Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_6.,
суддів:ОСОБА_7., ОСОБА_8.,
розглянула в судовому засіданні 17 червня 2015 року у м. Києві касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 лютого 2015 року щодо ОСОБА_4

Вироком Гадяцького районного суду Полтавської області від 21 листопада 2014 року

ОСОБА_4,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше судимого,

засуджено за:

- ч. 2 ст. 307 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна;

- ч. 2 ст. 309 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна.

На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2013 року та остаточно визначено покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців з конфіскацією майна.

За вироком суду, ОСОБА_4 27 березня 2014 року за місцем свого проживання в АДРЕСА_1 збув за 150 грн ОСОБА_5 особливо небезпечний наркотичний засіб - концентрат з макової соломки, масою в перерахунку на суху речовину 0,150 г.

Цього ж дня під час проведення обшуку в помешканні ОСОБА_4 в АДРЕСА_1 виявлено та вилучено особливо небезпечний наркотичний засіб - канабіс, масою в перерахунку на суху речовину 21,354 г, яку ОСОБА_4 зберігав для власних потреб без мети збуту.

Ухвалою Апеляційного суду Полтавської області від 10 лютого 2015 року зазначений вирок щодо ОСОБА_4 в частині призначеного йому покарання змінено. Постановлено вважати ОСОБА_4 засудженим за ч. 2 ст. 307 КК із застосуванням ст. 69 цього Кодексу до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна; за ч. 2 ст. 309 КК - до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим ОСОБА_4 призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна. На підставі ст. 71 КК за сукупністю вироків до призначеного покарання частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Зіньківського районного суду Полтавської області від 30 травня 2013 року та остаточно визначено покарання ОСОБА_4 у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців з конфіскацією майна. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі прокурор ставить вимогу про скасування ухвали апеляційного суду та призначення нового розгляду в суді апеляційної інстанції. Вказує на безпідставне застосування апеляційним судом положень ст. 69 КК та неправильне застосування ст. 59 цього Кодексу, внаслідок чого ОСОБА_4 призначено покарання, яке не відповідає тяжкості кримінальних правопорушень та особі засудженого внаслідок м'якості.

Заслухавши доповідь судді, перевіривши доводи касаційної скарги та додані до неї копії судових рішень, колегія суддів не вбачає підстав для її задоволення.

Відповідно до вимог п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження, якщо з касаційної скарги, наданих до неї судових рішень та інших документів вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Висновок суду про доведеність винуватості ОСОБА_4 у вчиненні зазначених у вироку кримінальних правопорушень та правильність кваліфікації його дій за ч. 2 ст. 307, ч. 2 ст. 309 КК у касаційній скарзі не оспорюються.

Доводи прокурора про безпідставність застосування апеляційним судом ст. 69 КК при призначенні ОСОБА_4 покарання за ч. 2 ст. 307 цього Кодексу, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.

При призначенні ОСОБА_4 основного покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців суд першої інстанції послався у вироку на характер та ступінь тяжкості вчинених ним кримінальних правопорушень, негативні дані про особу ОСОБА_4, а також відсутність пом'якшуючих та обтяжуючих покарання обставин.

Апеляційний суд, змінюючи вирок суду першої інстанції в частині призначеного ОСОБА_4 основного покарання за ч. 2 ст. 307 КК, зваживши на всі враховані районним судом обставини, вказав на те, що суд безпідставно не взяв до уваги відсутність тяжких наслідків та дані про особу ОСОБА_4, який має постійне місце проживання та утримує дружину і двох неповнолітніх дітей.

З урахуванням наведеного, а також за наявності декількох пом'якшуючих покарання обставин, якими колегія суддів визнала повне визнання ОСОБА_4 своєї вини та щире каяття, що публічно було підтверджено в суді апеляційної інстанції, а також його незадовільний стан здоров'я у зв'язку із тяжкою хворобою, апеляційний суд обґрунтовано прийшов до висновку, що зазначені обставини є такими, що істотно знижують ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, та призначив ОСОБА_4 за розміром більш м'яке покарання у виді позбавлення волі, ніж передбачено законом.

Апеляційний суд, ухвалюючи рішення про зміну вироку суду першої інстанції, у відповідності до ст. 419 КПК України належним чином його мотивував. Підстав вважати його незаконним чи необґрунтованим, як на цьому наполягає прокурор, колегія суддів не вбачає.

Покарання, призначене ОСОБА_4 із застосуванням ст. 69 КК, відповідає загальним засадам призначення покарання, є достатнім і справедливим, а тому підстави для скасування оскаржуваного судового рішення з мотивів, наведених у касаційній скарзі прокурора, відсутні.

Згідно з ч. 1 ст. 59 КК покарання у виді конфіскації майна полягає в примусовому безоплатному вилученні у власність держави всього або частини майна, яке є власністю засудженого. Якщо конфіскується частина майна, суд повинен зазначити, яка саме частина майна конфіскується, або перелічити предмети, що конфіскуються.

Оскільки суд конкретно зазначив у вироку про застосування до ОСОБА_4 конфіскації майна, а не його частини, то доводи прокурора щодо неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність є безпідставними.

Отже, обґрунтування касаційної скарги не містить доводів, які викликають необхідність перевірки їх матеріалами кримінального провадження, а із касаційної скарги та наданих до неї копій судових рішень вбачається, що підстав для задоволення скарги немає.

Враховуючи викладене та керуючись п. 2 ч. 2 ст. 428 КПК, колегія суддів,

п о с т а н о в и л а:

Відмовити прокурору, який брав участь у розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, у відкритті касаційного провадження за його касаційною скаргою на ухвалу Апеляційного суду Полтавської області від 10 лютого 2015 року щодо ОСОБА_4.

Ухвала касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

С у д д і:

ОСОБА_6 ОСОБА_7 ОСОБА_8