Справа № 646/8263/14-к
№ провадження 1-кп/646/496/2014
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28.10.2014 року м.Харків

Червонозаводський районний суд міста Харкова у складі:
головуючого - судді ОСОБА_1 ,
при секретарі ОСОБА_2 ,
за участю прокурора ОСОБА_3 ,
обвинуваченого - ОСОБА_4 ,
захисника адвоката ОСОБА_5 ,
представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у місті Харкові кримінальне провадження відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Харкова, громадянина України, з середньою спеціальною освітою, неодруженого, не працюючого, раніше судимого: 17.05.2011 року за ч.1 ст.186, ч.3 ст.357, ст.ст. 70, 72, 71 КК України до 3 років 6 місяців обмеження волі, зареєстрованого та мешкаючого в АДРЕСА_1 ,

у вчинені кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 296, ч.1 ст.122 КК України,-

в с т а н о в и в :
18.07.2014 року на розгляді Червонозаводського районного суду м. Харкова перебуває кримінальне провадження відносно ОСОБА_4 за ч. 1 ст. 296, ч.1 ст.122 КК України.

В ході досудового розслідування щодо обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжний захід не обирався.

Ухвалою судді від 13.08.2014 року призначено судовий розгляд на 30 вересня 2014 року, з викликом всіх учасників кримінального провадження.

В судовому засіданні представник потерпілої адвокат ОСОБА_6 , заявив клопотання про обрання обвинуваченому ОСОБА_4 міри запобіжного заходу в вигляді тримання під вартою, посилаючись на існування ризиків, передбачений ст.177 КПК України.

Відповідно до ч. 1, ч. 3 ст. 331 КПК України, під час судового розгляду суд за клопотанням сторони обвинувачення або захисту має право своєю ухвалою змінити, скасувати або обрати запобіжний захід щодо обвинуваченого; незалежно від наявності клопотань суд зобов`язаний розглянути питання доцільності продовження тримання обвинуваченого під вартою до спливу двомісячного строку з дня надходження до суду обвинувального акта. За наслідками розгляду питання суд своєю вмотивованою ухвалою скасовує, змінює запобіжний захід у вигляді тримання під вартою або продовжує його дію на строк, що не може перевищувати двох місяців.

Суд, вислухавши думку учасників кримінального провадження, приходить до наступного.

Відповідно до ч. 1, 2 ст. 131 Кримінального процесуального кодексу України, заходи забезпечення кримінального провадження застосовуються з метою досягнення дієвості цього провадження. Заходами забезпечення кримінального провадження є, зокрема запобіжні заходи, до яких належать особисте зобов`язання; особиста порука; застава; домашній арешт; тримання під вартою. При цьому найбільш м`яким запобіжним заходом є особисте зобов`язання, а найбільш суворим - тримання під вартою. Під час судового провадження запобіжні заходи застосовуються судом за клопотанням прокурора (ст.176 КПК України).

Згідно ст. 177 КПК України, метою застосування запобіжного заходу є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків, а також запобігання спробам: переховуватися від органів досудового розслідування та/або суду; знищити, сховати або спотворити будь-яку із речей чи документів, які мають істотне значення для встановлення обставин кримінального правопорушення; незаконно впливати на потерпілого, свідка, іншого підозрюваного, обвинуваченого, експерта, спеціаліста у цьому ж кримінальному провадженні; перешкоджати кримінальному провадженню іншим чином; вчинити інше кримінальне правопорушення чи продовжити кримінальне правопорушення, у якому підозрюється, обвинувачується.

Підставою застосування запобіжного заходу є наявність обґрунтованої підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення, а також наявність ризиків, які дають достатні підстави слідчому судді, суду вважати, що підозрюваний, обвинувачений, засуджений може здійснити дії, передбачені частиною першою цієї статті. Слідчий, прокурор не мають права ініціювати застосування запобіжного заходу без наявності для цього підстав, передбачених цим Кодексом.

Відповідно до ч. 1 ст. 183 Кримінального процесуального кодексу України, тримання під вартою є винятковим запобіжним заходом, який застосовується виключно у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе запобігти ризикам, передбаченим статтею 177 цього Кодексу.

