АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ХАРКІВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
__________________________________________________________________
Справа № 638/1107/13-к Головуючий 1-ї інстанції: ОСОБА_1
Провадження №10-сс/790/16/15 Доповідач: ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
08 червня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду Харківської області у складі:

головуючого судді - ОСОБА_2 ,

суддів - ОСОБА_3 та ОСОБА_4 ,

секретаря - ОСОБА_5 ,

з участю прокурора - ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Харкові матеріали за апеляційною скаргою ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на постанову судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2015 року,-

ВСТАНОВИЛА:
Постановою судді Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2015 року відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на постанову слідчого Харківської прокуратури з нагляду за додержанням законів в воєнній сфері від 31.10.2012 р. про закриття кримінальної справи за ознаками ч. 1 ст. 120 КК України.

Як зазначено в постанові суду першої інстанції, в листопаді 2012 року ОСОБА_7 , ОСОБА_8 звернулись до суду зі скаргою на постанову слідчого про закриття кримінальної справи. В обґрунтування скарги зазначають, що в ніч з 3 на 4 грудня 2010 року ОСОБА_9 , який проходив строкову військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 у АДРЕСА_1 , іншими військовослужбовцями виявлено підвішеним на автомашині в автопарку частини.

За цим фактом військовим прокурором Харківського гарнізону була порушена кримінальна справа за ч.1 ст.120 КК України.

31.10.2012 року слідчим Харківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері винесено постанову про закриття кримінальної справи, порушеної за фактом доведення до самогубства солдата ОСОБА_9 .

Заявники не згодні з зазначеною постановою, оскільки вважають, що справу закрито з грубими порушеннями процесуального законодавства.

Так слідчий не виконав усі можливі і необхідні слідчі дії. Слідством з обманом не надано можливості ознайомитися з матеріалами кримінальної справи. Слідством не витребувані телефонні розмови та смс повідомлення загиблого. Втрачено його телефон і особисті речі. Не опитані особи, на яких прямо вказувалося у поясненнях та скаргах заявників, з приводу передачі сину гостинців, ліків.

Є свідки, які можуть допомогти під час розслідування справи (чоловік, який передавав передачу з цукерками і ліками від горла), про те як вів себе ОСОБА_9 .

В постанові багато різних суперечностей, а саме: говориться, що син заявників викликався проходити службу водієм, а потім, що боявся їздити на автомашині; заявники стверджують, що син по мобільному телефону давав натяки на те, що існують нестатутні відносини на службі, але він про це не може говорити тому, що його слухають - не дають сказати всього того, що хоче, і таке інше. Не встановлено на чому саме виявили ОСОБА_9 підвішеним, чи на брючному ремені чи на дротові, яким чином виготовлено петлю, чи достатньо було ременя для петлі, як виготовлені вузли, як воно було прикріплено до машини, чим і ким перерізаний ремінь.

Заявників не повідомлено де поділися особисті речі ОСОБА_9 , які саме оглядалися слідством і вилучалися, яке по них прийняте рішення.

До цього ж, слідством не допитаний потерпілим батько, поверхнево допитано матір. Батько не визнаний потерпілим.

Слідчим на 9 аркуші постанови вказано, що з 26.12.2010 року в солдата стала формуватися якась депресивна симптоматика. І це в той час, коли ОСОБА_9 помер в ніч на ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Заявники піддають сумніву висновки експертиз, а саме: висновок посмертної психіатричної експертизи вони вважають необґрунтованим так, як він прямо суперечить фактичним обставинам щодо порядку призову їх сина на військову службу відповідно до діючих законодавчих актів, тому що військова комісія не могла дати згоду на проходження служби психічно хворому при будь-яких обставинах.

Згідно висновків психіатра - порушень не виявлено, а висновок психіатричного дослідження інший.

Також заявники вказують, що з висновків медичної експертизи встановлено, що у їх сина був бронхіт, і він по телефону повідомляв про те, що в нього дуже боліло горло, а медчастина проводила огляд перед заступанням на службу і нічого не виявлено, в той час, коли ОСОБА_9 по телефону повідомляв про погрозливі і принизливі наміри працівника медчастини до хвороби. Не встановлено чи кваліфіковані працівники робили меддогляд, якщо не змогли виявити хворобу, та і чи взагалі оглядали. Не з`ясовано походження пошкодження під лівим оком, звідки воно могло взятися.

