Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючої ОСОБА_13,
суддів:ОСОБА_14, ОСОБА_15,
при секретарі
судового засіданняза участю прокурора ОСОБА_16,ОСОБА_17,
захисника ОСОБА_6,
розглянула у судовому засіданні кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000016, за касаційними скаргами захисників ОСОБА_7, ОСОБА_8 та заступника прокурора Черкаської області на вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2013 року та вирок Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2013 року за обвинуваченням

ОСОБА_9, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та жителя АДРЕСА_1

у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27 і п. 11 ч. 2 ст. 115; ч. 1 ст. 263 КК,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі в інтересах засудженого захисники ОСОБА_7 та ОСОБА_8, посилаючись на надмірну суворість заходу примусу, просять змінити вирок апеляційного суду щодо ОСОБА_9 і пом'якшити призначене йому покарання. На думку захисників, цей суд усупереч вимогам ст. 65 КК залишив поза увагою відсутність обтяжуючих покарання обставин і безпідставно не врахував пом'якшуючих, а саме: перебування на утриманні засудженого двох неповнолітніх дітей та батьків похилого віку, а також не зважив на те, що вчинені ОСОБА_9 протиправні дії не потягли за собою тяжких наслідків.

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про зміну вироків місцевого й апеляційного судів щодо ОСОБА_10 на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК. Заперечуючи правильність юридичної оцінки дій засудженого за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27, п. 11 ч. 2 ст. 115 КК, прокурор вважає, що їх належить перекваліфікувати на ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 27 і п. 11 ч. 2 ст. 115 КК, оскільки за встановлених у провадженні фактичних обставин ОСОБА_10 вчинив не замах на злочин, а готування до нього.

Засуджений ОСОБА_9 подав до суду касаційної інстанції письмові пояснення, в яких навів аргументи на підтримання касаційних вимог захисників, а також зазначив щодо необхідності перекваліфікації вчиненого стосовно ОСОБА_11 діяння, як про це йдеться в касаційній скарзі прокурора.

Згідно з вироком Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2013 року ОСОБА_9 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27 і п. 11 ч. 2 ст. 115 КК із застосуванням ст. 69 КК - на строк 5 років, за ч. 1 ст. 263 КК - на строк 3 роки, а на підставі ст. 70 КК за сукупністю злочинів йому визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 5 років.

Вирішено питання щодо речових доказів та процесуальних витрат у кримінальному провадженні.

ОСОБА_9 визнано винуватим і засуджено за те, що він за обставин, детально викладених у вироку, вчинив шляхом підбурювання закінчений замах на умисне вбивство на замовлення, а також носіння, зберігання та придбання вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу.

Як установив суд, ОСОБА_9 на ґрунті особистих неприязних відносин, переслідуючи мету умисного протиправного заподіяння смерті ОСОБА_11, в кінці серпня 2012 року замовив його вбивство ОСОБА_12 і передав останньому в якості авансу 4 300 грн, показав ОСОБА_11, місце його проживання та роботи. Про цей факт ОСОБА_12 повідомив правоохоронним органам, які розробили план заходів щодо попередження реалізації вказаного злочинного наміру. 18 жовтня 2012 року було інсценовано вбивство ОСОБА_11 і ОСОБА_9, будучи впевненим у тому, що ОСОБА_12 вчинив замовне вбивство, передав йому 5 000 грн як оплату за виконання замовлення, пообіцявши передати решту - 10 000 грн, після того, як він особисто побачить труп ОСОБА_11 Проте цього ж дня о 19.59 год. біля бару «Околиця» по вул. Київській, 34/1 у м. Каневі Черкаської області ОСОБА_9 був затриманий працівниками міліції.

Крім того, ОСОБА_9 придбав, носив і зберігав без передбаченого законом дозволу пістолет ТТ, що є нарізною вогнепальною зброєю, та 7 набоїв до нього калібру 7,62 мм, які 18 жовтня 2012 року було виявлено та вилучено в його автомобілі CITROEN Jumpy (реєстраційний НОМЕР_2).

