АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД ДНІПРОПЕТРОВСЬКОЇ ОБЛАСТІ
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

10 червня 2015 року м. Дніпропетровськ
Колегія суддів судової палати з кримінальних справ апеляційного суду Дніпропетровської області в складі:

головуючого: судді ОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянула у відкритому судовому засіданні, кримінальне провадження, внесене до ЄРДР №000400 за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 на вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2015 року щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який народився в м. Дніпропетровську, проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого, -

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України.

Кримінальне провадження розглянуто за участю: прокурора ОСОБА_9

представника потерпілого ОСОБА_10

обвинуваченого ОСОБА_6

захисника ОСОБА_11

В с т а н о в и л а:

Вироком суду обвинуваченого ОСОБА_6 визнано винним та йому призначено покарання за ч. 1 ст. 286 КК України у виді арешту строком на 4 місяці, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 3 роки.

Стягнуто з ОСОБА_6 , на користь ОСОБА_12 , 149 265 грн. в рахунок відшкодування матеріальних збитків та 169 362 грн. 90 коп. в рахунок відшкодування моральної шкоди.

Згідно вироку суду ОСОБА_6 визнано винним та йому призначено покарання за те, що він, 17 липня 2014 року, близько 22 години 25 хвилин, керуючи особистим, технічно справним автомобілем «Ніссан Сані» державний номер НОМЕР_1 , рухався по пр. ім. Газети Правда у м. Дніпропетровську з боку вул. Набережна ім. Леніна у напрямку вул. Столетова.

Під час руху обвинувачений ОСОБА_6 , грубо порушуючи правила безпеки дорожнього руху, проявляючи крайню неуважність до дорожньої обстановки та її змінам, при наближенні до нерегульованого пішохідного переходу, позначеного дорожнім знаком 5.35.1 (пішохідний перехід), розташованого в районі будинку № 2 по пр. ім. Газети Правда у м. Дніпропетровську, на якому перетинав проїжджу частину пішохід ОСОБА_12 , заходів до зменшення швидкості, а в разі потреби зупинки, не прийняв і, продовживши рух, скоїв наїзд на ОСОБА_12 .

В результаті дорожньо-транспортної пригоди пішоходу ОСОБА_12 спричинені тілесні ушкодження у вигляді: політравми, гострої черепно-мозкової травми, закритих багато уламкових переломів стінок гайморової пазухи та інших тілесних ушкоджень, які за своїм характером відносяться до ушкоджень середньої тяжкості, що зумовило тривалий розлад здоров`я, строком понад три тижні (більш ніж 21 день).

Порушення Правил безпеки дорожнього руху виразилося в тому, що обвинувачений ОСОБА_6 , керуючи зазначеним автомобілем, не виконав вимоги п. 18.1. Правил дорожнього руху України, що знаходиться в причинному зв`язку з наслідками, що настали.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_6 , не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини та кваліфікацію його дій, просить вирок суду змінити у зв`язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та особі обвинуваченого, звільнити його від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік без призначення додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами та зменшити суми стягнень в рахунок відшкодування матеріальної та моральної шкоди.

В апеляційній скарзі зазначає, що суд, при призначенні покарання, не врахував належним чином обставини, що пом`якшують покарання, зокрема - повне визнання вини, щире каяття, належну процесуальну поведінку, добровільне часткове відшкодування шкоди потерпілому, його позитивні характеристики та той факт, що він вперше притягується до кримінальної відповідальності, у зв`язку з чим вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства і просить звільнити від відбування покарання з випробуванням. Вважає, що суд при вирішенні питання про цивільний позов, не навів належного обґрунтування розміру моральної шкоди і не врахував його середньомісячний дохід, наявність на утриманні неповнолітньої дитини і мати-пенсіонерки, а також, що він в повному обсязі відшкодував фактично понесені потерпілим матеріальні збитки.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок суду скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність, істотним порушенням вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочини та особі обвинуваченого внаслідок м`якості і ухвалити новий вирок, яким призначити обвинуваченому покарання у виді обмеження волі строком на 2 роки із позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 1 рік. На підставі ст. 75 КК України звільнити обвинуваченого від відбування покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 1 рік 6 місяців з покладенням обов`язків, передбачених п.п. 2, 3 ст. 76 КК України.

В обґрунтування апеляційної скарги посилається на те, що суд у вироку не дав кваліфікацію вчиненому злочину та не зазначив, чи правильно кваліфіковані дії обвинуваченого органом досудового розслідування. Вказує на порушення ст. 349 КПК України. Вважає, що призначене судом покарання не відповідає вимогам ст. 65 КК України, без урахування обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання та без наведення належного обґрунтування такого виду і розміру основного та додаткового покарання.

