Ухвала

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

19 травня 2015 року м. Київ

Вищий спеціалізований суд України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі колегії:

головуючого ОСОБА_15,
суддів:ОСОБА_16, ОСОБА_17,
за участю секретаря судового засідання ОСОБА_18,
захисників ОСОБА_5, ОСОБА_6,
засудженого ОСОБА_7,
виправданого ОСОБА_8,
прокурора ОСОБА_19,

розглянувши касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді кримінального провадження судом першої інстанції, на вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року в кримінальному провадженні № 0000316 щодо:

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, уродженця м. Охтирки Сумської області, жителя АДРЕСА_2, зареєстрованого в тому ж місці по АДРЕСА_1

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України;

ОСОБА_8, ІНФОРМАЦІЯ_4, громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_3

обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України,

у с т а н о в и в:

У касаційній скарзі прокурор порушує питання про скасування судових рішень щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 і призначення нового розгляду в суді першої інстанції через істотне порушення кримінального процесуального закону та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність. Вважає доведеним факт вчинення ОСОБА_10 та ОСОБА_8 кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України, і стверджує, що, перекваліфіковуючи дії ОСОБА_10 й виправдовуючи ОСОБА_8, місцевий суд свого рішення належним чином не мотивував і не дав оцінки сукупності всіх доказів обвинувачення, зібраних під час досудового розслідування та перевірених у ході судового розгляду. Мотивувальна частина вироку не містить формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, як цього вимагає ст. 374 КПК України. Апеляційний суд на ці порушення уваги не звернув, належним чином не проаналізував усіх доводів, наведених в апеляційній скарзі прокурора, й обґрунтованих відповідей на них не надав, а тому ухвала цього суду не відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Вироком Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2014 року, залишеним без змін апеляційним судом, ОСОБА_7 засуджено за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі 850 грн. На підставі п. «в» ст. 1 Закону України «Про амністію у 2014 році» ОСОБА_7 звільнено від призначеного покарання.

ОСОБА_8 за ч. 4 ст. 368 КК України визнано невинуватим і виправдано на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України у зв'язку з відсутністю в діянні складу кримінального правопорушення.

Органом досудового розслідування ОСОБА_10 обвинувачувався в тому, що він, обіймаючи посаду начальника відділу у справах сім'ї, молоді, фізкультури та спорту Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, тобто будучи службовою особою, яка займає відповідальне становище, входить до складу адміністративної комісії при виконкомі цієї ради та має повноваження на засіданнях комісії розглядати протоколи про адміністративні правопорушення, накладати адміністративні стягнення, передбачені Кодексом України про адміністративні правопорушення, за попередньою змовою з радником голови Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради з політичних питань на громадських засадах ОСОБА_8 з метою отримання неправомірної вигоди 16 травня 2013 року у період з 10.00 до 11.00 год. прибув до пункту прийому склотари, що по АДРЕСА_4 де, використовуючи надану йому владу та службове становище всупереч інтересам служби, висловив ОСОБА_11 та ОСОБА_12 (які за дорученням приватного підприємця ОСОБА_13 здійснювали прийом склотари) вимогу про сплату йому щомісяця 300 грн із кожного пункту прийому склотари, а в разі невиконання зазначеної вимоги він вживатиме всіх можливих заходів щодо притягнення їх до передбаченої законом відповідальності і в подальшому їхні пункти по прийому склотари припинять свою діяльність.

17 травня 2013 року близько 16.15 год. ОСОБА_11 за вказівкою ОСОБА_10 прибув до Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради (далі - районна рада), що по вул. Карла Лібкнехта, 70 у м. Дніпропетровську. Під час цієї зустрічі ОСОБА_10 знову, погрожуючи закриттям пунктів прийому склотари, висунув вимогу до ОСОБА_11 щодо сплати йому особисто грошей за попередній термін роботи зазначених пунктів та штрафні санкції, а всього зажадав 5500 грн. Зазначені кошти ОСОБА_11 повинен був передати йому через ОСОБА_8

ОСОБА_11, не бажаючи настання для себе негативних наслідків у разі відмови виконати вимоги ОСОБА_10 та ОСОБА_8, вимушено погодився задовольнити їх.

20 травня 2013 року в період із 12.30 до 13.00 год. співучасник злочину ОСОБА_8 з метою отримання неправомірної вигоди, діючи узгоджено з ОСОБА_10, прибув у раніше обумовлене місце, а саме до перехрестя просп. Кірова та вул. Ульянової в м. Дніпропетровську, де з корисливих спонукань отримав від ОСОБА_11 передплату в розмірі 500 грн і повідомив, що решту грошей - 5000 грн ОСОБА_11 повинен передати у строк до 05 червня 2013 року.

03 червня 2013 року в період із 14.50 до 15.00 год. ОСОБА_8, продовжуючи свою злочинну діяльність, прибув на автомобілі марки Mersedes-Bens ML55 (реєстр. НОМЕР_1) у раніше обумовлене місце, а саме до перехрестя вулиць Савченка та Ульянової в м. Дніпропетровську, де, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_10, тобто службовою особою, яка займає відповідальне становище, із корисливих спонукань, знаходячись у вказаному автомобілі, отримав від ОСОБА_11 неправомірну вигоду в розмірі 5000 грн.

Під час особистого обшуку працівники органів внутрішніх справ виявили й вилучили у ОСОБА_8 саме цю суму.

