АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
Провадження № 11-кп/774/1306/15 Справа № 183/8241/14 Головуючий у 1 й інстанції - ОСОБА_1 Доповідач - ОСОБА_2

У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

23 липня 2015 року м. Дніпропетровськ

Колегія суддів Судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Дніпропетровської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

за участю секретаря ОСОБА_5 ,

прокурора ОСОБА_6 ,

захисника ОСОБА_7 ,

потерпілих ОСОБА_8 , ОСОБА_9 ,

обвинуваченого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0004602, за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_10 на вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2015 року відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, -

В с т а н о в и л а:

цим вироком

ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Новомосковська Дніпропетровської області, громадянин України, що має середню технічну освіту, працюючий технологом ПАТ «Інтерпайп НМТЗ», одружений, має на утриманні неповнолітню дитину, ІНФОРМАЦІЯ_2 , який проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимий, -

засуджений за ч.2 ст. 286 КК України до 4 років позбавлення волі без позбавлення права керувати транспортними засобами, та від відбування призначеного покарання звільнений на підставі ст.. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 1,596 грн. 05 коп. та в рахунок відшкодування моральної шкоди 500 000 гривень. Стягнуто з ОСОБА_10 на користь ОСОБА_9 в рахунок відшкодування матеріальної шкоди 176 грн. 86 коп., в рахунок відшкодування моральної шкоди 20 000 гривень. Судом також вирішено питання розподілу процесуальних витрат.

Вироком суду ОСОБА_10 визнано винним та засуджено за те, що він 12.10.2014 року близько 00.45 годин ОСОБА_10 , керуючи автомобілем «ВАЗ-2107» державний реєстраційний номер НОМЕР_1 , в якому перебували пасажири ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , рухався по вул. Радянській м. Новомосковська Дніпропетровської області зі сторони вул.. Сучкова в напрямку вул. Партизанська. На перехресті вул. Куйбишева та вул. Радянська Похиленко В.Г., проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її зміни, не діючи таким чином, щоб не піддавати загрозі життя та здоров`я громадян, виконуючи маневр повороту автомобіля наліво, не переконавшись, що це буде небезпечним і своїм маневром він не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам дорожнього руху, допустив зіткнення з автомобілем «ВАЗ-21124» державний реєстраційний номер НОМЕР_2 під керуванням ОСОБА_11 , який рухався зі сторони вул. Партизанська в напрямку вул. Сучкова м. Новомосковська.

Своїми діями ОСОБА_10 порушив вимоги п. 16.13 Правил дорожнього руху України, а саме: «Перед поворотом ліворуч і розворотом водій нерейсового транспортного засобу зобов`язаний дати дорогу трамваю попутного напрямку, а також транспортним засобам, що рухаються по рівнозначній дорозі в зустрічному напрямку прямо чи праворуч», що з технічної точки зору знаходиться в причинному зв`язку з настанням даної ДТП.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пасажирці ОСОБА_8 були спричинені тілесні ушкодження у виді: закритої черепно-мозкової травми з лінійним переломом кісток склепіння та основи черепа (правої скроневої кістки з переходом на крило клиноподібної кістки), епидуральної гематоми (крововилив над твердою мозковою оболонкою, об`ємом близько 30 см3), правої скроневої частки, вогневищним забоєм лівої лобної частки, субарахноїдальним (під м`які мозкові оболонки) крововиливом, забоєм головного мозку 2 ст., синця в правій скроневій області, закритого осколкового перелому обох кісток правої гомілки у нижній третині (велико- та малогомілкової), які у своїй сукупності по ступеню тяжкості відносяться до тяжких, як небезпечні для життя. Пасажирці ОСОБА_9 були спричинені тілесні ушкодження у виді: закритого перелому крижової кістки (крижі), забитої рани нігтьового фалангу 4-го пальця правої кістки, синців на правому стегні, лівій гомілці, обличчя справа, садна на обличчі в правій виличній області, які в своїй сукупності відносяться до середнього ступеню тяжкості за ознакою тривалого розладу здоров`я, строком більше 21 дня /т. 2 а.п. 47-54/.

