АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА

Справа № 11-кп/796/233/2015 Головуючий у першій інстанції ОСОБА_1
Категорія ч. 2 ст. 186 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва в складі:
- головуючого судді ОСОБА_2
- суддів ОСОБА_3

ОСОБА_4

- при секретарі ОСОБА_5

- з участю прокурора ОСОБА_6
- захисника ОСОБА_7
- обвинуваченого ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду у м. Києві кримінальне провадження за апеляційними скаргами заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року, згідно з яким:

- ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Слов`янськ Донецької обл., громадянин України, українець, з середньою освітою, неодружений, непрацюючий, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 1) 28.03.2000 року Слов`янським районним судом Донецької області за ст. 206 ч. 2, 46-1 КК України на 3 роки позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки; 2) 28.03.2001 року Слов`янським районним судом Донецької області за ст. 206 ч. 2 КК України на 3 роки позбавлення волі з відстрочкою виконання вироку на 2 роки; 3) 23.04.2007 року Слов`янським районним судом Донецької області за ст. 296 ч. 1 КК України на 3 місяці арешту; 4) 18.09.2007 року Слов`янським районним судом Донецької області за ст. 186 ч. 2 КК України на 4 роки 6 місяців позбавлення волі; 5) 06.06.2012 року Шевченківським районним судом м. Києва за ст. ст. 185 ч. 2, 71 КК України на 2 роки позбавлення волі, звільнений з 10.06.2013 року з Київського СІЗО №13 по відбуттю строку покарання,
- засуджений за ч. 2 ст. 186 КК України на 6 років позбавлення волі, -

В С Т А Н О В И Л А:

Згідно з вироком суду першої інстанції, ОСОБА_8 визнаний винуватим у вчиненні грабежу, поєднаного із насильством, яке не є небезпечним для життя потерпілого, вчиненого повторно, за таких обставин.

Так, ОСОБА_8 , 06.07.2014 року, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, разом із невстановленою досудовим слідством особою, приблизно о 22 годині 30 хвилин, підійшов до зупинки громадського транспорту «Ринок Юність» в м. Києві. Перебуваючи на вказаній зупинці, невстановлена досудовим розслідуванням особа та ОСОБА_8 помітили раніше незнайомих йому жінок ОСОБА_10 , ОСОБА_11 та чоловіка ОСОБА_12 , які також перебували на зупинці. В подальшому невстановлена досудовим розслідуванням особа та ОСОБА_8 звернулись до ОСОБА_12 з проханням надати цигарку, на що отримали відмову та, висловлюючись нецензурною лайкою відносно ОСОБА_12 , розпочали з останнім бійку. В свою чергу ОСОБА_10 та ОСОБА_11 , намагаючись зупинити бійку, вступили в конфлікт із невстановленою досудовим розслідуванням особою та ОСОБА_8 .

В цей час ОСОБА_8 побачив, що у ОСОБА_10 на шиї знаходився ланцюжок з кулоном у вигляді двох кілець з метеликом, схожими на золото, та у нього виник умисел на повторне відкрите викрадення чужого майна.

Реалізуючи свій злочинний умисел, ОСОБА_8 , діючи умисно, під час конфлікту з потерпілою ОСОБА_10 та свідками ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , застосував до потерпілої насильство, яке не є небезпечним для життя та здоров`я останньої, а саме наніс їй удар в область лівого ока та, діючи повторно, відкрито заволодів її майном, зірвавши з шиї золотий ланцюжок, на якому перебував кулон у вигляді двох кілець з метеликом, загальною вартістю 3.300 гривень.

Після цього, ОСОБА_8 , разом з невстановленою досудовим слідством особою з місця вчинення кримінального правопорушення зникли, викраденим розпорядилися на власний розсуд. Проте в подальшому ОСОБА_8 , за адресою: АДРЕСА_2 , був затриманий громадянами, а невстановлена досудовим розслідуванням особа, з місця скоєння кримінального правопорушення зникла.

Не погоджуючись із ухваленим рішенням суду першої інстанції, у зв`язку з невідповідністю висновків суду першої інстанції фактичним обставинам кримінального провадження, неправильною юридичною кваліфікацією дій обвинуваченого, а відтак невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, заступник прокурора міста Києва ОСОБА_9 подав апеляційну скаргу, в якій просить змінити вирок Дніпровського районного суду міста Києва від 24.10.2014 року, дії ОСОБА_8 перекваліфікувати з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 186 КК України з призначенням покарання у виді 4 років позбавлення волі, а також із залишенням в решті вирок без змін.
В обґрунтування своїх доводів, зокрема в частині невідповідності висновків суду фактичним обставинам справи апелянт зазначає, що суд першої інстанції, невірно оцінивши наявні у справі докази, дійшов помилкового висновку про затримання обвинуваченого вже після того, як він мав можливість розпорядитися викраденим на власний розсуд, а відтак неправильно визначив юридичну кваліфікацію дій ОСОБА_8 , вважаючи доведеною його винуватість у вчиненні закінченого складу грабежу, оскільки як вбачається з показань потерпілої та свідків, обвинувачений після викрадення майна потерпілої, дійсно намагався зникнути з місця злочину, проте фактично зразу ж був затриманий сторонніми особами, які його переслідували та повернули на зупинку, де ОСОБА_10 при огляді одягу обвинуваченого у присутності інших осіб виявила у ОСОБА_8 у кишені його штанів належне їй майно.
За твердженнями апелянта, саме ці докази свідчать про те, що обвинувачений не мав реальної можливості розпорядитися викраденим майном, а відтак вчинив замах на грабіж, та його дії підлягають кваліфікації за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 186 КК України. Саме за цим законом ОСОБА_8 має бути засудженим, та йому з огляду на положення ст. 68 КК України слід призначити покарання у виді 4 років позбавлення волі, яке не може перевищувати двох третин максимального строку покарання, передбаченого санкцією ч. 2 ст. 186 КК України.

