, неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого внаслідок м`якості; ухвалити новий вирок, яким ОСОБА_8 призначити покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у вигляді 1 року обмеження волі. Також просить цивільний позов потерпілого ОСОБА_10 задовольнити повністю та стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 9 200 грн. моральної шкоди.

В обґрунтування скарги апелянт зазначив, що суд, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_8 покарання, правильно не визнав жодної обставини такою, що пом`якшує покарання, оскільки перераховані судом дані, що характеризують особу обвинуваченого, не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, проте, за відсутності обставин, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , суд застосував ст. 69 КК України, що є неправильним.

Також прокурор вважає, що при призначенні ОСОБА_8 покарання у виді штрафу, суд не врахував майновий стан обвинуваченого, характер і ступінь суспільної небезпеки вчиненого злочину, який є злочином середньої тяжкості, дані про особу обвинуваченого, який ніде не працює, спричинену шкоду потерпілому у повному обсязі не відшкодував, тому, на думку апелянта, ОСОБА_8 має бути призначено покарання у межах санкції ч. 1 ст. 122 КК України.

Крім того, на думку прокурора, районний суд у порушення п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України в мотивувальній частині вироку не зазначив підстави часткового задоволення позову потерпілого щодо відшкодування йому спричиненої обвинуваченим моральної шкоди, не зважаючи на те, що ОСОБА_8 не заперечував проти задоволення цивільного позову у повному обсязі.

В апеляційній скарзі потерпілий (цивільний позивач) ОСОБА_10 просить вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 13.08.2015 року щодо ОСОБА_8 - змінити, призначити обвинуваченому покарання за ч. 1 ст. 122 КК України у межах санкції даної статті, а також стягнути з ОСОБА_8 на його користь завдану йому вчиненням кримінального правопорушення моральну шкоду (збитки) в розмірі 9 200 грн.

Мотивуючи свої вимоги, апелянт послався на наступні обставини:

- суд без будь-яких правових підстав, не зазначивши наявні декілька обставин, що пом`якшують покарання та які істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, не умотивувавши своє рішення, незаконно призначив ОСОБА_8 покарання із застосуванням ст. 69 КК України;

- суд у рішенні зазначив в якості обставин, що пом`якшують покарання, такі як: сприяння розслідуванню злочину, однак дана обставина в судовому засіданні не досліджувалась та невідомо з яких міркувань суд визнав її такою, що пом`якшує покарання; щиросердне каяття у скоєному та часткове добровільне відшкодування шкоди, хоча суд повинен був критично поставитись до даних обставин, оскільки ОСОБА_8 тільки в останньому судовому засіданні частково відшкодував шкоду, не вибачився та все досудове та судове слідство всіляко намагався уникнути будь-якого покарання та відшкодування шкоди, а приймаючи ці обставини, як вважає апелянт, суд повинен був їх умотивувати.

Також ОСОБА_10 зазначив, що судом не вказано у вироку та не дано належної оцінки тім обставинам, що окрім фізичної та матеріальної шкоди, неправомірними суспільно-небезпечними діями обвинуваченого йому також завдано немайнової (моральної) шкоди, яка полягала у фізичному болі та душевних стражданнях, моральних переживаннях, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, та інших негативних явищах, а саме:

- його щоденно переслідують думки та спогади про наслідки психотравмуючої події, страх можливого повторення подій, насторога, тривога, емоційні та тілесні реакції при згадуванні; важкість виконання повсякденних обов`язків, фіксованість уваги на проблемі одужання та реабілітації, переживання фізичних незручностей та психологічного дискомфорту, тимчасова відірваність від активного соціального життя, знижений та нестійкий настрій, порушення сну, неприємні сновидіння, емоційна напруга, нервозність, дратівливість, реакції замикання, бажання уникати контактів, почуття образи, обурення, приниженої гідності; побоювання щодо майбутнього стану здоров`я, а також існує потреба в униканні аналогічних обставин;

- у момент отримання тілесних ушкоджень, він переніс значний фізичний біль, пережив емоційний стрес, який супроводжувався почуттями розгубленості, образи, обурення, приниженої гідності, тривоги, страху за своє здоров`я та життя;

- у подальшому, він був вимушений проходити лікування з оперативним втручанням, витерплювати болісні лікувальні та діагностичні процедури, отримувати неприємне медикаментозне лікування, впродовж всього періоду лікування почувався незручно, дискомфортно, з необхідністю пристосовуватися до негативних умов існування (гігієнічні проблеми, залежність від оточення), потребував зовнішньої допомоги з боку близьких, з приводу чого почувався як джерело клопоту та обмежень для родичів;