В судовому засіданні обвинувачений та його захисник підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого, вважали вирок суду незаконним, необґрунтованим та невмотивованим, просили її задовольнити в повному обсязі, а вирок суду змінити, зменшити суми грошових відшкодувань за цивільним позовом, не призначати йому додаткове покарання та звільнити його від відбування основного покарання з випробуванням.

В судовому засіданні прокурор підтримав апеляційну скаргу прокурора, який приймав участь в розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, просив її задовольнити в повному обсязі, вирок суду скасувати та ухвалити новий вирок, яким призначити більш суворий вид покарання та звільнити обвинуваченого від його відбування з випробуванням.

В судовому засіданні представник потерпілого просив апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду вважав законним та обгрунтованим і просив залишити його без змін.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Так, як висновки суду про доведеність вини обвинуваченого та кваліфікація його дій ніким з учасників судового розгляду не оскаржуються, визнавались самим обвинуваченим в ході судового провадження в суді першої інстанції, то апеляційний суд не входить в перевірку вказаних обставин.

Перевіряючи доводи прокурора про істотні порушення вимог кримінального процесуального закону, колегія суддів вважає їх безпідставними, виходячи з наступного.

Із журналу судового розгляду та його звукозапису об`єктивно вбачається, що суд при вирішенні питання про визначення обсягу доказів, що підлягають дослідженню та порядку їх дослідження, вислухавши думку сторін кримінального провадження, прийняв рішення про допит обвинуваченого, потерпілого та дослідження матеріалів кримінального провадження. Рішення про обсяг дослідження доказів в порядку ч. 3 ст. 349 КПК України, судом не приймалось, у зв`язку з чим відсутність у вироку посилання суду на ч. 3 ст. 349 КПК України є правильним, а відповідні доводи прокурора нікчемними.

Відповідно до п. 2 ч. 3 ст. 374 КПК України у разі визнання особи винуватою, у мотивувальній частині вироку зазначається: формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним…; статті (частини статті) закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає відповідальність за кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений; докази на підтвердження встановлених судом обставин, а також мотиви неврахування окремих доказів.

Суд першої інстанції належним чином виконав вказані вимоги кримінального процесуального закону і вирок суду в цій частині є законним та обґрунтованим. Формулювання обвинувачення, яке визнане судом доведеним, ґрунтується на доказах досліджених в ході судового розгляду, зокрема показаннях обвинуваченого, висновках судово-медичної, судово-автотехнічної експертиз, протоколу огляду місця події з додатками, протоколом огляду транспортного засобу та інших матеріалах кримінального провадження, долучених прокурором в ході судового розгляду.

Із вироку суду вбачається, що він містить частину та статтю закону України про кримінальну відповідальність, що передбачає кримінальне правопорушення, винним у вчиненні якого визнається обвинувачений, дана правильна кваліфікація дій обвинуваченого із належним співвідношенням ознак злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України та фактичними обставинами кримінального провадження.

Таким чином, доводи апеляційної скарги прокурора стосовно відсутності у вироку суду кваліфікації дій обвинуваченого, колегія суддів вважає надуманими.

Також, в ході перевірки оскаржуваного вироку під час апеляційного перегляду провадження, колегією суддів не встановлено порушень принципу безпосередності дослідження судом доказів, передбаченого ст.ст. 23, 370 КПК України. Апеляційним судом встановлено, що в основу вироку покладені докази, які досліджувались судом першої інстанції в ході судового розгляду, в тому числі і висновок судово-психологічної експертизи № 3562-14 від 31.10.2014 року, на який суд посилається у вироку при вирішенні питання щодо цивільного позову. Факт дослідження місцевим судом вказаного висновку експертизи об`єктивного підтверджується звукозаписом судового розгляду (файл звукозапису від 26.02.2015 року № 2015_02_26 10-36-55). У зв`язку з зазначеним відповідні доводи прокурора є необґрунтованими та не підлягають задоволенню.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів погоджується з встановленими місцевим судом фактичними обставинами кримінального провадження, висновки суду щодо них вважає правильними, обґрунтованими і такими, що відповідають об`єктивній істині.

Що стосується доводів апеляційних скарг прокурора та обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, через свою м`якість та суворість відповідно, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Відповідно до ст. ст. 50, 65 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових злочинів як засудженими, так і іншими особами. Суд, при призначенні покарання, враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначено покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів.

Згідно вироку, суд першої інстанції, при обранні виду і розміру покарання, врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, а також особу обвинуваченого, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання і прийшов до висновку про необхідність призначення обвинуваченому покарання у виді арешту.

З висновками суду першої інстанції щодо призначення обвинуваченому покарання у виді арешту, яке за своїм характером полягає в ізоляції обвинуваченого від суспільства, колегія суддів погодитись не може виходячи з наступного.