В апеляції:
обвинувачений ОСОБА_10 просить вирок суду змінити в частині цивільного позову, а саме стягнути з нього на користь ОСОБА_8 50 000 гривень, на користь ОСОБА_9 5 000 гривень. В обґрунтування своїх вимог посилається на те, що сума моральної шкоди, визначеної судом, є необґрунтованою та завищеною, у зв`язку з чим в даному випадку суд порушив норми матеріального права.

В апеляції потерпіла ОСОБА_12 прохає вирок скасувати повністю, визнати винним ОСОБА_10 в скоєні злочину передбаченого ч.2 ст.286 КК України та застосувати до нього додаткове покарання у вигляді позбавлення права керування транспортними засобами. Цивільний позов прохала задовольнити в повному обсязі.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, думку обвинуваченого та його захисника, які, кожен окремо, просили задовольнити апеляцію обвинуваченого, у задоволенні апеляції ОСОБА_8 відмовити, міркування прокурора, яка просила вирок суду залишити без змін, позицію потерпілих, які заперечували проти задоволення апеляції обвинуваченого та прохали задовольнити апеляцію потерпілої ОСОБА_8 , перевіривши матеріали провадження в межах поданої апеляції, обговоривши її доводи, колегія суддів вважає за необхідне апеляцію обвинуваченого задовольнити частково, а апеляцію потерпілої залишити без задоволення з таких підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України, суд апеляційної інстанції перевіряє законність та обґрунтованість судового рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду першої інстанції про винність ОСОБА_10 у скоєнні злочину, за який він засуджений, кваліфікація його дій за ч.2 ст.286 КК України порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що заподіяло потерпілим тілесні ушкодження середньої тяжкості та тяжкі тілесні ушкодження, учасниками судового провадження не оспорюються, а тому, відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України судом апеляційної інстанції не перевіряються.

При призначенні виду та розміру покарання обвинуваченому ОСОБА_10 суд врахував ступінь суспільної небезпеки вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу обвинуваченого. Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнає, щире каяття та добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що покарання у вигляді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права керувати транспортними засобами буде необхідним і достатнім для виправлення обвинуваченого та попередження нових злочинів.

З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погоджується на таких підставах.

Як вбачається з вимог ст.65 КК України, суд призначає покарання з урахуванням ступеню тяжкості скоєного злочину, особи винного та обставин, які пом`якшують або обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Відповідно до положень ст.50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженим, так і іншими особами, а також не має на меті завдати фізичних страждань або принизити людську гідність.

Ці вимоги закону суд першої інстанції виконав і обґрунтував у мотивувальній частині вироку свій висновок про вид і розмір покарання належним чином, призначивши покарання в межах санкції статті.

Апеляційним розглядом встановлено, що при призначенні покарання ОСОБА_10 за вчинення вищезазначеного злочину суд в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке згідно до ст. 12 КК України є тяжким, дані про особу обвинуваченого ОСОБА_10 , який раніше не судимий, за місцем мешкання характеризується позитивно, займається суспільно-корисною працею, має на утриманні неповнолітню дитину, яка хворіє на тяжку хворобу, суд дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у вигляді позбавлення волі в межах санкції ч.2 ст. 286 КК України із звільненням від призначеного покарання на підставі ст. 75 КК України з іспитовим строком 3 роки з покладенням згідно до ст.76 КК України на останнього відповідних обов`язків, без позбавлення його права керувати транспортними засобами з урахуванням того, що ОСОБА_10 займається суспільно-корисною працею.

Що стосується доводів апеляції обвинуваченого в частині вирішення цивільного позову під час ухвалення судом обвинувального вироку відносно нього, колегія суддів вважає їх такими, що підлягають частковому задоволенню з огляду на наступне.

Дослідивши матеріали кримінального провадження та заслухавши пояснення учасників судового провадження щодо часткового задоволення судом першої інстанції позовних вимог потерпілої ОСОБА_8 в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди у розмірі 500 000 грн., та задоволення в повному обсязі цивільного позову потерпілої ОСОБА_9 в частині стягнення з обвинуваченого моральної шкоди у розмірі 20 000 грн., колегія суддів вважає, що в цій частині рішення суду підлягає зміні.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, потерпіла ОСОБА_8 тривалий час знаходилася в лікарні, продовжує лікування й на теперішній час. За вказаний період втратила нормальні життєві зв`язки, не може продовжувати навчання в навчальному закладі та інше. Потерпіла ОСОБА_13 у зв`язку з ДТП отримала нервовий зрив, має постійне нервове напруження, не змогла виїхати працювати за кордон, а тому втратила нормальні життєві зв`язки, не може продовжувати активне громадське життя.
Згідно з вимогами ст. 23 ЦК України, особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Відповідно до ст. 1167 ЦК України, моральна шкода, завдана фізичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини.

Як вбачається зі ст. 1187 ЦК України шкода, завдана джерелом підвищеної небезпеки, відшкодовується особою, яка на відповідній правовій підставі (право власності, інше речове право, договір підряду, оренди тощо) володіє транспортним засобом, механізмом, іншим об`єктом, використання, зберігання або утримання якого створює підвищену небезпеку.

Згідно роз`яснень, наведених у Постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31 березня 1995 року, під моральною шкодою слід розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб.

Розмір відшкодування моральної (немайнової) шкоди суд визначає залежно від характеру та обсягу страждань (фізичних, душевних, психічних тощо), яких зазнав позивач, характеру немайнових втрат (їх тривалості, можливості відновлення тощо) та з урахуванням інших обставин. Зокрема, враховуються стан здоров`я потерпілого, тяжкість вимушених змін у його життєвих і виробничих стосунках, ступінь зниження престижу, ділової репутації, час та зусилля, необхідні для відновлення попереднього стану, добровільне - за власною ініціативою чи за зверненням потерпілого спростування інформації редакцією засобу масової інформації. При цьому суд має виходити із засад розумності, виваженості та справедливості, а розмір відшкодування моральної шкоди має бути не більш, ніж достатнім для розумного задоволення потреб потерпілої особи і не повинен призводити до її надмірного збагачення за рахунок держави.

Зменшуючи розмір позовних вимог в частині відшкодування моральної шкоди колегія суддів виходить з загального правила про розподіл тягаря доказування, встановлене ст. 60 ЦПК, яке передбачає, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог та заперечень. Саме тому потерпілий повинен довести факт спричинення йому моральної шкоди з посиланням на належні та допустимі докази саме в зазначеному обсязі, щоб суд вирішив питання про відшкодування на його користь. Оскільки вищезазначені вимоги чинного законодавства при визначенні обсягу задоволення заявлених потерпілими вимог про відшкодування моральної шкоди судом були враховані не в повній мірі, а під час вивчення матеріалів кримінального провадження колегією суддів не знайдено підстав для задоволення позовних вимог потерпілих в частині відшкодування моральної шкоди саме в заявленому ними розмірі, оскільки останні не довели суду з посиланням на належні та допустимі докази спричинення ним моральної шкоди саме в тому обсязі, який було зазначено в наданих до суду цивільних позовах, а тому з рішенням суду в цій частині колегія суддів не погоджується.

На підставі вищезазначеного, колегія суддів вважає, що позовні вимоги ОСОБА_8 в частині компенсації за спричинену моральну шкоду ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню у розмірі 150 000 грн., а позовні вимоги ОСОБА_9 в частині компенсації за спричинену моральну шкоду ОСОБА_10 підлягають частковому задоволенню у розмірі 15 000 грн., що на думку колегії суддів є достатнім та таким, що відповідає моральним стражданням, перенесеним позивачами.

Згідно ст. 408 КПК України суд апеляційної інстанції змінює вирок у разі пом`якшення призначеного покарання, якщо визнає, що покарання за своєю суворістю не відповідає тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого; зміни правової кваліфікації кримінального правопорушення і застосування статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність про менш тяжке кримінальне правопорушення; зменшення сум, які підлягають стягненню, або збільшення цих сум, якщо таке збільшення не впливає на обсяг обвинувачення і правову кваліфікацію кримінального правопорушення; в інших випадках, якщо зміна вироку не погіршує становища обвинуваченого.

