ВИРОК № 14

Іменем України

10
жовтня 2007 року м. Черкаси,

Військовий
місцевий суд Черкаського гарнізону в складі головуючого -підполковника юстиції
ФЕДОТОВА І.В., при секретарі БОБИЛЬОВІЙ
Т.С. , з участю державного обвинувача -
військового прокурора Кіровоградського гарнізону під­полковника юстиції ЧЕРНОВА
О.В., захисника підсудного - адвоката
ОСОБА_2, у відкритому судовому
засіданні, в приміщенні суду, розглянув кримінальну справу про
обвинувачення колишнього військовослужбовця військової частини А-0680 старшого
лейтенанта

ОСОБА_1, який наро­дився ІНФОРМАЦІЯ_1 року в м. Києві,
українця, з вищою освітою, неодруженого,
раніше не судимого, на військовій
службі в якості офіцера з 30 березня 2004 року,
мешкає за адресою: м. Кіровоград,
АДРЕСА_1,

у вчиненні
злочину передбаченого ч.3 ст. 424 КК
України.

Військовий суд
гарнізону,

ВСТАНОВИВ:

26
червня 2007 року біля 17 годин, під час
виконання господарських робіт на полігоні біля села Сасівка Кіровоградської
області, ОСОБА_1, будучи військовою службовою особою, невдоволений сперечанням з боку підлеглого со­лдата
ОСОБА_3, з метою безперечного виконання його розпоряджень, наніс останньому, два удари рукою в ліву частину живота.
Вказаними діями ОСОБА_1 застосував до підлеглого нестатутні заходи впливу та
насильство, чим спричинив ОСОБА_3 з
необережності закриту травму живота,
розрив селезінки та внутрішньочеревну кровотечу, які відносяться до тяжких тілесних
ушкоджень, які небезпечні для життя в
момент їх спричинення, тобто спричинило тяжкі
нас­лідки.

Допитаний
в судовому засіданні підсудний ОСОБА_1 винним себе в застосуванні нестатутних
заходів впливу та насильства щодо підлеглого які спричинили тяжке тілесне
ушкодження потерпілому з необережності визнав по­вністю і да, в покази, які відповідають викладеному вище. При цьому
ОСОБА_1 пояснив, що 26 червня 2007 року
біля 17 годин при виконанні робо­чою командою господарських робіт на
полігоні, він дійсно вдарив рукою підлег­лого
йому ОСОБА_3 в ліву частину живота,
оскільки останній з ним сперечався з приводу відпочинку і повільно
виконував його розпорядження по перенесенню дров. Удар був більше схожий на
поштовх і спрямований на примушення ОСОБА_3 до виконання роботи. Він був
обурений поведінкою ОСОБА_3 і не виключає нане­сення потерпілому другого такого
ж поштовху рукою в живіт. Він не мав мети спричинити ОСОБА_3 тяжкі тілесні
ушкодження і не бажав щоб вони настали,
а бажав лише добитися безперечного виконання розпоряджень, покарати за спе­речання і примусити
працювати. В подальшому, враховуючи
скарги ОСОБА_3 на біль в животі, він 29
червня відправив його з полігону до частини на медичне об­стеження.

Окрім
визнання своєї вини, вина підсудного
ОСОБА_1 в скоєнні ним злочину, повністю
встановлена і доведена іншими,
дослідженими в судовому засіданні доказами.

Так
потерпілий ОСОБА_3 в судовому засіданні показав, що 26 червня 2007 року біля 17 годин, він, в
складі робочої команди, виконував
господарські роботи на полігоні. Він дійсно сперечався зі ОСОБА_1, який був старшим, з приводу самовільно влаштованого відпочинку.
При цьому ОСОБА_1 дві­чі вдарив його рукою в ліву частину живота. Він відчув
фізичну біль яку зміг сте­рпіти, але
того ж вечора він звернувся до чергового фельдшера зі скаргами на біль в животі
і прийняв ліки. В подальшому біль відновлялася після прийому їжі. Для
детального медичного обстеження в розташування військової частини його примусив
їхати ОСОБА_1. Після обстеження,
наступного дня, йому було
зроблено операцію і видалено селезінку. Витрати пов'язані з лікуванням, були сплачені ОСОБА_1.

Свідок
ОСОБА_4, призначений черговим фельдшером на полігон пока­зав, що з 26 по 29 червня 2007 року, він оказував ОСОБА_3 медичну допомогу з
приводу болю в животі. При огляді на тілі ОСОБА_3 не було виявлено фізичних
ушкоджень. Для більш детального медичного обстеження, на вимогу ОСОБА_1, ОСОБА_3 було направлено до військової частини
29 червня 2007 року.