- наслідки перенесеної травми призвели до його непрацездатності впродовж певного періоду лікування, появи негативних психосоматичних та психоемоційних змін: порушення сну, швидкої втомлюваності, пасивності, зниженого настрою, пригніченості, нервозності, дратівливості, образливості, чутливості, реакції замикання, фіксованості на негативних переживаннях, емоційної напруги, настороги, невпевненості в собі, відчуття власної трудової неповноцінності, тривоги з приводу майбутнього, потягли за собою нераціональне витрачання життєвого часу (на лікування, проведення правових заходів), обумовили необхідність залучання значних фізичних, душевних та матеріальних ресурсів, та дотепер вимагають компенсаторних можливостей задля їх подолання;

- внаслідок обставин отримання тілесних ушкоджень, він досі відчуває почуття приниженої гідності, образи, досади, обурення поведінкою винуватця, переживає щодо своєї соціальної репутації, дотепер продовжуються проблеми зі здоров`ям у вигляді періодичних болів.

З урахуванням зазначених обставин апелянт вважає, що внаслідок суспільно-небезпечних дій ОСОБА_8 , йому були заподіяні психологічні (моральні) страждання, розмір відшкодування яких, враховуючи характер та обсяг його фізичних, душевних, психічних страждань, характеру його немайнових втрат, становить 9 200 грн., які підлягають відшкодуванню (компенсації) обвинуваченим у повному обсязі.

Оскаржуваним вироком ОСОБА_8 визнано винним та засуджено за ч. 1 ст. 122 КК України, із застосуванням ст. 69 КК України, до покарання у виді штрафу в розмірі 50 неоподаткованих мінімумів доходів громадян, тобто 850 грн.

Цивільний позов, заявлений ОСОБА_10 до ОСОБА_8 , задоволений частково, постановлено стягнути з ОСОБА_8 на користь ОСОБА_10 1 000 грн. в рахунок відшкодування моральної шкоди, в решті позовних вимог - відмовлено.

Згідно з вироком, 14.05.2015 року, приблизно о 21 годині, ОСОБА_8 , знаходячись неподалік від зупинки громадського транспорту біля відділення «Ощадбанк» за адресою: Запорізька область, смт Якимівка, вул. Леніна, 111, під час розмови з ОСОБА_10 , на ґрунті раптово виниклих неприязних відносин, діючи умисно, з метою спричинення тілесних ушкоджень останньому, наніс один удар кулаком правої руки в область обличчя ОСОБА_10 , чим спричинив останньому: лінійний перелом кута нижньої щелепи через альвеолу 8-го зуба без зміщення відламків, травматичний набряк м`яких тканин в області кута нижньої щелепи зліва, які кваліфікуються як середньої тяжкості тілесні ушкодження, тобто умисне ушкодження, яке не є небезпечним для життя і не потягло за собою наслідків, передбачених у статті 121 КК України, але таке, що спричинило тривалий, більше 21 дня, розлад здоров`я.

Потерпілим по справі було заявлено цивільний позов про відшкодування 709,07 грн. матеріальної та 10 000 грн. моральної шкоди.

До розгляду справи по суті обвинувачений добровільно відшкодував матеріальну та частково - на суму 800 грн. - моральну шкоду, за клопотанням цивільного позивача та його представника позов у частині стягнення матеріальної шкоди залишено без розгляду, щодо стягнення моральної шкоди, позивач (потерпілий) та його представник просили стягнути моральну шкоду у розмірі 9 200 грн. (з відрахуванням тієї суми, яка була відшкодована обвинуваченим добровільно).

Заслухавши доповідь судді про сутність судового рішення та аргументи скарг, в судових дебатах: прокурора, який підтримав скарги, подані прокурором та потерпілим, захисника та обвинуваченого, у тому числі й в останньому слові, які заперечували проти скарг прокурора та потерпілого, перевіривши матеріали провадження, колегія суддів доходить наступного висновку.
Доводи прокурора та потерпілого про невідповідність призначеного ОСОБА_8 покарання вимогам кримінального закону через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність та м`якість призначеного покарання є такими, що не заслуговують на увагу.

Відповідно до положень ст. 65 КК України особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Це покарання має відповідати принципам справедливості, співмірності, індивідуалізації. Досліджуючи дані про особу обвинуваченого, суд повинен з`ясувати його вік, стан здоров`я, поведінку до вчиненого злочину як у побуті, так і за місцем роботи чи навчання, його минуле (зокрема, наявність незнятих чи непогашених судимостей, адміністративних стягнень), склад сім`ї (наявність утриманців), його матеріальний стан тощо. У кожному конкретному випадку суди зобов`язані врахувати ступінь тяжкості вчиненого злочину, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують чи обтяжують покарання.

