ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ
СПРАВ
Ухвала

іменем україни

27 листопада 2014 року

м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ

у складі колегії:

головуючого
Колесниченка В.М.,

суддів
Крижановського В.Я., Слинька С.С.,

при секретарі Гладкіх Л.М.,

розглянувши у судовому засіданні
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань за № 0000309, за
касаційними скаргами засудженого
ОСОБА_1 та заступника прокурора
Чернігівської області на вирок
Апеляційного суду Чернігівської
області від 25 червня 2014 року щодо

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина
України, уродженця м. Полонне
Хмельницької області, проживаючого у
АДРЕСА_1, раніше не судимого,

якого визнано винуватим у вчиненні
злочинів, передбачених ч. 2 ст. 364-1, ч. 1
ст. 366 КК України,

за участю прокурора
Кравченко Є.С.,

в с т а н о в и в:

до Вищого спеціалізованого суду
України з розгляду цивільних і
кримінальних справ звернулись
засуджений ОСОБА_1 та заступник
прокурора Чернігівської області із
касаційними скаргами на вищевказаний
вирок.

У касаційних скаргах:

- засуджений ОСОБА_1 порушує питання про
зміну вироку в частині призначення
покарання за ч. 2 ст. 364-1 КК України у
зв'язку з неправильним застосуванням
кримінального закону, що виявилось у
призначенні покарання у більшому
розмірі, ніж передбачено законом;

- прокурор просить вирок апеляційного
суду щодо ОСОБА_1 скасувати у зв'язку з
істотним порушенням вимог
кримінального процесуального закону
та неправильним застосуванням закону
про кримінальну відповідальність.
Зазначає, що суд апеляційної інстанції
всупереч вимог ст. 374 КПК України не
зазначив у вироку формулювання
обвинувачення, визнаного судом
доведеним, а також неправильно
застосував закон про кримінальну
відповідальність при призначенні
покарання за ч. 2 ст. 364-1 КК України.

Вироком Ічнянського районного суду
Чернігівської області від 13 березня 2014
року ОСОБА_1 визнано винуватим у
вчиненні злочинів, передбачених ч. 2 ст.
364, ч. 1 ст. 366 КК України та засуджено до
покарання:

Відповідно до ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом часткового
складання призначених покарань ОСОБА_1
визначено остаточне покарання у виді
позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_1
звільнено від відбування призначеного
покарання з випробуванням із іспитовим
строком тривалістю 1 рік та
покладенням обов'язків, визначених п.п.
2, 3 ч. 1 ст. 76 КК України.

Вирішено питання про стягнення витрат
на правову допомогу.

Апеляційний суд Чернігівської області,
задовольнивши апеляційну скаргу
прокурора, зазначений вище вирок
скасував у зв'язку з неправильним
застосуванням закону України про
кримінальну відповідальність та
ухвалив новий вирок від 25 червня 2014
року, яким постановив вважати ОСОБА_1
засудженим до покарання:

- за ч. 2 ст. 364-1 КК України - у виді штрафу
в розмірі 170 000 грн. із позбавленням
права обіймати посади, пов'язані з
адміністративно- господарськими та
організаційно-розпорядчими функціями,
на строк 2 роки.

- за ч. 1 ст. 366 КК України - у виді штрафу в
розмірі 4 250 грн. із позбавленням права
обіймати посади, пов'язані з
адміністративно- господарськими та
організаційно-розпорядчими функціями,
на строк 2 роки.

На підставі ст. 70 КК України за
сукупністю злочинів шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим
ОСОБА_1 визначено остаточне покарання у
виді штрафу в розмірі 170 000 грн. із
позбавленням права обіймати посади,
пов'язані з адміністративно-
господарськими та
організаційно-розпорядчими функціями,
на строк 2 роки.

В решті вирок місцевого суду залишено
без змін.

За вироком місцевого суду ОСОБА_1
визнано винуватим та засуджено за
вчинення злочинів за таких обставин.

Перебуваючи на посаді генерального
директора «Будівельна та торгівельна
компанія «Забудова», будучи наділеним
організаційно-розпорядчими та
адміністративно-господарськими
функціями службової особи, 25 квітня 2012
року ОСОБА_1, використовуючи своє
службове становище всупереч інтересам
служби, з корисливих мотивів, з метою
оформлення на ім'я ОСОБА_2 та ОСОБА_3
кредиту та отримання кредитних коштів
у КС «Гарантія-Кредит» вніс
до довідок про доходи на їх ім'я
недостовірні відомості про їх
працевлаштування у «Будівельній та
торгівельній компанії «Забудова» та
розміру їх заробітної плати,
власноручно підробивши у зазначених
документах підписи від імені головного
бухгалтера ОСОБА_4, яка у вказаному
підприємстві не працювала.

У подальшому підроблені документи
ОСОБА_1 передав до КС «Гарантія-Кредит»,
після чого отримав від ОСОБА_3 та ОСОБА_2
грошові кошти в сумі 160 000 грн., що були
їм надані на підставі кредитних
договорів від 27 квітня 2012 року та 15
травня 2012 року, укладених із КС
«Гарантія-Кредит».

Заслухавши доповідь судді, думку
прокурора, який підтримав касаційні
скарги, перевіривши матеріали
кримінального провадження,
обговоривши доводи касаційних скарг,
колегія суддів дійшла наступного
висновку.