Багато порушень заявники вбачають і в діях керівництва військової частини, в якій проходив службу їх син.

Так, заявники вважають, що в даному випадку була допущена дуже велика халатність з боку керівництва частини щодо порядку проходження служби їх сином. Заявникам відомо, що в цій частині було багато летальних випадків та замахів на такі випадки, про що висвітлювалося в засобах масової інформації. Багато ходило розмов про те, що через територію цієї частини був шлях поставки наркотиків до СІЗО, яке частину розділяє забором. Слідством це не перевірено. З усього викладеного можливо зробити висновок, що в частині дійсно мають місце нестатутні відносини поміж солдатами, а можливо й офіцерами.

В постанові вказано на педагогічну занедбаність, але ОСОБА_9 всі вказівки командирів виконувалися безприкословно і вчасно. Він пройшов курс молодого солдата і фактично визнаний пригідним для подальшого проходження служби, направлений в основну частину і прикомандирований для проходження перепідготовки водіїв в іншу. За допитами керівництва частини видно, що ОСОБА_9 на службі вів себе добре і не потребував нагляду з боку начальників.

Заявники вказують на неналежний нагляд керівництва та чергових. Також заявниками зазначено, що не було надано оцінки законності дій керівництва частини: невідкладну допомогу надавав солдат, а не медперсонал, який цілодобово знаходиться на чергуванні. Заявників цікавить, чому солдат поламав ребра при наданні невідкладної допомоги, де в цей час були медичні працівники, чому їх сина в медчастину несли на руках, а не на ношах, не з`ясовано коли і хто викликали швидку допомогу, чому не зразу та пізно, коли вона прибула; яка була необхідність обходити територію в нічний час, яка повністю огороджена і освітлена, тим більше поруч КПП частини. Куди, скільки і за ким бігав солдат ОСОБА_10 , де були чергові зміни, що так довго не прибували на місце? Хто саме і коли повинен був нести службу по черговості, та і взагалі чому прикомандирований молодий солдат призначений на чергування в ніч? Яка в цьому була необхідність? Якими нормативними документами це передбачено? Чому на місце події своєчасно не було направлено працівників медчастини, а якась меддопомога надавалася у медчастині. Де до цього часу знаходився медпрацівник, якому держава платить зарплатню. Солдат, який виявив ОСОБА_9 , говорив, що той був ще живий, а медчастину на місце не запрошено. Черговими і медпрацівником не викликано швидку допомогу негайно, а лише після того, як почали надавати допомогу.

Заявники ОСОБА_7 , ОСОБА_8 в судове засідання не з`явились, надіслали до суду телефонограму, згідно якої просять суд розглядати справу у їх відсутності, вимоги скарги підтримують.

Прокурор Харківської прокуратури з нагляду за додержанням законів у воєнній сфері ОСОБА_11 в судовому проти задоволення скарги заперечував у повному обсязі, вважав її необґрунтованою, зазначив постанова про закриття кримінальної справи винесена слідчим законно, на підставі зібраних по справі доказів.

Суд вислухавши пояснення прокурора, перевіривши матеріали справи вважає встановленим наступне.

Стаття 120 КК України, передбачає кримінальну відповідальність за доведення особи до самогубства або до замаху на самогубство, що є наслідком жорстокого з нею поводження, шантажу, примусу до протиправних дій або систематичного приниження її людської гідності

В результаті досудового розслідування обставин смерті ОСОБА_9 встановлено, що він покінчив життя самогубством, при цьому не було встановлено фактів вчинення ким би то не було дій, передбачених ст.120 КК України. При таких обставинах відсутні підстави для скасування постанови про закриття провадження по справі.

Доводи, наведені потерпілими ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , не можуть слугувати для скасування постанови слідчого про закриття провадження по кримінальній справі, порушеної за ознаками ч.1 ст.120 КК України. Заявниками не наведено жодних посилань на докази, які б свідчили про вчинення буд-ким дій, передбачених ст.120 КК України.

Заявники в ході досудового розслідування не навели взагалі обставин, передбачених ст.120 КК України, а лише припускають, що таке могло статися, не наводячи при цьому конкретних фактів вчинення будь-ким зазначених дій.