Згідно зі ч. 1 ст. 69 КК України за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого злочину, з урахуванням особи винного, суд може призначити основне покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу, або перейти до іншого, більш м`якого виду основного покарання, не зазначеного в санкції частини статті Особливої частини цього Кодексу за цей злочин.

Суд першої інстанції, врахувавши дані про особу обвинуваченого ОСОБА_8 , згідно з якими останній за місцем проживання характеризується позитивно, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, щиро розкаявся, сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував шкоду потерпілому, дійшов обґрунтованого висновку про можливість пом`якшення останньому покарання із застосуванням ст. 69 ч. 1 КК України.

Доводи потерпілого про те, що така обставина, як сприяння ОСОБА_8 розслідуванню злочину, в судовому засіданні не досліджувалась та невідомо з яких міркувань суд визнав її такою, що пом`якшує покарання, є необґрунтованими, оскільки зі змісту обвинувального акту вбачається, що слідчий під час досудового розслідування дійшов висновку про те, що обставинами, що пом`якшують покарання останньому відповідно до ст. 66 КК України, є щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину /а.п. 2 об/.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необґрунтованими і доводи потерпілого про те, що суд повинен був критично поставитись до обставин, що пом`якшують покарання, зокрема, до щиросердного каяття у скоєному та часткового добровільного відшкодування шкоди, оскільки ОСОБА_8 тільки в останньому судовому засіданні частково відшкодував шкоду, не вибачився та все досудове та судове слідство всіляко намагався уникнути будь-якого покарання, так як, по-перше, тільки 13.08.2015 року районний суд визнав ОСОБА_10 цивільним позивачем /а.п. 54/, і в цей же день обвинувачений відшкодував повністю потерпілому матеріальну шкоду (709 грн. 07 коп.) та частково моральну шкоду (800 грн.) /а.п. 57/, а по-друге, обвинувачений ОСОБА_8 свою вину в пред`явленому йому обвинуваченні визнав повністю /а.п. 64/.

Крім того, апеляційний суд звертає увагу на те, що він позбавлений процесуальних можливостей задовольнити апеляційну скаргу потерпілого в цій частині, оскільки в порушення вимог ст. 420 КПК України, замість скасування апеляційним судом вироку суду першої інстанції та ухвалення свого вироку апеляційною інстанцією, потерпілий просить вирок суду змінити в частині призначення обвинуваченому ОСОБА_8 покарання, тобто, потерпілий фактично просить апеляційний суд застосувати ст. 408 КПК України, яка передбачає зміну вироку тільки в тих випадках, коли при цьому не погіршується становище обвинуваченого.
Доводи прокурора про те, що суд, вирішуючи питання про призначення ОСОБА_8 покарання, не визнав жодної обставини такою, що пом`якшує йому покарання, оскільки перераховані судом дані тільки характеризують особу обвинуваченого і не знижують ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, є необґрунтованими, оскільки, по-перше, щире каяття та активне сприяння розкриттю злочину, відповідно до вимог п. 1 ч. 1 ст. 66 КК України, відносяться до обставин, які пом`якшують покарання, незалежно від того, вказав про це районний суд чи ні, а по-друге, ці ж обставини були визнані слідчим та прокурором, такими, що пом`якшують покарання ОСОБА_8 відповідно до ст. 66 КК України /а.п. 2 об/.

У зв`язку з цим, не заслуговують на увагу доводи прокурора про те, що відповідно до ст. 66 КК України суд має право, а не обов`язок, визнавати обставини такими, що пом`якшують покарання, оскільки обставини, зазначені в пунктах 1-9 ч. 1 ст. 66 КК України, встановлені щодо конкретного кримінального провадження, повинні бути враховані при призначенні покарання, оскільки це не право, а обов`язок суду.

Необґрунтованими є доводи прокурора і про те, що обвинувачений ОСОБА_8 ніде не працює, спричинену шкоду потерпілому у повному обсязі не відшкодував, оскільки, по-перше, відсутність відомостей про працевлаштування останнього, само по собі, не може характеризувати обвинуваченого з негативного сторони, так як відповідно до ст. 43 Конституції України, кожен має тільки право на працю, а не обов`язок працювати, а по друге, відповідно до роз`яснень п. 5 постанови Пленуму Верховного Суду України № 7 від 24.10.2003 року «Про практику призначення судами кримінального покарання», судам треба мати на увазі, що наведений у ч. 1 ст. 66 КК перелік обставин, які пом`якшують покарання, не є вичерпним. При призначенні покарання суд може визнати пом`якшуючими й інші обставини, не зазначені в ч. 1 цієї статті (наприклад, вчинення злочину внаслідок збігу випадкових обставин чи неправильної поведінки потерпілого, відвернення підсудним шкідливих наслідків злочину, часткове відшкодування шкоди, відшкодування моральної шкоди).

