Справа № 739/1898/14-к
Провадження № 1-в/739/9/15
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"05" березня 2015 р. м. Новгород-Сіверський

Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

з участі:

секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

представника Новгород-Сіверської УВП №31 ОСОБА_4 ,

засудженого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання вироку та перевищенням граничного строку тримання під вартою,

В С Т А Н О В И В:
Засуджений ОСОБА_5 звернувся до суду із заявою, в якій міститься клопотання про звільнення його від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання вироку та перевищенням граничного строку тримання під вартою.

Своє клопотання засуджений мотивує тим, що він на даний час утримується в УВП №31 без достатніх для цього підстав та з порушенням порядку встановленого законом, оскільки вирок, яким його було засуджено, не був звернутий до виконання розпорядженням суду, в порушення положень статті 404 Кримінального процесуального кодексу України (далі - КПК України) (1960 року) та статті 535 КПК України (2012 року). При цьому, з часу набрання вироком законної сили, а саме з 12 грудня 1995 року минуло понад п`ятнадцять років, що свідчить про закінчення строку давності виконання вироку, встановленого статтею 49 Кримінального кодексу України (далі - КК України) (1960 року). Водночас він протягом вказаного строку від відбування покарання не ухилявся і жодного нового злочину не вчинив. Також закінчилися граничні строки тримання його під вартою.

У судовому засіданні засуджений ОСОБА_5 клопотання підтримав та просив його задовольнити з підстав, викладених в клопотанні.

Захисник засудженого клопотання підтримав та просив його задовольнити, пославшись обставини, викладені у нього та зазначив, що ОСОБА_5 покарання у виді смертної кари, після визнання законодавчих положень, які передбачали даний вид покарання, неконституційними, було замінено покаранням у виді довічного позбавлення волі, хоча на час вчинення злочинів, за які засуджено ОСОБА_5 , законодавством, крім смертної кари, передбачалося позбавлення волі на строк до 15 років, тому ОСОБА_5 могло бути призначене лише у виді позбавлення волі строком на 15 років. На даний час засуджений понад 19 років перебуває в місцях позбавлення волі. Відповідно він має бути звільнений від подальшому відбування покарання.

Представник Новгород-Сіверської УВП №31 у вирішенні клопотання поклався на розсуд суду.

Прокурор у судовому засіданні висловилася проти задоволення клопотання, мотивуючи це тим, що відсутність розпорядження суду про виконання вироку є лише процедурним порушенням порядку звернення вироку до виконання і не може бути підставою для звільнення засудженого від відбування покарання.

Заслухавши пояснення засудженого, представника установи виконання покарань, думку захисника та прокурора, дослідивши особову справу засудженого, суд приходить до наступних висновків.

Як встановлено, 12 грудня 1995 року вироком Івано-Франківського обласного суду ОСОБА_5 визнано винним у вчиненні злочинів, передбачених статтею 17, частиною третьою статті 81, пунктами «а», «г», «е» статті 93, частиною третьою статті 142, частиною другою статті 206 КК України та за сукупністю злочинів і вироків, на підставі статей 42, 43 КК України (1960 року), призначено покарання у виді смертної кари розстрілу з конфіскацією всього майна, яке є його власністю. Вказаним вироком обраний ОСОБА_5 запобіжний захід у вигляді тримання під вартою залишено без змін.

Ухвалою Верховного Суду України від 22 лютого 1996 року вирок Івано-Франківського обласного суду від 12 грудня 1995 року залишено без змін.

Відповідно до частини другої статті 404 КПК України (1960 року) ( в редакції, чинній на час винесення вироку) суд разом з своїм розпорядженням про виконання обвинувального вироку надсилає копію вироку тому органу, на який покладено обов`язок виконати вирок.

Пунктом 4 частини першої статті 49 КК України (1960 року) передбачалося, що обвинувальний вирок не виконується, якщо його не було виконано в такі строки, рахуючи з дня набрання вироком законної сили 10 років при засудженні до більш суворого покарання, ніж позбавлення волі на п`ять років.

З особової справи засудженого ОСОБА_5 вбачається, що вирок суду від 12 грудня 1995 року був направлений до установи виконання покарань без розпорядження про його виконання в частині призначеної смертної кари - розстрілу, при цьому ОСОБА_5 продовжував утримуватися в місцях позбавлення волі.

За змістом статей 155-156 КПК України (1960 року) та статті 1 Закону України «Про попереднє ув`язнення» від 30 червня 1993 року №3352-ХІІ (в редакції на час винесення вироку) запобіжний захід у вигляді взяття під варту обирався щодо підозрюваного, обвинуваченого підсудного у вчиненні злочину, за який могло бути призначене покарання у вигляді позбавлення волі, та засудженого, вирок щодо якого не набрав законної сили, відповідно строк дії даного запобіжного заходу поширювався на період досудового слідства та судового розгляду кримінальної справи, до набрання вироком суду у кримінальній справі законної сили.