Відповідно до ч. 1 ст. 438 КПК України
підставами для скасування судових
рішень при розгляді кримінального
провадження в суді касаційної
інстанції є, зокрема, істотне порушення
вимого кримінального процесуального
закону та неправильне застосування
закону України про кримінальну
відповідальність.

При перевірці матеріалів
кримінального провадження судом
касаційної інстанції установлено, що
суд апеляційної інстанції допустив
істотне порушення кримінального
процесуального закону та неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність.

Так, зі змісту ст. 370 КПК України, якою
визначено вимоги щодо законності,
обґрунтованості та умотивованості
судового рішення, убачається, що
законним є рішення, ухвалене
компетентним судом згідно з нормами
матеріального права з дотриманням
вимог щодо кримінального провадження,
передбачених цим Кодексом;
обґрунтованим є рішення, ухвалене
судом на підставі об'єктивно з'ясованих
обставин, які підтверджені доказами,
дослідженими під час судового розгляду
та оціненими судом відповідно до
статті 94 цього Кодексу; вмотивованим
рішення, в якому наведені належні і
достатні мотиви та підстави його
ухвалення.

Згідно з положеннями ст. 374 КПК України
у разі визнання особи винуватою у
вчиненні злочину зазначаються у тому
числі: формулювання обвинувачення,
визнаного судом доведеним, із
зазначенням місця, часу, способу
вчинення та наслідків кримінального
правопорушення, форми вини і мотивів
кримінального правопорушення; докази
на підтвердження встановлених судом
обставин, а також мотиви неврахування
окремих доказів.

Вказаним вимогам кримінального
процесуального закону рішення суду
апеляційної інстанції щодо ОСОБА_1 не
відповідає.

Так, у мотивувальній частині судового
рішення апеляційної інстанції не
міститься викладу формулювання
обвинувачення із зазначенням
об'єктивних ознак кримінальних
правопорушень, винуватість у вчиненні
яких судом апеляційної інстанції
визнано доведеною, не наведено
мотивованих висновків щодо
кваліфікації дій ОСОБА_1 саме за цими
нормами кримінального закону.

Крім цього, суд апеляційної інстанції,
призначаючи покарання ОСОБА_1, не
врахував положення ч. 1 ст. 5 КК України,
відповідно до яких закон про
кримінальну відповідальність, що
скасовує злочинність діяння, пом'якшує
кримінальну відповідальність або
іншим чином поліпшує становище особи,
має зворотну дію у часі. Згідно з ч. 4
цієї статті, якщо після вчинення особою
діяння, передбаченого цим Кодексом,
закон про кримінальну
відповідальність змінювався кілька
разів, зворотну дію в часі має той
закон, що скасовує злочинність діяння,
пом'якшує кримінальну
відповідальність або іншим чином
поліпшує становище особи.

Так, ОСОБА_1 обвинувачувався у вчиненні
злочинних дій 25 квітня 2012 року. Законом
України від 07 квітня 2011 року № 3207-VI,
який набрав чинності з 01 липня 2011 року,
КК України доповнено ст. 364-1, якою
встановлено кримінальну
відповідальність за зловживання
повноваженнями службовою особою
юридичної особи приватного права
незалежно від організаційно-правової
форми. Ч. 2 указаної статті, з
урахуванням змін, внесених Законом
України від 15 листопада 2011 року № 4025-VI,
що діяла на момент вчинення
кримінального правопорушення,
передбачала основне покарання у виді
штрафу. При цьому Законом України від 13
травня 2014 року № 1261-VII до санкції
вказаної норми були внесені зміни, та
передбачено покарання у виді штрафу
від чотирьохсот до дев'ятисот
неоподатковуваних мінімумів доходів
громадян.

Враховуючи, що справа розглядалася
судом апеляційної інстанції після
набрання законної сили вищевказаними
положеннями закону № 1261-VII, призначення
покарання у виді штрафу у розмірі
більшому, ніж передбачено положеннями
закону, є неправильним застосуванням
кримінального закону. При цьому
апеляційним судом не вказано редакції
кримінального закону, за яким ОСОБА_1
було визнано винуватим та засуджено.

У зв'язку з наведеним, касаційна скарга
прокурора підлягає задоволенню,
засудженого ОСОБА_1 частковому
задоволенню, а вирок Апеляційного суду
Чернігівської області від 25 червня 2014
року щодо ОСОБА_1 - скасуванню із
призначенням нового розгляду
кримінального провадження у суді
апеляційної інстанції.

При новому розгляді у суді апеляційної
інстанції суду необхідно врахувати
вищевикладене, вжити всіх передбачених
законом заходів до повного, всебічного
й об'єктивного розгляду кримінального
провадження та прийняти законне,
обґрунтоване і вмотивоване судове
рішення, виклавши його у відповідному
процесуальному документі згідно з
вимогами закону.

З урахуванням наведеного, керуючись
статтями 433, 434, 436 КПК України,

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора
задовольнити, касаційну скаргу
засудженого ОСОБА_1 задовольнити
частково.

Вирок Апеляційного суду Чернігівської
області від 25 червня 2014 року щодо
ОСОБА_1 скасувати та призначити новий
розгляд у суді апеляційної інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення та оскарженню не
підлягає.

С у д д і:

В.М. Колесниченко В.Я. Крижановський С.С.
Слинько