2

Свідок ОСОБА_5 показав, що 26 червня
2007 року біля 17 години, під час
виконання робіт на полігоні, він чув, як ОСОБА_3 сперечався зі ОСОБА_1 з приводу
самовільно влаштованого відпочинку.

З оголошених в судовому засіданні показів свідка ОСОБА_6 встано­влено, що 29 червня 2007 року зі слів ОСОБА_3 йому
стало відомо, що під час спе­речання зі
ОСОБА_1 на полігоні, останній вдарив
його в живіт.

Протоколами відтворення обстановки та обставин події з участю ОСОБА_1 та
ОСОБА_3, встановлено механізм і
локалізація застосування наси­льства підсудним потерпілому.

За висновком судово-медичної експертизи,
тілесні ушкодження виявлені у ОСОБА_3 у вигляді закритої травми
живота, розриву селезінки і
внутрішньочерев­ної кровотечі,
утворилися від травматичної дії тупого предмету і за ступенем тяж­кості
дані тілесні ушкодження відносяться до категорії тяжких тілесних ушко­джень, які небезпечні для життя в момент їх
спричинення.

Оцінюючи досліджені в судовому засіданні докази в їх сукупності, військо­вий суд находить їх достовірними і
достатніми для обґрунтування винності підсу­дного ОСОБА_1 у скоєнні службового
злочину.

Оскільки ОСОБА_1, являючись
військовою службовою особою, застосував
нестатутні заходи впливу та насильство щодо підлеглого ОСОБА_3, чим спричинив тяжкі наслідки - заподіяння
потерпілому тяжких тілесних ушкоджень,
то ці його дії суд кваліфікує за ч.3
ст. 424 КК України.

Органами досудового слідства ОСОБА_1 також обвинувачується за ч.1 ст. 121 КК України у заподіянні потерпілому
умисного тяжкого тілесного ушкодження.

Разом з тим, з вказаною
кваліфікацією суд погодитись не може,
оскільки на протязі як досудового слідства так і в судовому засіданні
підсудний послідов­но стверджував, що
мети заподіяти потерпілому тяжке тілесне ушкодження він не мав і не бажав щоб
наступили такі наслідки. Про відсутність умислу на спри­чинення тяжких тілесних
ушкоджень свідчить його поведінка до конфлікту,
під час нанесення ударів і його подальші дії. Не доведено зворотне і
органами досу­дового слідства.

По справі також встановлено, що до
виниклого конфлікту взаємовідносини між підсудним та потерпілим були
нормальними і ніяких причин для заподіяння тяжкого тілесного ушкодження
останньому у ОСОБА_1 не було. Мір для приховування злочину підсудний не
приймав, а навпаки, для встановлення реального стану здоров'я
потерпілого, примусив останнього їхати
для досліджен­ня у військову частину.

Таким чином, обставини, при яких було скоєно злочин, дають підстави ра­хувати, що в даному випадку спричинення потерпілому
тяжкого тілесного ушко­дження не охоплювалися передбаченням підсудного і по
відношенню до наслід­ків, які настали у
потерпілого, вбачається його необережна
вина.

При цьому суд враховує, що
кваліфікація дій винного при перевищенні службових повноважень за сукупністю
злочинів, можлива лише за заподіяння ним
потерпілому тяжкого тілесного ушкодження з прямим умислом.

Крім того, за аналізом загальної
частини Кримінального кодексу України,
засудження особи за ч.3 ст. 424
КК України, тягне більш серйозні правові
наслід­ки, чим засудження за ч.1 ст. 121 КК України.

Враховуючи вищевикладене, суд
виключає з обвинувачення ОСОБА_1 заподіяння ним потерпілому умисного тяжкого
тілесного ушкодження, як зайво вміщену.

Військовим прокурором Кіровоградського гарнізону до підсудного ОСОБА_1
заявлені цивільні позови про відшкодування витрат на стаціонарне лікування
потерпілого в Кіровоградській міський лікарні швидкої медичної допо­моги - в
сумі 788 грн. 81 коп., в 411 Центральному
військовому клінічному госпі­талі - в сумі 1610 грн.

Потерпілим ОСОБА_3 до підсудного ОСОБА_1 заявлений циві­льний позов про
відшкодування модальної шкоди у сумі 30 000 грн.

Підсудний ОСОБА_1 позовні вимоги прокурора визнав повністю, а потерпілого - частково, вважаючи його завищеним.

