Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_14
суддів ОСОБА_15., ОСОБА_16
при секретаріза участю прокурора ОСОБА_17.,ОСОБА_18
розглянула в судовому засіданні в м. Києві 19 березня 2015 року кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань № 0000042 від 08 січня 2014 року, за касаційною скаргою захисника ОСОБА_6 в інтересах засудженого ОСОБА_7 на вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 10 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області

від 27 серпня 2014 року щодо

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця

м. Самредії, Грузія, жителя АДРЕСА_1, раніше судимого за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 21 лютого 2012 року за ч. 3 ст. 185 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки, звільненого 04 листопада 2013 року після відбуття покарання.

Вироком Києво-Святошинського районного суду Київської області від 10 червня 2014 року, залишеним без зміни ухвалою Апеляційного суду Київської області від 27 серпня 2014 року, ОСОБА_7 засуджено до покарання у виді позбавлення волі: за ч. 1 ст. 121 КК України - на строк

6 років, за ч. 4 ст. 296 КК України - на строк 4 роки.

Згідно з цим вироком ОСОБА_7 визнано винуватим у тому, що він

07 січня 2014 року приблизно о 19.00 год. у стані алкогольного сп'яніння у третьому під'їзді будинку АДРЕСА_1, грубо порушуючи громадський порядок, своєю поведінкою виражаючи явну неповагу до суспільства, з хуліганських мотивів заздалегідь заготовленим ножем завдав ОСОБА_9, ОСОБА_10 та ОСОБА_11 кілька ударів, заподіявши останньому тяжких тілесних ушкоджень, а ОСОБА_9 та ОСОБА_10 - легких.

У касаційній скарзі захисник просить скасувати оскаржувані судові рішення і призначити новий розгляд провадження в суді апеляційної інстанції, стверджуючи, що вчиняючи протиправні дії, ОСОБА_7 не мав хуліганських мотивів, тому кваліфікація його дій за ч. 4 ст. 296 КК України є зайвою. Крім того, стверджує про невідповідність призначеного покарання тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі засудженого унаслідок суворості.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, яка підтримала касаційну скаргу частково та вважала необхідним скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий апеляційний розгляд провадження, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши доводи, наведені у скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що у задоволенні касаційної скарги слід відмовити.

Відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального й процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, яких не було встановлено в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу.

Тобто при касаційному розгляді кримінального провадження колегія суддів виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

При цьому з оскаржуваних судових рішень убачається, що згідно

з положеннями ст. 94 КПК України суд під час прийняття відповідного процесуального рішення за своїм внутрішнім переконанням, яке ґрунтується на всебічному, повному й неупередженому дослідженні всіх обставин кримінального провадження, керуючись законом, оцінював кожний доказ із точки зору належності, допустимості, достовірності,

а сукупність зібраних доказів - із точки зору достатності та взаємозв'язку, на підставі чого дійшов правильного висновку про доведеність винуватості ОСОБА_7 у вчиненні інкримінованих йому кримінальних правопорушень. Такий висновок суд належним чином детально обгрунтував у прийнятому рішенні.

Доводи захисника про відсутність у діях ОСОБА_7 хуліганського мотиву, що свідчить про неправильну кваліфікацію дій засудженого за ч. 4 ст. 296 КК України, є безпідставними, не відповідають положенням кримінального закону і спростовуються матеріалами провадження.

Відповідно до положень кримінального закону суб'єктивна сторона хуліганства характеризується умисною формою вини та мотивом явної неповаги до суспільства. При вчиненні цього злочину, в якому дії характеризуються грубим порушенням громадського порядку, що супроводжується особливою зухвалістю чи винятковим цинізмом, особа усвідомлює такий характер своїх дій і бажає так діяти.

При цьому мотив явної неповаги до суспільства характеризується усвідомленим спонуканням зневажливого ставлення до громадського порядку, неперсоніфікованого кола осіб, ігнорування існуючих в суспільстві елементарних правил по моральності та добропристойності. Таке ставлення проявляється у вчинках особи, стає відкрито вираженим та очевидним як для самого винного, так і для інших осіб.

Як видно з матеріалів провадження, суд у ході слідства встановив, що ОСОБА_7 почав завдавати ударів потерпілим заздалегідь заготовленим ножем раптово, не маючи на те жодної очевидної причини, у тому числі ці удари завдавались і в область розташування життєво важливих органів людини.

Наведене свідчить про правильність кваліфікації дій засудженого за ст. 296 КК України, оскільки його дії було вчинено з хуліганських мотивів з особливою зухвалістю, а засуджений за фактичних обставин справи, встановлених судом першої інстанції, не міг не усвідомлювати протиправності своїх дій, а також того, що він грубо порушує громадський порядок.