Також апеляційну скаргу на судове рішення подано і обвинуваченим, який у подальшому уточнивши та доповнивши свої апеляційні вимоги, посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, просить вирок суду першої інстанції змінити на перекваліфікувати його дії на ч. 1 ст. 296 КК України, заявляючи при цьому про свою непричетність до скоєння грабежу та на ті обставини, що відкрито не викрадав майно ОСОБА_10 , а також не заперечуючи, що між ним, потерпілою та свідками мав місце конфлікт, під час якого він висловлювався у громадському місці брутальною лайкою та міг нанести удар потерпілій, а відтак не оспорюючи грубе порушення ним громадського порядку.
В обґрунтування заявлених вимог, ОСОБА_8 вказує на фальсифікацію матеріалів кримінального провадження, недоведеність його винуватості у інкримінованому правопорушенні, оскільки суд безпідставно взяв за основу неправдиві показань свідків та потерпілої, які змінювались за змістом під час досудового розслідування та судового розгляду, містили у собі суперечності, не відповідали один одному та не були підтверджені висновками експертизи щодо ступеню тяжкості виявлених у ОСОБА_10 тілесних ушкоджень.
Крім того обвинувачений, заявляючи на неповноту та необ`єктивність судового слідства, заявляє про необґрунтоване відхилення судом заявлених ним клопотань та на непроведення перевірки речового доказу у справі золотого ланцюжка, на предмет його відношення до інших кримінальних правопорушень, а також на не усунення судом усіх наявних у справі суперечностей у доказах.

Розглянувши кримінальне провадження в межах поданих апеляційних скарг, заслухавши доповідь судді, вислухавши доводи прокурора, яка підтримала апеляційні вимоги прокурора, та просила їх задовольнити, заперечуючи проти апеляційної скарги ОСОБА_8 ; пояснення обвинуваченого та його захисника, які, не підтримавши апеляційну скаргу прокурора, просили задовольнити апеляційні вимоги ОСОБА_8 ; провівши судові дебати та надавши останнє слово обвинуваченому; вивчивши матеріали кримінального провадження та перевіривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга обвинуваченого з доповненнями та уточненнями задоволенню не підлягає, а апеляційну скаргу прокурора слід задовольнити з таких підстав.

Свої висновки про доведеність винуватості ОСОБА_8 у вчиненні відкритого викрадення чужого майна (грабіж), поєднаного з насильством, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, вчиненого повторно, суд першої інстанції обґрунтував показаннями потерпілої, свідків, даними, що містились у протоколі усної заяви ОСОБА_10 , протоколах огляду місця події та речей, результатами слідчого експерименту, який був проведений з участю потерпілої та свідка ОСОБА_11 .
При цьому, всупереч твердженням обвинуваченого про його непричетність до грабежу, відсутністю у нього умислу на відкрите заволодіння чужим майном, які були аналогічними його показанням під час судового слідства, суд першої інстанції дійшов обґрунтовано висновку про те, що ОСОБА_8 , побачивши золотий ланцюжок з кулон у потерпілої, саме переслідуючи мету відкритого заволодіння чужим майном, наніс потерпілій удар в область обличчя, після чого зірвав вказані предмети з шиї ОСОБА_10 та став тікати з місця вчинення злочину.
Про направленість умислу обвинуваченого саме на вчинення відкритого викрадення майна потерпілої беззаперечно вказували наявні у справі та наведені у вироку докази, у тому числі і частково визнавальні показання ОСОБА_8 , який не заперечував того, що між ним та потерпілою мав місце конфлікт, під час якого він наніс їй удар в область обличчя, а також про те, що після його затримання свідки виявили у нього у кишені штанів ланцюжок ОСОБА_10 .
При цьому, показання потерпілої, свідків та інші докази, наведені у вироку, які повністю співпадали та узгоджувались один з дин, були отримані судом, а також слідчими органами у відповідний процесуальний спосіб, без будь-яких порушень, суд першої інстанції обґрунтовано поклав в основу своїх висновків в цій частині.
Незначні розбіжності в них колегія суддів визнає несуттєвими та такими, що були обумовлені та пов`язані з суб`єктивним сприйняттям подій кожним із осіб, а тому доводи обвинуваченого про суперечливість отриманих судом доказів є неспроможними.
Самі показання ОСОБА_8 про те, що він не мав наміру викрасти майно потерпілої, суд апеляційної інстанції розцінює як позицію захисту обвинуваченого, направлену на уникнення від відповідальності за фактично вчинений ним корисливий злочин.