Таким чином, суд приходить до висновку про відмову в задоволенні скарги у повному обсязі.

На постанову суду першої інстанції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 подали апеляційну скаргу.

В апелляції ОСОБА_7 та ОСОБА_8 просять скасувати вказану постанову суду, а кримінальну справу направити до Генеральної прокуратури України.

В апеляції вказано, що перевірка по їх заявах и скаргам була проведена слідством формально, а суд першої інстанції виніс рішення не обгрунтоване, з порушенням норм КПК України й розглянув їх скаргу на постанову слідчого однобічно та необ`єктивно.

Вислухавши думку прокурора, який вважав постанову суду першої інстанції законною та обгрунтованою, перевіривши матеріали судової справи та матеріал про закриття кримінальної справи, колегія суддів приходить до висновку, що апеляція ОСОБА_7 підлягає задоволенню частково, виходячи з наступного.

Згідно до ст.236-5 КПК України, розглядаючи скаргу, суддя в залежності від того, чи були ли при закритті справи виконані вимоги статей 213,214 КПК України, приймає одне з таких рішень:

1)залишає скаргу без задоволення;

2) скасовує постанову про закриття кримінальної справи та направляє справу прокурору для відновлення слідства чи дізнання.

Згідно до ст.213 КПК України кримінальна справа закривається:

1)
при наявності підстав, вказаних в ст.6 КПК України;
2) при недоведеності участі обвинуваченого в скоєнні злочину.
Згідно до ст.214 КПК України слідчий закриває справу мотивованою постановою, в якій, крім данних, передбачених ст.130 КПК України, вказує: данні про особу обвинуваченого, суть справи, підстави для закриття справи, рішення про скасування запобіжного заходу та мір по запезпеченню цивільного позову та можливої конфіскації майна, а також рішення по речовим доказам у відповідності до ст.81 КПК України.

Вимоги вищевказаних статей слідчим виконані не повному обсязі.

Як слідує з матеріалів справи (т.1 а.с. 46) постановою слідчого 15.12.2010 года були визнані речовими доказами мобільний телефон, бейджик «Днювальний парку» та фрагменти брючного реміня, однак в постанові слідчого від 31.10.2012 р. про закриття кримінальної справи, рішення в порядку ст.214 КПК України про долю речових доказів по справі не вказано.

Суд першої інстанції, перевіряючи законність прийнятого рішення про закриття кримінальної справи, обов`язків покладених на нього ст.ст.236-5, 236-6КПК України не виконав та прийшов до не вірного висновку про відсутність підстав для задоволення скарги ОСОБА_7 .

В оскарженій постанові суду першої інстанціїї ОСОБА_7 , ОСОБА_8 названі заявниками, що є помилкою, оскільки КПК України в редакції 1960 р не визначає данний процессуальний статус.

ОСОБА_7 -визнана по справі потерпілою.

Що стосується, ОСОБА_8 то слід зазначити, що матеріали кримінальної справи не містять данних що батько військовослужбовця строкової слуби ОСОБА_9 що проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 визнаний потерпілим по справі.

Згідно матеріалів кримінальної справи він допитувався по справі лише як свідок.

Матеріали справи містять лише постанову слідчого про визнання потерпілою матері військовослужбовця - ОСОБА_7 (а.с.212-213 т.2)

КПК України в редакціїї 1960 року не передбачає у особи яка має в кримінальній справі процессуальний статус свідка по справі права оскаржувати постанову про закриття кримінальної справи.

Між тим, ч.5 ст.49 КПК України чітко регламентує, що у справах про злочини, внаслідок яких сталася смерть потерпілого,права,передбачені цією статтею, мають близькі родичі.

Відповідно до п.11 ст.32 КПК України - батьки є близькими родичами.

Ст.236-5 КПК України передбачає право оскарження постанови про закриття кримінальної справи особою, інтересів якої вона стосується, однак процессуальний статус і права потерпілого визначені ст.49 КПК України суттево відрізняються від процессуального статусу свідка по справі, що не враховано ні слідчим, ні судом.

Таким чином, саме після набуття статусу потерпілого в порядку визначеному ст.ст.122,130 КПК України та згідно ст.49 КПК України у ОСОБА_8 виникає право на оскарження постанови про закриття кримінальної справи як у особи, інтересів якої вона стосується.