Оскільки вирок суду щодо ОСОБА_5 набрав законної сили 22 лютого 1996 року, підстав для висновку про закінчення граничних строків тримання ОСОБА_5 під вартою немає.

Після засудження ОСОБА_5 11 березня 1997 року Президентом України de facto в Україні було введено мораторій на виконання вироків щодо смертної кари.

Рішенням Конституційного Суду України від 29 грудня 1999 року №11рп/99 положення КК України (1960 року) стосовно смертної кари визнано неконституційними.

Законом України «Про ратифікацію Протоколу №6 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який стосується скасування смертної кари» від 22 лютого 2000 року №1484 ІІІ Верховною Радою України ратифіковано Протокол №6 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який стосується скасування смертної кари, із змінами, внесеними Протоколом №11, який став частиною національного законодавства України, тим самим в Україні de jure було запроваджено мораторій на застосування смертної кари.

Законом України «Про внесення змін до Кримінального, Кримінально-процесуального та Виправно-трудового кодексів України» від 22 лютого 2000 року №1483-ІІІ покарання у виді смертної кари було скасовано і замінено покаранням у виді довічного позбавлення волі.

На виконання зазначених вище законодавчих положень постановою Івано-Франківського обласного суду від 02 червня 2000 року засудженому ОСОБА_5 покарання у виді смертної кари - розстрілу замінено на покарання у виді довічного позбавлення волі і на підставі вказаної постанови суду, яка набрала законної сили з моменту її проголошення та була направлена для виконання до установи виконання покарань, засуджений ОСОБА_5 на даний час відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі.

Відповідно до статті 402 КК України ( 1960 року) (в редакції, чинній на час винесення постанови) ухвала і постанова суду першої інстанції набирають законної сили і виконуються після закінчення строку на касаційне оскарження і внесення касаційного подання або, в разі подачі окремої скарги чи внесення окремого подання, - після розгляду їх вищестоящим судом. Ухвали і постанови касаційної і наглядної інстанцій набирають законної сили негайно після їх оголошення. Ухвала і постанова суду, які не підлягають оскарженню, набирають сили і виконуються негайно після їх винесення.

Викладене вище свідчить, що законодавством, чинним на час винесення Івано-Франківським обласним судом постанови про заміну засудженому ОСОБА_5 покарання у виді смертної кари - розстрілу покаранням у виді довічного позбавлення волі, не передбачалося звернення до виконання постанов суду шляхом винесення розпорядження.

Отже, засуджений ОСОБА_5 відбуває покарання у виді довічного позбавлення волі, призначене йому постановою суду від 02 червня 2000 року шляхом заміни покарання у виді смертної кари - розстрілу, призначеного вироком суду від 12 грудня 1995 року. Зазначену постанову суду було звернуто до виконання у відповідності до вимог КПК України (1960 року), чинного на час її винесення, відповідно той факт, що вирок суду відносно засудженого ОСОБА_5 в частині застосування до нього смертної кари не було виконано і було відсутнє розпорядження суду про звернення даного вироку до виконання, жодним чином не свідчить про незаконність відбування ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі.

За таких обставин клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання вироку та перевищенням граничного строку тримання під вартою є необґрунтованим і задоволенню не підлягає.

Стосовно заяв захисника про те, що засудженому ОСОБА_5 покарання у виді довічного позбавлення волі не могло бути призначене, оскільки на час вчинення інкримінованих йому злочинів передбачалося максимальне покарання у виді позбавлення волі на строк 15 року і на даний час ОСОБА_5 відбув у місцях позбавлення волі понад 15 років, тому має бути звільнений, суд враховує, що як засудженим, так і його захисником клопотання про заміну довічного позбавлення волі на позбавлення волі строком на 15 років та подальше звільнення засудженого від відбування покарання з цих підстав не заявлялося і відповідно не може бути вирішено у даному провадженні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 370-372, 392, 393, 395, 539 КПК України, суд

У Х В А Л И В:
У задоволенні клопотання засудженого ОСОБА_5 про звільнення від відбування покарання у зв`язку із закінченням строку давності виконання вироку та перевищення граничного строку тримання під вартою - відмовити.

Копії ухвали вручити учасника судового розгляду.

Ухвала може бути оскаржена до Апеляційного суду Чернігівської області шляхом подання апеляційної скарги через Новгород-Сіверський районний суд Чернігівської області протягом 7 днів з дня її проголошення.

Суддя ОСОБА_1