Апеляційний суд Черкаської області 04 жовтня 2013 року скасував вирок суду першої інстанції щодо ОСОБА_9 у частині призначення заходу примусу і постановив свій вирок, яким призначив йому покарання у виді позбавлення волі: за ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27 і п. 11 ч. 2 ст. 115 КК із застосуванням ст. 69 КК - на строк 7 років, за ч. 1 ст. 263 КК - на строк 3 роки, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів визначив засудженому остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 24 квітня 2014 року залишила без задоволення касаційні скарги захисників та прокурора, а судові рішення щодо ОСОБА_9 - без зміни.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України 23 жовтня 2014 року, задовольнивши заяву заступника Генерального прокурора України, скасувала зазначену ухвалу суду касаційної інстанції, а справу щодо ОСОБА_9 направила на новий касаційний розгляд через неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.

Заслухавши доповідь судді, пояснення захисника, який підтримав касаційну скаргу сторони захисту та вважав обґрунтованими доводи у скарзі сторони обвинувачення, пояснення прокурора, котрий підтримав скаргу прокурора і заперечив проти задоволення касаційних вимог захисників, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скаргах та поясненнях сторін доводи, суд дійшов висновку, що касаційну скаргу захисників не може бути задоволено, а касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_9 у носінні, зберіганні та придбанні вогнепальної зброї, бойових припасів без передбаченого законом дозволу, кваліфікація діяння за ч. 1 ст. 263 КК у касаційних скаргах не оспорюється.

Відповідно до вимог ст. 433 КПК колегія суддів при перегляді оскаржуваних рішень у порядку касаційної процедури виходить з фактичних обставин кримінального провадження, установлених місцевим та апеляційним судами, зважаючи при цьому на приписи ст. 458 вказаного Кодексу щодо обов'язковості висновків Верховного Суду України, викладених у його ухвалах, у випадках, передбачених ч. 2 ст. 455 КПК.

У цій справі Верховний Суд України дійшов висновку, що суд касаційної інстанції при розгляді 24 квітня 2014 року кримінального провадження щодо ОСОБА_9 застосував норму кримінального закону, яка не відповідає фактичним обставинам вчиненого засудженим злочину.

Як зазначено в ухвалі Верховного Суду України, у разі, коли виконавець погодився позбавити потерпілого життя, але з причин, що не залежали від його волі, умисел на вбивство до кінця не довів, дії замовника залежно від конкретних обставин справи кваліфікуються як співучасть у готуванні до умисного вбивства на замовлення або замаху на вчинення цього злочину. Розмежування цих стадій у кримінальному законодавстві проводиться, як правило, за об'єктивними ознаками діяння залежно від їх змісту і характеру, з урахуванням тієї ролі, яку вони відіграли в реалізації умислу.

У контексті позиції щодо необхідності правильного такого розмежування Верховний Суд України також указав на положення ч. 1 ст. 14 КК, згідно з якими готуванням до злочину є підшукування або пристосування засобів чи знарядь, підшукування співучасників або змова на вчинення злочину, усунення перешкод, а також інше умисне створення умов для вчинення злочину.

За встановленими у цьому провадженні фактичними обставинами, які були предметом юридично-правової оцінки Верховного Суду України, засуджений ОСОБА_9 для реалізації прямого умислу на позбавлення життя ОСОБА_11 виконав усі необхідні підготовчі дії, тобто замовив вбивство потерпілого шляхом змови про це з виконавцем ОСОБА_12, показав ОСОБА_11, місце його проживання та роботи, виплатив виконавцю винагороду за вбивство на замовлення, але ОСОБА_12, хоч і взяв гроші, вчинювати цей злочин не планував і відмовився вбивати потерпілого, про що повідомив правоохоронні органи.