Згідно роз`яснень спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ «Про деякі питання порядку застосування запобіжних заходів під час досудового розслідування та судового провадження відповідно до Кримінального процесуального кодексу України» від 04.04.2013 № 511-550/0/4-13 (в редакції від 15.10.2013), запобіжні заходи у кримінальному провадженні застосовуються тільки з метою та за наявності підстав, визначених ст. 177 КПК. Слідчому судді, суду слід враховувати, що рішення про застосування одного із видів запобіжних заходів, який обмежує права і свободи підозрюваного, обвинуваченого, має відповідати характеру певного суспільного інтересу (визначеним у КПК конкретним підставам і меті), що, незважаючи на презумпцію невинуватості, превалює над принципом поваги до свободи особистості.

Вирішуючи питання про застосування, продовження, зміну або скасування запобіжного заходу при розгляді відповідних клопотань, слідчий суддя, суд щоразу зобов`язаний: - здійснювати повноваження із судового контролю за дотриманням прав, свобод та інтересів осіб у кримінальному провадженні під час досудового розслідування і судового розгляду, діяти відповідно до вимог кримінального процесуального закону; - пам`ятати, що критерії для обрання того чи іншого запобіжного заходу передбачені у ч. 1 ст. 194 КПК, а тому слідчий суддя, суд вирішує питання про застосування запобіжного заходу, якщо за результатами розгляду клопотання встановить: наявність обґрунтованої підозри у вчиненні підозрюваним, обвинуваченим кримінального правопорушення; наявність достатніх підстав вважати, що існує хоча б один із ризиків, передбачених ст. 177 КПК, і на які вказує слідчий, прокурор; недостатність застосування більш м`яких запобіжних заходів для запобігання ризику або ризикам, зазначеним у клопотанні; - перевіряти наявність підстав і мети застосування запобіжного заходу у кримінальному провадженні, встановлювати обґрунтованість таких підстав з огляду на фактичні дані, установлені конкретні обставини кримінального провадження; - враховувати, що запобіжні заходи у кримінальному провадженні обмежують права особи на свободу та особисту недоторканність, гарантовані ст. 5 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року (Конвенція), а тому можуть бути застосовані тільки за наявності законної мети та підстав, визначених КПК, з урахуванням відповідної практики Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ); - зважати, що тримання під вартою є винятковим видом запобіжного заходу та застосовується лише у разі, якщо прокурор доведе, що жоден із більш м`яких запобіжних заходів не зможе відвернути ризики, зазначені у ст. 177 КПК.

Статтею 29 Конституції України передбачено, що кожна людина має право на свободу та особисту недоторканність, ніхто не може бути заарештований або триматися під вартою інакше, як за вмотивованим рішенням суду і тільки на підставах та в порядку, встановлених законом.

Указані гарантії права на свободу та особисту недоторканність, які передбачені ст. 29 Конституції України, кореспондуються з аналогічними положеннями ст. 5 Конвенції про захист прав і основоположних свобод людини 1950 року, яка, відповідно до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України, ратифікована 17 липня 1997 р. Законом України «Про ратифікацію Конвенції про захист прав і основних свобод людини 1950 року, Першого протоколу та протоколів № 2, 4, 7 та 11 до Конвенції».

У п. 1 ст. 1 цього Закону зазначено, що Україна повністю визнає на своїй території дію статті 46 Конвенції щодо визнання обов`язковою і без укладення спеціальної угоди юрисдикцію Європейського Суду з прав людини в усіх питаннях, що стосуються тлумачення і застосування Конвенції.

Статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини» передбачено, що «при розгляді справ суди застосовують Конвенцію та практику Суду як джерело права».

Відповідно до правової позиції, викладеної у п. 80 рішення ЄСПЛ від 10 лютого 2011 року у справі «Харченко проти України»: «На етапі розгляду питання щодо взяття заявника під варту аргументами на користь такого рішення стали серйозність звинувачень, пред`явлених заявникові, та ризик його втечі. Після цього прокурори і суди не навели жодних підстав для продовження тримання заявника під вартою, лише зазначили, що запобіжний захід було обрано правильно. Проте згідно з п. 3 ст. 5 Конвенції зі спливом певного часу лише наявність обґрунтованої підозри перестає бути підставою для позбавлення свободи, і судові органи мають навести інші аргументи для продовження тримання під вартою. До того ж такі підстави мають бути чітко вказані національними судами (див. справу "Єлоєв проти України", п. 60)».