Не заслуговують на увагу доводи прокурора і про те, що районний суд при призначенні покарання не врахував майновий стан обвинуваченого, оскільки в теперішній час після закінчення навчання останній неофіційно працює з братом і має місячний дохід в розмірі 1 000-1 500 грн., гроші в розмірі 850 грн. він передав захиснику для сплати штрафу, після того як вирок суду набере законної сили.

Таким чином, обставини про те, що ОСОБА_8 раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, повністю визнав свою вину, щиро покаявся у скоєному, активно сприяв розкриттю злочину, частково відшкодував шкоду потерпілому, колегія суддів визнає такими, які пом`якшують покарання останньому.

Враховуючи вищевказане, колегія суддів вважає, що ці обставини, що пом`якшують покарання, а також дані про особу обвинуваченого, відсутність обставин, що обтяжують йому покарання, істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого ним злочину середньої тяжкості.

Отже, призначене обвинуваченому ОСОБА_8 судом першої інстанції покарання із застосуванням ст. 69 КК України відповідає загальним засадам призначення покарання, тобто є необхідним й достатнім для виправлення останнього та попередження нових злочинів, тому доводи прокурора та потерпілого про невідповідність призначеного покарання тяжкості злочину та особі обвинуваченого внаслідок м`якості є, необґрунтованими.

Разом з тим, доводи апеляційної скарги потерпілого та прокурора про необхідність збільшення стягнення суми у відшкодування моральної шкоди є слушними і апеляційні скарги в цій частині підлягають задоволенню, а вирок суду зміні.

Відповідно до ч. 1 ст. 128 КПК України особа, якій кримінальним правопорушенням або іншим суспільно небезпечним діянням завдано майнової та /або моральної шкоди, має право під час кримінального провадження пред`явити цивільний позов до підозрюваного, обвинуваченого або до фізичної чи юридичної особи, яка за законом несе цивільну відповідальність за шкоду, завдану діяннями підозрюваного, обвинуваченого або неосудної особи, яка вчинила суспільно небезпечне діяння.

Відповідно до ч. 1 ст. 129 КПК України, ухвалюючи обвинувальний вирок, постановляючи ухвалу про застосування примусових заходів медичного або виховного характеру, суд залежно від доведеності підстав і розміру позову задовольняє цивільний позов повністю або частково чи відмовляє в ньому.

У п. 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України №4 від 31.03.1995 р. «Про судову практику в справах про відшкодування моральної(немайнової) шкоди» зазначено, що розмір відшкодування моральної шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин.

Вирішуючи заявлений потерпілим цивільний позов про відшкодування моральної шкоди, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність стягнення моральної шкоди з обвинуваченого ОСОБА_8 , оскільки у судовому засіданні доведено, що саме внаслідок умисних дій обвинуваченого потерпілий отримав середньої тяжкості тілесні ушкодження.

Разом з тим, колегія суддів вважає, що сума 1 000 грн., яка стягнута з обвинуваченого, не в повній мірі відповідає характеру і обсягу страждань, які зазнав потерпілий.

Враховуючи ступінь душевних страждань, які зазнав потерпілий і які виразилися у приниженні його честі і гідності, відчутті фізичного болю та стражданнях у зв`язку з отриманими тілесними ушкодженнями та тривалим лікуванням (лінійний перелом кута нижньої щелепи через альвеолу 8-го зуба без зміщення відламків, травматичний набряк м`яких тканин в області кута нижньої щелепи зліва), колегія суддів вважає, що підлягає стягненню сума 9 200 грн., що відповідає засадам розумності та справедливості.

На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 404, 407 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Апеляційні скарги заступника прокурора Запорізької області ОСОБА_9 та потерпілого (цивільного позивача) ОСОБА_10 задовольнити частково.
Вирок Якимівського районного суду Запорізької області від 13 серпня 2015 року щодо обвинуваченого ОСОБА_8 в частині стягнення моральної шкоди змінити.

Стягнути з обвинуваченого ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_10 9 200 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди.

В решті вирок залишити без зміни.

Ухвала Апеляційного суду Запорізької області набирає законної сили з моменту її проголошення, проте може бути оскаржена до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з часу її проголошення.
Судді:
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4