Є безпідставними і заяви ОСОБА_8 про фальсифікацію матеріалів кримінального провадження, оскільки відповідно до змісту протоколу усної заяви ОСОБА_10 , протоколів слідчого експерименту, проведеного з участю потерпілої та свідка убачається, що вказані особи фактично в категоричній формі стверджували про те, що обвинувачений, нанісши удар ОСОБА_10 , зірвав з її шиї, а відтак відкрито викрав її майно, після чого намагався зникнути з місця вчинення злочину.
При цьому у справі не було встановлено будь-яких даних, які б свідчили про обмову ОСОБА_8 потерпілою та свідками. Більш того, сам обвинувачений не навів таких даних і суду апеляційної інстанції.

За таких обставин, апеляційні доводи ОСОБА_8 про необхідність перекваліфікації його дій на ч. 1 ст. 296 КК України у зв`язку із тим, що він вчинив лише хуліганських дій та не намагався викрасти майно потерпілої, задоволенню не підлягають.

Разом з тим, що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про те, що ОСОБА_8 вчинив незакінчений склад злочину, а лише замах на відкрите викрадення чужого майна з огляду на наявні у справі докази, є обґрунтованими і підлягають задоволенню.

Так, як убачається із матеріалів кримінального провадження, у тому числі показань потерпілої та свідків, ОСОБА_8 , застосувавши до ОСОБА_10 насильство, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, нанісши їй удар рукою в обличчя, та зірвавши з її шиї золотий ланцюжок, тобто відкрито викравши чуже майно, намагався втекти з місця вчинення злочину, проте зразу ж, пробігши усього декілька метрів від місця подій, від зупинки біля будинку 27/2 до будинку 25 по вул. Миропільській у м. Києві, був затриманий ОСОБА_13 , який фактично одночасно з потерпілою та іншими свідками став переслідувати обвинуваченого, коли той намагався зникнути з місця злочину, проте не зміг цього зробити з причин, що не залежали від його волі, оскільки фактично був затриманий на незначній відстані від місця злочину, а тому не мав реальної можливості розпорядитися викраденим ним майном.
При цьому будь-яких достатніх даних, які б вказували на наявність в діях обвинуваченого закінченого складу злочину у справі не міститься та представником державного обвинувачення суду першої інстанції не було надано.
Ці обставини знайшли своє повне підтвердження наявними у справі доказами та з огляду на відсутність у справі достатніх даних, які б вказували на наявність в діях обвинуваченого закінченого складу злочину, беззаперечно свідчили про те, що ОСОБА_8 був скоєний замах на відкрите викрадення чужого майна, поєднаний із застосуванням насильства, яке не є небезпечним для здоров`я потерпілої, вчинений повторно.
І саме з цих підстав, вирок суду першої інстанції підлягає зміні в частині юридичної кваліфікації дій обвинуваченого, які слід кваліфікувати за ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 186 КК України.

Крім того, відповідно до положень ст. 65 КК України при призначенні виду та розміру покарання ОСОБА_8 за новим кримінальним законом, колегія суддів враховує ступень тяжкості вчиненого ним злочину, дані про особу обвинуваченого, обставину, що обтяжує покарання, а саме скоєння протиправних дій у стані алкогольного сп`яніння, відсутність обставин, що пом`якшують покарання, а також з огляду на положення ст. 68 КК України, та приходить до висновку про неможливість виправлення обвинуваченого без ізоляції від суспільства, а тому призначає йому покарання у виді позбавлення волі на строк, який не може перевищувати двох третин максимального строку, передбаченого санкцією ст. 186 ч. 2 КК України.

З огляду на наведене та керуючись ст. ст. 404, 405, 407, 408, 418, 419 КПК України, колегія суддів,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 з уточненнями та доповненнями залишити без задоволення, апеляційну скаргу заступника прокурора міста Києва ОСОБА_9 задовольнити.
Вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_8 за ч. 2 ст. 186 КК України змінити в частині правової кваліфікації дій ОСОБА_8 , перекваліфікувавши дії ОСОБА_8 з ч. 2 ст. 186 КК України на ч. 2 ст. 15 та ч. 2 ст. 186 КК України та призначити йому покарання за цим кримінальним законом у виді 4 років позбавлення волі.
В іншій частині вирок Дніпровського районного суду м. Києва від 24 жовтня 2014 року - залишити без змін.
Ухвала набирає законної сили з моменту оголошення та може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її оголошення, а засудженим, який тримається під вартою, - у той же строк з моменту отримання ними копії ухвали.

Головуючий: ОСОБА_2

Судді: ОСОБА_3

ОСОБА_4