Таким чином, дослідивши матеріали провадження, частково погодившись з доводами апеляційної скарги обвинуваченого, враховуючи, що ДТП сталося внаслідок грубого порушення Правил дорожнього руху водієм ОСОБА_10 , а також, з урахуванням наслідків, що настали для потерпілих ОСОБА_8 і ОСОБА_9 ,. колегія суддів приходить до висновку, що позовні вимоги ОСОБА_8 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої в рахунок компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 150 000 гривень, позовні вимоги ОСОБА_9 підлягають частковому задоволенню, а саме в частині стягнення з обвинуваченого ОСОБА_10 на користь потерпілої в рахунок компенсації за спричинену моральну шкоду у розмірі 15 000 гривень, а вирок суду в частині вирішення цивільних позовів підлягає зміні.

Вирішуючи доводи апеляції потерпілої ОСОБА_8 про призначення реального покарання та застосування обвинуваченому додаткового покарання,колегія приходе до висновку, що обґрунтовуючи висновок щодо виду і міри покарання ОСОБА_10 та призначення йому покарання у виді позбавлення волі строком на 4 роки без позбавлення права керування транспортними засобами суд, врахував як ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, особу винного, а саме те, що він за місцем мешкання характеризується позитивно, раніш не судимий, має на утриманні неповнолітню дитину, яка хворіє на тяжку хворобу,пом`якшуючі покарання обставини, до яких відніс щире каяття, добровільне часткове відшкодування заподіяної шкоди.
Таким чином, суд при призначенні ОСОБА_10 покарання у повній мірі врахував і тяжкість вчиненого злочину, особу винного, конкретні обставини справи, позиції потерпілих які в суді першої інстанції спрохали призначити ОСОБА_10 покарання не пов`язане з позбавленням волі, і дійшов правильного висновку щодо можливості його виправлення без ізоляції від суспільства, прийнявши обґрунтоване рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням на підставі ст.75 КК України та покладенням на нього ряду обов`язків, передбачених ст.76 КК України.
З врахуванням вищезазначених обставини, думки потерпілих які в суді першої інстанції не прохали позбавити обвинуваченого права керування транспортними засобами, відсутності обтяжуючих обставин, суд прийняв обґрунтоване рішення про незастосування до обвинуваченого додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами.
Крім того, передбачене санкцією ч.2 ст.286 КК України позбавлення права керування транспортними засобами, згідно ст.55 КК України є факультативним додатковим покаранням і питання про його призначення є правом суду, а не обов`язком.
Закон не вимагає наявності виняткових обставин, які б давали суду право не застосовувати додаткове покарання, в зв`язку з чим доводи апеляційної скарги є безпідставними.
З врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що в даному випадку покарання, призначене ОСОБА_10 є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів.
Потерпілою ОСОБА_8 не наведені в апеляційній скарзі обставини, які б визивали сумнів в правильності та обґрунтованості призначеного обвинуваченому виду і розміру покарання.
Будь-яких даних, які б свідчили про наявність при розслідуванні кримінального провадження та його розгляді істотних вимог норм кримінально-процесуального закону, які б тягли за собою безумовне скасування всього вироку, по справі не встановлено.

На підставі вищевикладеного, керуючись ст.376 ч.2 КПК України, ст.404 КПК України, ст.405 КПК України, ст.407 КПК України, ст.408 КПК України, ст.419 КПК України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_10 задовольнити частково, апеляційну скаргу ОСОБА_8 , залишити без задоволення.

Вирок Новомосковського міськрайонного суду Дніпропетровської області від 15 травня 2015 року щодо відносно ОСОБА_10 , обвинуваченого за ч. 2 ст. 286 КК України, в частині вирішення позовних вимог потерпілих ОСОБА_8 та ОСОБА_9 змінити.

Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_8 , стягнувши з ОСОБА_10 на користь потерпілої 150 000 гривень.

Зменшити розмір відшкодування моральної шкоди з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_9 , стягнувши з ОСОБА_10 на користь потерпілої 15 000 гривень.

В іншій частині вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає чинності з дня її проголошення і може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції.

Судді:

_____________ _______________ _____________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4