Практика Європейського суду з прав людини виходить з презумпції, що з перебігом ефективного розслідування справи зменшуються ризики, які стали підставою для взяття особи під варту на початковій стадії розслідування та наголошує на необхідності проведення належного аналізу матеріалів справи та обґрунтування ризиків, що залишаються, з їх аналізом як підстави подальшого втручання у право на свободу особи. Таким чином, законним та обґрунтованим рішення про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою, продовження строків тримання особи під вартою може бути визнано лише у тому випадку, якщо за наслідками повного та всебічного дослідження обставин справи, а також питання щодо можливості обрання до особи альтернативного запобіжного заходу, суд дійде висновку про неможливість забезпечення належної процесуальної поведінки обвинуваченого та виконання завдань кримінального судочинства шляхом обрання запобіжного заходу, не пов`язаного із триманням під вартою, а отже - про превалювання суспільного інтересу над принципом поваги до свободи особистості.

З огляду на викладене, виключною метою застосування запобіжних заходів у кримінальному провадженні є забезпечення виконання підозрюваним, обвинуваченим покладених на нього процесуальних обов`язків. Застосування таких заходів завжди пов`язано із необхідністю запобігання ризикам, передбаченим ст. 177 КПК. Підставами застосування запобіжного заходу є обґрунтованість підозри у вчиненні особою кримінального правопорушення та наявність ризику (ризиків), перелік яких встановлено пунктами 1 - 5 ч. 1 ст. 177 КПК та не підлягає розширеному тлумаченню. Судове рішення стосовно обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою або продовження його застосування має містити як чітке визначення законодавчих підстав для його обрання (продовження), так і дослідження та обґрунтування достовірності обраних підстав у контексті конкретних фактичних обставин вчинення злочину, врахування особи винного та інших обставин (ризиків, наведених у ч. 1 ст. 177 КПК). Слідчому судді, суду необхідно враховувати, що обмеження розгляду клопотання про обрання, продовження запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою лише переліком законодавчих (стандартних) підстав для його застосування без встановлення їх наявності та обґрунтованості до конкретної особи є порушенням вимог п. 4 ст. 5 Конвенції (правова позиція ЄСПЛ у справі "Белевитський проти Росії", пункти 111 - 112 рішення від 1 березня 2007 року; п. 85 рішення ЄСПЛ у справі "Харченко проти України" від 10 лютого 2011 року).

Таким чином, суд приходить до висновку, що на даний час підстав для застосування відносно ОСОБА_4 саме такого виду запобіжного заходу як тримання під вартою немає.

Як вбачається з матеріалів кримінального провадження, обвинувачений жодним чином не перешкоджав встановленню істини у кримінальній справі, постійно бере участь в судових засіданнях, надає пояснення, як й інші учасники кримінального провадження. Захисником обвинуваченого вказано, що ОСОБА_4 має постійне місце проживання в м.Харкові, працює не офіційно, не перебуває на обліку в психоневрологічному та наркологічному диспансерах, позитивно характеризується за місцем проживання, що підтверджується довідками та характеристиками. Тому, з урахуванням даних про його особу не має підстав вважати, що він може далі продовжувати займатись злочинною діяльністю.

Враховуючи відсутність підстав вважати, що ОСОБА_4 перешкоджатиме встановленню істини у справі, ухилятиметься від явки до суду, суд вважає, що немає підстав для обрання відносно нього міри запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою.

Оскільки взяття під варту є виключним і найбільш суворим запобіжним заходом, який застосовується лише тоді, коли є підстави вважати, що менш суворі запобіжні заходи можуть не забезпечити виконання обвинуваченим процесуальних обов`язків і належної поведінки, враховуючи, що ОСОБА_4 обвинувачується за даним кримінальним провадженням у вчиненні злочину, який згідно ст. 12 КК України відноситься до злочинів середньої тяжкості, і необхідності запобігання ризиків, передбачених ч. 1 ст. 177 КПК України - не вбачається, суд вважає, що підстав для задоволення клопотання про обрання відносно обвинуваченого ОСОБА_4 запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою не має.

Керуючись ст.29 Конституції України, ст.ст.110, 131,ст. 176, 177, 178,193,195,196, 314-316,331 КПК України, суд -

У Х В А Л И В :

В задоволенні клопотання представника потерпілої адвоката ОСОБА_6 про обрання запобіжного заходу у вигляді тримання під вартою відносно обвинуваченого ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.1 ст.196, ч.1 ст.122 КК України - відмовити.

Ухвала є остаточною, оскарженню не підлягає.

СУДДЯ -