Доводи захисника про те, що ОСОБА_7 завдав тілесних ушкоджень потерпілим через особисті неприязні відносини, що спровокували конфлікт, є неспроможними, оскільки ці обставини були предметом перевірки суду першої інстанції та в результаті були належним чином спростовані судом, що підтверджується змістом оскаржуваних судових рішень, а відповідно до положень ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції виходить із фактичних обставин вчинення кримінального правопорушення, встановлених судом.

Також є безпідставними твердження захисника про порушення апеляційним судом права на захист засудженого, оскільки апеляційний розгляд за обвинуваченням останнього відбувся за його відсутності.

Так, згідно з положеннями ч. 4 ст. 405 КПК України неприбуття сторін або інших учасників кримінального провадження не перешкоджає проведенню розгляду, якщо такі особи були належним чином повідомлені про дату, час і місце апеляційного розгляду та не повідомили про поважні причини свого неприбуття. Якщо для участі в розгляді в судове засідання не прибули учасники кримінального провадження, участь яких згідно з вимогами цього Кодексу або за рішенням суду апеляційної інстанції є обов'язковою, апеляційний розгляд відкладається.

При цьому відповідно до ч. 4 ст. 401 цього ж Кодексу обвинувачений підлягає обов'язковому виклику в судове засідання для участі

в апеляційному розгляді, якщо в апеляційній скарзі порушується питання про погіршення його становища або якщо суд визнає обов'язковою його участь, а обвинувачений, який утримується під вартою, - також у разі, якщо про це надійшло його клопотання.

З матеріалів провадження видно, що апеляційний розгляд кримінального провадження щодо ОСОБА_13 проводився за апеляційною скаргою його захисника, в якій порушувалося питання про визнання засудженого невинуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, та пом'якшення покарання, призначеного за ч. 1 ст. 121 КК України, тобто питання про погіршення становища не ставилося.

При цьому до суду не надходило заяв чи клопотань від засудженого про бажання взяти особисту участь у апеляційному розгляді, а копію ухвали про призначення апеляційного розгляду на 27 серпня 2014 року засуджений отримав 14 серпня цього ж року, тобто був належним чином повідомленим про дату, час та місце апеляційного розгляду. Також у матеріалах справи відсутні відомості про визнання судом обов'язковою участі засудженого в апеляційному розгляді справи.

Таким чином, з огляду на зазначене проведення апеляційного розгляду за відсутності засудженого ОСОБА_7 за наведених обставин не є порушенням його права на захист.

Твердження захисника про фактичну доставку засудженого до апеляційного суду в день апеляційного розгляду не знайшли свого підтвердження ні матеріалами провадження, ні самим захисником, який також не надав жодних документів для підтвердження своїх доводів.

Що стосується вказівок захисника про невідповідність призначеного ОСОБА_7 покарання тяжкості вчиненого протиправного діяння та особі засудженого внаслідок суворості, то вони є безпідставними.

Так, мотивуючи своє рішення щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити ОСОБА_7, суд урахував тяжкість вчинених кримінальних правопорушень, обставину, що обтяжує покарання, та відсутність обставин, які б його пом'якшували, а також дані про особу ОСОБА_7, який раніше був судимий, страждає на опійну наркоманію, за місцем проживання характеризується позитивно, у лікарів нарколога чи психіатра на обліку не перебуває.

Обставиною, що обтяжує покарання, суд визнав вчинення злочину в стані алкогольного сп'яніння.

З урахуванням сукупності перелічених даних, тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, конкретних обставин їх вчинення, даних, що характеризують особу засудженого, а також відношення ОСОБА_7

до вчиненого й думку потерпілих щодо виду та міри покарання, яке необхідно призначити засудженому, суд призначив йому покарання, в межах санкцій статтей кримінального закону, яким передбачено, вчинення інкримінованих засудженому злочинів, застосувавши при цьому положення ст. 70 КК України.

Покарання зазначеного виду та розміру колегія суддів вважає таким, що відповідає вимогам ст. 65 цього Кодексу, оскільки воно ефективно сприятиме виправленню засудженого і попередить вчинення ним нових кримінальних правопорушень.

Таким чином, з огляду на наведене підстав вважати покарання, призначене засудженому, несправедливим унаслідок суворості, а також підстав для його пом'якшення колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, які би перешкодили чи могли перешкодити суду повно й усебічно розглянути провадження і постановити законне, обґрунтоване та справедливе рішення,

не встановлено.

Керуючись статтями 434, 436, 438 КПК України, колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Києво-Святошинського районного суду Київської області

від 10 червня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Київської області

від 27 серпня 2014 року щодо ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу захисника - без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_14 ОСОБА_15ОСОБА_16