Отже, ОСОБА_9 здійснив усі підготовчі дії до вчинення умисного вбивства на замовлення, але замаху на вчинення злочину не було з причин незалежних від його волі, оскільки виконавець не виконав жодної дії, направленої на виконання об'єктивної сторони цього злочину.

Проте місцевий та апеляційний суди наведене залишили поза увагою, внаслідок чого неправильно кваліфікували вчинені ОСОБА_9 протиправні дії щодо потерпілого ОСОБА_11 як закінчений замах шляхом підбурювання на умисне вбивство на замовлення. Згідно з положеннями ч. 1 ст. 14 КК такі дії засудженого є готуванням до злочину, а відтак, відповідною має бути їх юридична оцінка.

З огляду на викладене діяння ОСОБА_9 слід перекваліфікувати з ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27 і п. 11 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 27 і п. 11 ч. 2 ст. 115 КК, а тому касаційна скарга прокурора підлягає задоволенню.

Таким чином, вироки місцевого й апеляційного судів у зазначеній частині підлягають зміні на підставі, передбаченій п. 2 ч. 1 ст. 438 КПК.

Зважаючи на те, що перекваліфікація діяння ОСОБА_9 суттєво не зменшує обсягу обвинувачення, за яким його визнано винним та засуджено, така зміна судових рішень автоматично не тягне за собою пом'якшення заходу примусу.

Усупереч посиланням захисників у касаційній скарзі апеляційний суд, призначаючи ОСОБА_9 покарання, дотримався вимог статей 50, 65 КК і врахував усі обставини провадження, які мають правове значення при виборі заходу примусу та визначенні його розміру. Переконливих аргументів щодо явної несправедливості призначеного покарання стороною захисту не наведено.

Поряд із ступенем тяжкості вчинених ОСОБА_9 кримінальних правопорушень суд урахував усі дані про особу винного, відсутність обтяжуючих покарання обставин та наявність кількох пом'якшуючих, а саме: щире каяття обвинуваченого, утримання ним двох малолітніх дітей, позитивні характеристики за місцем проживання та колишньої роботи, а також те, що він є потерпілим від наслідків аварії на Чорнобильській АЕС. Зважаючи на все це, суд дійшов обґрунтованого висновку про можливість застосування ч. 1 ст. 69 КК та обрання засудженому покарання нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч. 2 ст. 115 КК. При цьому суд урахував також думку потерпілого ОСОБА_11

У матеріалах кримінального провадження не міститься достатніх доказів на підтвердження факту утримання ОСОБА_9 його батьків, а тому колегія суддів погоджується з висновком апеляційного суду про невизнання цієї обставини такою, що пом'якшує покарання.

Ураховуючи зазначене, підстав для пом'якшення покарання ОСОБА_9, про що йдеться у касаційній скарзі захисників, колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть за собою скасування оскаржуваних судових рішень у справі, не встановлено.

Керуючись статтями 433, 434, 436, 438 КПК, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу захисників ОСОБА_7, ОСОБА_8 залишити без задоволення, касаційну скаргу прокурора задовольнити.

Вирок Канівського міськрайонного суду Черкаської області від 07 червня 2013 року та вирок Апеляційного суду Черкаської області від 04 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_9 змінити, перекваліфікувати його діяння з ч. 2 ст. 15, ч. 4 ст. 27 і п. 11 ч. 2 ст. 115 КК на ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 27 і п. 11 ч. 2 ст. 115 КК і призначити за цим законом із застосуванням ч. 1 ст. 69 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років; за ч. 1 ст. 263 КК вважати ОСОБА_9 засудженим до покарання, призначеного апеляційним судом, а на підставі ч. 1 ст. 70 КК за сукупністю злочинів, передбачених ч. 1 ст. 14, ч. 4 ст. 27 і п. 11 ч. 2 ст. 115 КК, ч. 1 ст. 263 КК визначити ОСОБА_9 остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 8 років.

У решті ті самі судові рішення залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_13 ОСОБА_15 ОСОБА_14