Оцінюючи позови військового прокурора,
з урахуванням визнання його самим підсудним, суд,
відповідно до ст. 93-1 КПК України та ст.
1206 ЦК України, приходить до
висновку, що вони підлягає задоволенню в
повному обсязі, оскіль­ки їх
обґрунтованість підтверджена наведеними вище доказами, а довідками ви­щезазначених медичних закладів
встановлено, що на лікування потерпілого
Кі­ровоградська міська лікарня швидкої медичної допомоги витратила 788 грн. 81
коп., а 411 Центральний військовий
клінічний госпіталь - 1610 грн.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній осо­бі, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Розглянув заявлений потерпілим ОСОБА_3 до підсудного цивільний позов про
відшкодування моральної шкоди у сумі 30 000 грн., військовий суд вважає за необхідне
задовольнити його частково у сумі 20 000 грн. за наступними підста­вами.

3

Розмір
компенсації моральної шкоди визначається судом в залежності від характеру
спричинених потерпілому фізичних та моральних страждань, при цьо­му суд має виходити із засад
розумності, виваженості та
справедливості. Суд враховує, що в
наслідок злочину ОСОБА_3 спричинено тяжке тілесне ушкодження, можливість відновлення його попереднього
стану неможлива, у зв'язку з чим, відчуваючи свої фізичні обмеження у зв'язку
із втратою селезінки, він буде ви­пробувати
на протязі життя моральні страждання. Разом з тим, суд приймає до уваги і часткове відшкодування
підсудним заявлених вимог потерпілого.

При
призначенні покарання підсудному, суд
враховує, що ОСОБА_1 до кримінальної
відповідальності притягуються вперше, по
службі характе­ризуються в цілому позитивно,
а його щире каяття в скоєному,
активне сприяння розкриттю злочину,
добровільне відшкодування збитків потерпілому в період йо­го
лікування, суд визнає обставинами, що пом'якшують покарання.

При
цьому суд виключає з обвинувачення підсудного обставини які обтя­жують
покарання, як тяжкі наслідки завдані
злочином та вчинення злочину щодо особи,
яка перебуває в службовій залежності від винного, оскільки тяжкі наслід­ки передбачені як
ознака злочину в ч.3 ст. 424 КК
України, а ОСОБА_3 не перебував в
залежному, від підсудного, становищі,
яке б позбавило його можливості уник­нути посягання.

Враховуючи
вищевикладені обставини як такі, що
пом'якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості злочину, конкретні обставини справи, при яких було вчинено злочин, особу винного та в деякій мірі неправильну
поведінку самого потерпілого, який не
настоював на суворому покаранні підсудного,
суд на підставі ст. 69 КК України, визнає за доцільне перейти до більш м'якого
виду по­карання у вигляді обмеження волі.

На
підставі викладеного та керуючись
ст. ст. 323,
324, 328 КПК України, військовий суд гарнізону, -

ЗАСУДИВ:

ОСОБА_1
визнати винним у вчинені злочину,
передбаченого ч.3 ст. 424 КК
України, на підставі якої, з застосуванням ст. 69 КК України, призначити йому покарання у вигляді обмеження
волі строком на 5 (п'ять) років.

Строк
відбування покарання ОСОБА_1 обчислювати з моменту прибуття його в
кримінально-виконавчу установу відкритого типу.

Запобіжний
захід щодо засудженого - підписку про невиїзд - до набрання вироком законної
сили, залишити без зміни.

Цивільні
позови військового прокурора Кіровоградського гарнізону до за­судженого ОСОБА_1
про відшкодування витрат на лікування потерпі­лого задовольнити повністю і стягнути
з засудженого:

· на
користь Кіровоградській міський лікарні швидкої медичної допомоги 788 (сімсот
вісімдесят вісім) грн. 81 коп.;

· на
користь 411 Центрального військового клінічного госпіталю - 1610 (одна тисяча
шістсот) грн.

Цивільний
позов потерпілого ОСОБА_3 про відшкодування моральної шкоди до засудженого
ОСОБА_1 задовольнити частково і стягнути з остан­нього на його користь 20 000
(двадцять тисяч) грн.

В
задоволенні решти частини позову потерпілого на суму 10 000 (десять тисяч) грн.
- відмовити.

Вирок
може бути оскаржений в апеляційному порядку у військовий апе­ляційний суд
Центрального регіону, через військовий
місцевий суд Черкаського гарнізону,
протягом 15 діб з моменту його проголошення.