Звуження змісту та обсягу процессуальних прав під час досудового розслідування на переконання судової колегії є недопустимим.

Згідно матеріалів кримінальної справи (а.с.27 т.2) в постанові про закриття кримінальної справи слідчий посилаючись на висновок проведеної по справі посмертної комплексної судової психолого-психіатрічної єкспертизи № 135 від 24 січня 2011 року вказує що у військовослужбовця ОСОБА_9 «...приблизно з 26.12.2010 року стала формуватися депресивна симптоматика у вигляді пригнобленого настрою, смутного вираження особи, смутної інтонації в голосі...».

Вищенаведена дата - 26.12.2010 року зазначена двічі і в тексті висновоку проведеної по справі посмертної комплексної судової психолого-психіатрічної єкспертизи №135 від 24 січня 2011 року мотивувальній частині висновку та розділі психічний стан.

Між тим, з матеріалів кримінальної справи слідує військовослужбовець строкової слуби ОСОБА_9 що проходив військову службу у військовій частині № НОМЕР_1 був знайдений повішеним ще 4.12.2010 року.

На данні протиріччя в оскаржуваній постанові слідчого суд першої інстанції не звернув уваги хоча про це зазначалось в скарзі.

Дійсно згідно матеріалів кримінальної справи не допитані як свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 на яких вказують ОСОБА_7 , ОСОБА_8 .

В порушення вимог ст.87-1 КПК України протокол судового засідання (а.с.7 т.2) не підписаний головуючим по справі.

Вищенаведені порушення КПК України судова колегія вважає істотними і враховуючи вказані протиріччя вважає що суд першої інстанції передчасно прийшов до висновку щодо законності та обгрунтованості постанови слідчого Харківської прокуратури з нагляду за додержанням законів в воєнній сфері від 31.10.2012 р. про закриття кримінальної справи за ознаками ч. 1 ст. 120 КК України і вважає що за вищенаведих обставин постанова Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2015 року підлягає безумовному скасуванню, а справа направленню на новий судовий рогляд.

При новому розгляді справи суду належить забезпечити дотримання вимог кримінально-процессуального закону, врахувати доводи а скарги та прийняти законне й обгрунтоване рішення відповідно до вимлг ст.236-6 КПК України.

Що стосується апеляційних вимог потерпілої ОСОБА_7 про направлення кримінальнної справи до Генеральної прокуратури України то судова колегія зазначає наступне.

Порядок звернення до суду за судовим захистом у кримінальному провадженні врегульований Кримінальним процесуальним кодексом України.

Згідно зі ст. 19 ч. 2 Конституції України посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України, дана правова норма розповсюджується в тому числі на суддів всіх судових інстанцій без виключення.

КПК України в редакції 1960 року не передбачає у суду апеляційної інстанціїї права на зміну підслідності чи направлення матеріалів кримінальної справи до прокуратури вищого рівня. За таких обставин апеляційний суд позбавлений процессуальної можливості розглянути апеляційні вимоги потерпілої щодо направлення кримінальної справи до Генеральної прокуратури України.

Що стосується аналогічних апеляційних вимог ОСОБА_8 то з вищезазначених причин визначених апеляційним судом в мотивувальній частині данної ухвали апеляційний суд не має процессуальної можливості розглянути їх.

Судова колегія також зазначає, що ст.236-6 КПК України 1960 року регламентує термін оскарження постанови суду за результатами розгляду скарги на постанову про закриття справи в сім діб з дня її винесення, а не 15 днів як вказано в оскарженій постанові суду першої інстанції.

Керуючись ст. ст. 362, 365, 366, ч. 2 ст. 379 КПК України 1960 року, колегія суддів, -

У Х В А Л И ЛА:
Апеляційну скаргу ОСОБА_7 задовольнити частково.

Постанову Дзержинського районного суду м. Харкова від 04 лютого 2015 року щодо відмови в задоволенні скарги ОСОБА_7 , ОСОБА_8 на постанову слідчого Харківської прокуратури з нагляду за додержанням законів в воєнній сфері від 31.10.2012 року про закриття кримінальної справи за ознаками ч. 1 ст. 120 КК України скасувати, а матеріали справи направити на новий судовий розгляд в той же суд, в іншому складі суду.

Головуючий:

Судді: