ЧЕРВОНОЗАВОДСЬКИЙ РАЙОННИЙ СУД МІСТА ХАРКОВА
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12.01.16 року м.Харків

Слідчий суддя Червонозаводського районного суду м. Харкова ОСОБА_1 , за участю секретаря ОСОБА_2 , прокурора ОСОБА_3 , розглянувши скаргу ОСОБА_4 на бездіяльність прокуратури Харківської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, зобов`язати вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:

Заявник звернулась до слідчого судді Червонозаводського районного суду м. Харкова з вищевказаною скаргою, в якій просила зобов`язати прокуратуру Харківської області внести відомості про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань (далі ЄРДР), видати витяг та пам`ятку про права та обов`язки потерпілого. В обґрунтування скарги зазначила, що 20.11.2015р. вона звернулась до прокуратури Харківської області з заявою, в якій просила внести відомості до ЄРДР (вх.№83313). Разом з тим, відомості до ЄРДР не внесені.

Статтею 22 КПК України передбачено, що кримінальне провадження здійснюється на основі змагальності, що передбачає самостійне обстоювання стороною обвинувачення і стороною захисту їхніх правових позицій, прав, свобод і законних інтересів засобами, передбаченими цим Кодексом. Сторони кримінального провадження мають рівні права на збирання та подання до суду речей, документів, інших доказів, клопотань, скарг, а також на реалізацію інших процесуальних прав, передбачених цим Кодексом.

У відповідності до положень ст. 26 КПК України, сторони кримінального провадження є вільними у використанні своїх прав у межах та спосіб, передбачених цим Кодексом.

Заявник, повідомлена відповідно до вимог ст.135, 136 КПК України про час та дату розгляду скарги, не скористалась своїм правом участі в судовому засіданні. В судове засідання, призначене на 27.11.2015р. заявник не з`явилася, надавши клопотання про відкладення судового засідання, у зв`язку з чим розгляд скарги відкладено на 10.12.2015р. з повторним викликом сторін. В судовому засіданні від 10.12.2015 року ОСОБА_4 заявила про відвід слідчого судді, у зв`язку з чим судове засідання було відкладено на 21.12.2015 року, до розгляду по суті заяви про відвід, про що заявника було повідомлено під звукозапис. Ухвалою від 21.12.2015 року заява ОСОБА_4 про відвід слідчого судді залишений без задоволення. В судове засідання, призначене на 21.12.2015р., заявник не з`явилася, у зв`язку з чим судове засідання відкладено на 12.01.2015 року, для повторного виклику заявника. В судове засідання, призначене на 12.01.2016 року, заявник також не з`явилась, про причини своєї неявки не повідомила, відповідно до розписки про особисте отримання заявником отримано судовий виклик 04.01.2015р.

Відповідно до ст.28 КПК України під час кримінального провадження кожна процесуальна дія або процесуальне рішення повинні бути виконані або прийняті в розумні строки. Розумні строки не можуть перевищувати передбачені КПК України строки виконання окремих процесуальних дій або прийняття окремих процесуальних рішень.

Оскільки скарга надійшла до суду 23.11.2015р., відкладення судового засідання з через неявку заявника, належним чином повідомленого про дату і місце розгляду справи, не забезпечить дотримання розумних строків розгляду скарги та вимог ст.ст.28, 306 КПК України.

Зважаючи на ці положення закону, враховуючи, що заявник, не з`явився в судове засідання, будучи повідомленою про час та місце розгляду скарги, що є проявом принципу диспозитивності, про причини неявки не повідомила, слідчий суддя визнав можливим з метою дотримання розумних строків прийняти рішення по суті скарги без участі заявника в судовому засіданні на підставі наявних доказів та з урахуванням всіх доводів скарги.
Прокурор в судовому засіданні вважав можливим розглянути скаргу за відсутності заявника та заперечував проти задоволення скарги, посилаючись на її необґрунтованість.

Заслухавши пояснення прокурора та дослідивши подану скаргу та надані докази, слідчий суддя приходить наступного висновку.

Стаття 214 КПК України передбачає, що після подання заяви або повідомлення про вчинене кримінальне правопорушення або після самостійного виявлення відповідною посадовою особою обставин, що можуть свідчити про вчинення особою кримінального правопорушення, слідчий чи прокурор зобов`язані внести відповідні відомості до ЄРДР та розпочати розслідування.

З наведеного вбачається, що обов`язок внесення до ЄРДР стосується тих відомостей, що можуть об`єктивно свідчити про вчинення особою кримінального правопорушення.

Положення ст.214 КПК України перебувають у взаємозв`язку з ч.1 ст.2 КК України, згідно з якою підставою кримінальної відповідальності є вчинення особою суспільно небезпечного діяння, яке містить склад злочину, передбаченого цим Кодексом, а тому критерієм внесення відомостей до ЄРДР є саме фактичні дані, що вказують на ознаки конкретного складу злочину.

Системний аналіз вищезазначених положень закону дає підстави для висновку, що реєстрації в ЄРДР підлягають не будь-які заяви чи повідомлення, а лише ті, які містять достатні відомості про кримінальне правопорушення.

Підставами вважати заяву чи повідомлення саме про злочин є наявність в таких заявах або повідомленнях об`єктивних даних, які дійсно свідчать про ознаки злочину. Такими даними є фактичне існування доказів, що підтверджують реальність конкретної події злочину (час, місце, спосіб та інші обставини вчинення злочину), суб`єктивна та об`єктивна сторони злочину.

Особа, яка подає заяву чи повідомляє про кримінальне правопорушення під розпис попереджається про кримінальну відповідальність за завідомо неправдиве повідомлення. Заява чи повідомлення про кримінальне правопорушення вважаються поданими з моменту попередження особи про кримінальну відповідальність.

З наданих слідчому судді матеріалів вбачається, що 20.11.2015р. ОСОБА_4 звернулась до прокуратури Харківської області з заявою, в якій просила внести відомості в ЄРДР відносно слідчого судді Червонозаводського районного суду м.Харкова ОСОБА_5 , який відмовив у задоволенні її скарги. У вказаному вбачає ознаки злочинів, передбачених ст.ст.364, 365, 366, 375 КК України, посилаючись на те, що під час розгляду не було надано належної оцінки доказам заявника.

Згідно з п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України №8 від 13 червня 2007 року «Про незалежність судової влади» судові рішення вважаються законними, доки вони не скасовані в апеляційному чи касаційному порядку або не переглянуті компетентним судом в іншому порядку, визначеному процесуальним законом. Процесуальні дії судді, законність і обґрунтованість рішень суду можуть бути предметом розгляду лише в апеляційному та касаційному порядку, визначеному процесуальним законом.

Сам лише факт ухвалення суддею рішення не користь заявника не свідчить про наявність складу злочину.

Аналогічної позиції дотримується і Консультативна ради європейських суддів, яка в пункті 57 Висновку №11 (2008) до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень підкреслює, що зміст конкретних судових рішень контролюється, насамперед, за допомогою процедур апеляції або перегляду рішень у національних судах та за допомогою права на звернення до Європейського суду з прав людини.

Частиною 2 ст. 126 Конституції України визначено гарантії незалежності і недоторканності суддів, згідно з якими вплив на суддів у будь-який спосіб забороняється, що означає заборону будь-яких дій стосовно суддів незалежно від форми їх прояву з боку державних органів, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб, установ, організацій, громадян та їх об`єднань, юридичних осіб з метою перешкодити виконанню суддями професійних обов`язків чи схилити їх до винесення неправосудного рішення. Заборона впливу на суддів у будь-який спосіб поширюється на весь час обіймання ними посади судді.

Разом з тим, відповідно до положень ч. 1 ст. 126 Конституції України недоторканність суддів як гарантія їхньої незалежності у виконанні професійних обов`язків може не обмежуватися обсягом, визначеним у ч. 3 статті 126 Конституції України.

Додаткові гарантії незалежності і недоторканності суддів, крім уже передбачених Конституцією України, можуть встановлюватися також законами. Не допускається зниження рівня гарантій незалежності і недоторканності суд/дів в разі прийняття нових законів або внесення змін до чинних законів.

Згідно з положенням ч. 2 ст. 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані. Це стосується і визначеного ст. 55 Конституції України права на судовий захист, яке включає в себе право на розгляд справи незалежним та неупередженим судом. Зниження рівня гарантій незалежності суддів опосередковано може призвести до обмеження можливостей реалізації права на судовий захист (п. п. 1.2, 1.3, 4.2, 4.3). Аналогічні роз`яснення змісту гарантій незалежності й недоторканності суддів надано у постанові Пленуму Верховного Суду України "Про незалежність судової влади" від 13 червня 2007 р.

Конституційний Суд України у своїх рішеннях від 24 червня 1999 р. N 6-рп/99 (справа про фінансування судів), від 20 березня 2002 р. N 5-рп/2002 (справа щодо пільг, компенсацій і гарантій), від 1 грудня 2004 р. N 19-рп/2004 (справа про незалежність суддів як складову їхнього статусу), від 1 грудня 2004 р. N 20-рп/2004 (справа про зупинення дії або обмеження пільг, компенсацій і гарантій), від 11 жовтня 2005 р. N 8-рп/2005 (справа про рівень пенсії і щомісячного довічного грошового утримання), від 18 червня 2007 р. N 4-рп/2007 (справа про гарантії незалежності суддів), від 22 травня 2008 р. N 10-рп/2008 (справа щодо предмета та змісту закону про Державний бюджет України), від 3 червня 2013 р. N 3-рп/2013 (справа щодо змін умов виплати пенсій і щомісячного довічного грошового утримання суддів у відставці) послідовно підтвердив викладені ним правові позиції щодо гарантій незалежності суддів з урахуванням міжнародних стандартів, закріплених у Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 р., ратифікованій Верховною Радою України 17 липня 1997 р., та в низці інших міжнародних документів, а саме: "Основні принципи незалежності судових органів", ухвалені резолюціями 40/32 від 29 листопада 1985 р. та 40/146 від 13 грудня 1985 р. Генеральної Асамблеї ООН, "Процедури ефективного здійснення Основних принципів незалежності судових органів", затверджені 24 травня 1989 р. Резолюцією 1989/60 Економічної і Соціальної Ради ООН, Європейська хартія "Про статус суддів" від 10 липня 1998 р., Рекомендації N (94) 12 Комітету міністрів Ради Європи "Незалежність, дієвість та роль суддів" від 13 жовтня 1994 р. та інших.

З наданого слідчому судді повідомлення прокурора Харківської області від 23.11.2015 року вбачається, що заява ОСОБА_4 від 20.11.2015 року, за якою вона просить внести відомості до ЄРДР, розглянута уповноваженою особою прокуратури, підстав для внесення відомостей до ЄРДР не встановлено.

Враховуючи викладене, розглянувши скаргу відповідно до ст.22 КПК України на засадах змагальності, слідчий суддя погоджується з доводами прокурора, про відсутність підстав внесення відомостей до ЄРДР, а тому вважає, що уповноваженою особою прокуратури Харківської області не допущено бездіяльності щодо розгляду заяви ОСОБА_4 від 20.11.2015р.

За таких обставин підстави для задоволення скарги відсутні.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 303-307, 309 КПК України, слідчий суддя -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити в задоволенні скарги ОСОБА_4 на бездіяльність посадових осіб прокуратури Харківської області щодо невнесення відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань за її заявою від 20.11.2015р.

Ухвала слідчого судді в апеляційному порядку оскарженню не підлягає.

Слідчий суддя: ОСОБА_1