Згідно роз`яснень Верховного Суду України щодо правильного та однакового застосування законодавства, які містяться в п. 2 Постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» (далі Постанова) висновки з усіх питань, пов`язаних із призначенням покарання, необхідно належним чином мотивувати у вироку.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 65 КК суди повинні призначати покарання в межах, установлених санкцією статті (санкцією частини статті) Особливої частини КК, що передбачає відповідальність за вчинений злочин. Із урахуванням ступеня тяжкості, обставин цього злочину, його наслідків і даних про особу судам належить обговорювати питання про призначення передбаченого законом… менш суворого покарання - особам, які вперше вчинили злочини, які щиро розкаялись у вчиненому, активно сприяли розкриттю злочину, відшкодували завдані збитки тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 65 КК України більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, при призначенні покарання, не в повній мірі врахував дані про особу обвинуваченого, а саме що він вперше вчинив кримінальне правопорушення, яке відповідно до ст. 12, 25 КК України є необережним злочином середньої тяжкості, вину у його вчиненні визнав в повному обсязі, добровільно частково відшкодував матеріальну шкоду потерпілому, що суд першої інстанції правильно відніс до обставин, що пом`якшують покарання. На думку колегії суддів, місцевим судом також не в повній мірі враховано сімейний стан обвинуваченого, який має на утриманні малолітню дитину 2012 року народження, а також дружину, яка перебуває у декретній відпустці і тимчасово не має доходу (т. 2, а.к.п. 26, 27, 86, 87).

Загальні засади призначення покарання (стаття 65 КК України) наділяють суд правом вибору однієї із форм реалізації кримінальної відповідальності - призначити покарання або звільнити від покарання чи від його відбування, завданням якої є виправлення та попередження нових злочинів.

Колегія суддів, враховує позицію потерпілого щодо призначення виду і розміру покарання, проте наголошує, що кара виконує другорядну роль покарання, а основною метою є виправлення обвинуваченого та попередження вчинення нових злочинів, як самими обвинуваченим так і іншими особами, і не має на меті помсту або завдання страждань обвинуваченому.

Відповідно до ч. 1 ст. 75 КК України якщо суд, крім випадків засудження за корупційний злочин, при призначенні покарання у виді виправних робіт…, огбмеження волі або позбавлення волі на строк не більше 5 років, враховуючи тяжкість злочину, особу винного та інші обставини справи, дійде висновку про можливість виправлення засудженого без відбування покарання, він може прийняти рішення про звільнення від відбування покарання з випробуванням.
Враховуючи наведене, а також характер вчиненого злочину, дані про особу обвинуваченого, повне визнання вини, його сімейний стан, добровільне часткове відшкоду-вання шкоди, те що він офіційно працевлаштований та має постійний дохід, колегія суддів вважає, що виправлення обвинуваченого, запобігання вчинення нових злочинів як обвинуваченим так і іншими особами, можливе без ізоляції його від суспільства та без відбування покарання, у зв`язку з чим вважає можливим призначити обвинуваченому покарання у виді виправних робіт з призначенням додаткового покарання у виді позбавлення права керування транспортними засобами та зі звільненням від відбування основного покарання з випробуванням, на підставі ст. 75 КК України.

Таке покарання, на думку колегії суддів, слід вважати достатнім, таким, що буде відповідати принципам законності, обґрунтованості та індивідуалізації покарання, у зв`язку з чим відповідні доводи обвинуваченого щодо невідповідності призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого злочину та його через свою суворість є обґрунтованим та підлягають задоволенню.

Доводи апеляційної скарги прокурора щодо невідповідності призначеного покарання та необхідності призначення більш суворого покарання ніж призначив суд першої інстанції, колегія суддів вважає необґрунтованими, оскільки вони не містять посилань на обставини, які, на думку прокурора, не врахував суд і які дають підстави для призначення більш тяжкого покарання.

Посилання апелянта, що суд не врахував позицію прокурора при призначенні покарання, на думку колегії суддів є безпідставним, оскільки позиція прокурора є висловлення його думки щодо виду, розміру і порядку відбування покарання, яке суд приймає до уваги, але питання про призначення покарання та звільнення від відбування покарання відносяться виключно до дискреційних повноважень суду.

В ході апеляційного розгляду підстав для посилення покарання, тобто призначення більш тяжкого за видом і розміром покарання та ухвалення нового вироку, - не встановлено.

Крім того, перевіряючи доводи прокурора та обвинуваченого щодо законності та обґрунтованості додаткового покарання у виді позбавлення права керувати транспортними засобами, колегія суддів приходить до наступних висновків.

Твердження апеляційної скарги обвинуваченого, що у разі призначення йому зазначеного додаткового виду покарання він буде позбавлений можливості заробляти грошові кошти, колегія суддів вважає безпідставними, оскільки судами першої та апеляційної інстанції встановлено, що обвинувачений ОСОБА_6 працює сторожем КЗО ЗСШ № 25, отже виконання його трудових обов`язків та офіційне джерело доходів не пов`язане з правом керувати транспортними засобами.

Відповідно до п. 15 Постанови призначення додаткових покарань має важливе значення для запобігання вчиненню нових злочинів як самими засудженими, так і іншими особами, у зв`язку з чим судам при постановленні вироку слід обговорювати питання про застосування поряд з основним покаранням відповідного додаткового.

Таким чином, в даному випадку додаткове покарання є необхідним для досягнення цілей покарання, зокрема індивідуальної та загальної превенції, а враховуючи дії обвинуваченого одразу після скоєного наїзду на потерпілого, в розмірі, передбаченому санкцією статті, близкому до максимального.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необґрунтованість задоволення позовних вимог потерпілого ОСОБА_12 про відшкодування матеріальної та моральної школи, колегія суддів вважає необґрунтованими та такими, що задоволенню не підлягають, з огляду на наступне.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 56 КПК України протягом кримінального провадження потерпілий має право на відшкодування завданої кримінальним правопорушенням шкоди в порядку, передбаченому законом.
Колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, при вирішенні питання щодо цивільного позову, належним чином дотримався вимог, передбачених ст. ст. 23, 1166, 1167, 1187, 1188, 1195 ЦК України, та вирішив його з урахуванням принципів справедливості, розумності та виваженості.

Відповідно до ч. 1 ст. 1195 ЦК України фізична або юридична особа, яка завдала шкоди каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я фізичній особі, зобов`язана відшкодувати потерпілому заробіток (дохід), втрачений ним внаслідок втрати чи зменшення професійної або загальної працездатності, а також відшкодувати додаткові витрати, викликані необхідністю посиленого харчування, санаторно-курортного лікування, придбання ліків, протезування, стороннього догляду тощо.
Розмір цивільного позову, заявленого потерпілим в частині відшкодування матеріальної шкоди є обґрунтованим і підтверджується медичними документами. Колегія суддів вважає обґрунтованими висновки суду першої інстанції щодо стягнення з обвинуваченого витрат, які необхідно понести потерпілому для відновлення свого стану здоров`я, який існував до події злочину. При цьому колегія суддів зазначає, що для відновлення стану потерпілого необхідне лікування та хірургічні операції, окрім імплантації зубів, витрати на які визнав обвинувачений.

Що стосується доводів обвинуваченого щодо необґрунтованості розміру стягнення моральної шкоди, колегія суддів вважає їх необґрунтованими, оскільки суд першої інстанції частково задовольнив такі позовні вимоги потерпілого і прийняв рішення на користь потерпілого в сумі, яка підтверджується висновком судово-психологічної експертизи № 3562-14 від 31.10.2014 року, згідно якого експертом враховані вид та ступінь душевних страждань та психічних переживань потерпілого внаслідок отриманих травм від ДТП, і таке рішення суду є законним, обґрунтованим та вмотивованим.

Істотних порушень вимог кримінального процесуального закону, в розумінні ст.ст. 87, 412 КПК України, які були б підставою для визнання деяких доказів недопустимими або для змінити чи скасування вироку, в ході апеляційного розгляду не встановлено.

На підставі вищевикладеного та керуючись ст.ст. 404, 405, 407 КПК України, колегія суддів, -

П О С Т А Н О В И Л А :

Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 , прокурора ОСОБА_7 , задовольнити частково.

Вирок Індустріального районного суду м. Дніпропетровська від 13 березня 2015 року щодо ОСОБА_8 , в частині призначення покарання, змінити.

Призначити ОСОБА_13 за ч. 1 ст. 286 КК України покарання у виді виправних робіт строком на 2 (два) роки із відрахуванням в дохід держави 10 (десять) відсотків суми заробітку, з позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 (два) роки.

На підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_8 від відбування призначеного основного покарання з випробуванням, з іспитовим строком на 2 (два) роки.

На підставі пунктів 2, 3, 4 ч. 1 ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_8 такі обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти орган кримінально-виконавчої інспекції про зміну місця проживання, роботи та навчання, періодично з`являтися до кримінально-виконавчої інспекції на реєстрацію.

В решті вирок суду залишити без змін.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення.
Ухвалу може бути оскаржено і на неї може бути подана касаційна скарга у Вищий спеціалізований суд України з розгляду цивільних та кримінальних справ протягом трьох місяців з моменту проголошення, а засудженим, який перебуває під вартою, - в той же строк з дня вручення йому копії ухвали безпосередньо до суду касаційної інстанції.
Судді:

___________________ _____________________ _____________________

ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4