Орган досудового розслідування кваліфікував дії ОСОБА_10 за ч. 4 ст. 368 КК України як одержання службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе чи іншої особи за невчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, за попередньою змовою групою осіб, що було поєднано з вимаганням.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч. 4 ст. 368 КК України як вимагання та одержання за попередньою змовою групою осіб із службовою особою, яка займає відповідальне становище, неправомірної вигоди для себе чи іншої особи за невчинення в інтересах того, хто надає неправомірну вигоду, будь-якої дії з використанням наданої їй влади та службового становища, що було поєднано з вимаганням.

ОСОБА_7 визнано винуватим і засуджено за те, що він, за обставин встановлених судом, обіймаючи посаду начальника відділу в справах сім'ї, молоді, фізкультури та спорту Бабушкінської районної в м. Дніпропетровську ради, яка відповідно ст. 25 Закону України «Про державну службу» належить до 6 категорії посад і пов'язана з виконаням організаційно-розпордчих функцій, 16 травня 2013 року у період з 10.00 до 11.00 год., маючи умисел на заволодіння чужим майном шляхом обману, прибув до пункту прийому склотари, що по АДРЕСА_4. Знаходячись у зазначеному місці, діючи умисно із корисних мотивів, запропонував ОСОБА_12 сплачувати щомісяця гроші за безперешкодну роботу пунктів прийому склотари, при цьому шляхом обману повідомив останньому, що, в разі невиконання зазначеної вимоги, пункти прийому склотари, на яких ведуть діяльність ОСОБА_11 та ОСОБА_12 можуть припинити свою діяльність. Однак ОСОБА_12 відмовився від його пропозиції.

В подальшому ОСОБА_11 зі слів ОСОБА_12 стало відомо про вказану розмову останнього з засудженим.

17 травня 2013 року близько 16.15 год. ОСОБА_11 за власною ініціативою прибув до Бабушкінської районної у м. Дніпропетровську ради, що по вул. Карла Лібкнехта, 70 у м. Дніпропетровську. І під час зустрічі з ОСОБА_7, представився власником пунктів прийому склотари. Засуджений, реалізуючи свій умисел на шахрайське заволодіння чужим майном, висловив сумнів щодо юридичної сили документів на підставі яких ОСОБА_11 приймає склотару від населення, а також повідомив, що у зв'язку з відсутністю належного юридичного оформлення, підприємницька діяльність його буде припинена. Однак, усвідомлюючи протиправність своїх дій, діючи умисно з корисливих мотивів із метою особистого незаконного збагачення шляхом обману та користуючись юридичною необізнаністю ОСОБА_11 повідомив, що може посприяти його підприємницькій діяльності шляхом уникнення перевірок та відповідальності за порушення законодавства, запропонувавши останньому сплатити за це 2500 грн одноразово, а в подальшому 1500 грн щомісячно, на що ОСОБА_11 погодився. При цьому ОСОБА_7 усвідомлював, що в силу своїх повноважень він не зможе виконати свої пропозиції.

Крім того, ОСОБА_7 з метою уникнення можливої відповідальності за вчинений злочин наполягав на передачі вказаних грошей не йому особисто, а через його знайомого ОСОБА_8 При цьому ОСОБА_14 попросив ОСОБА_8 не повідомляючи його про свої злочинні наміри, зустрітися з ОСОБА_11 і отримати від нього гроші начебто в рахунок боргу для подальшої передачі йому. При цьому мотивував своє прохання тим, що перебуватиме в цей час на навчальній сесії в м. Ахтирці.

Згодом ОСОБА_11 вирішив не сплачувати гроші та повідомив про це правоохоронні органи.

03 червня 2013 року в період із 14.50 до 15.00 год. ОСОБА_8, який не був обізнаний із злочинними намірами ОСОБА_7, прибув на автомобілі марки Mersedes-Bens ML55 (реєстр. НОМЕР_1) у раніше обумовлене місце, а саме до перехрестя вулиць Савченка та Ульянової в м. Дніпропетровську, де, отримав від ОСОБА_11 для передачі засудженому 5000 грн.

Однак, ОСОБА_7 виконавши необхідні за його задумом дії направленні на заволодіння шахрайським шляхом грошима ОСОБА_11, не закінчив вчинення злочину з причин, що не залежали від його волі, оскільки під час особистого обшуку працівники органів внутрішніх справ виявили й вилучили у ОСОБА_8 саме цю суму.

Виправдовуючи ОСОБА_8, суд першої інстанції дійшов висновку про відсутність у діянні складу кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який підтримав касаційну скаргу частково, просив скасувати ухвалу апеляційного суду щодо ОСОБА_10 та ОСОБА_8 і призначити новий розгляд у суді апеляційної інстанції, заперечення сторони захисту, перевіривши матеріали кримінального провадження й обговоривши наведені у скарзі доводи, колегія суддів дійшла такого висновку.

Відповідно до вимог ст. 370 КПК України судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим, відповідати вимогам, зазначеним у ст. 374 цього Кодексу. Отже, вирок повинен містити формулювання обвинувачення, визнаного судом доведеним, із зазначенням обставин, що належать до предмета доказування у кримінальному провадженні, а також докази на підтвердження встановлених судом обставин та мотиви неврахування окремих доказів. Згідно з п. 1 ч. 3 ст. 374 КПК України мотивувальна частина виправдувального вироку повинна містити формулювання обвинувачення, яке пред'явлене особі і визнане судом недоведеним, а також підстави для виправдання обвинуваченого з зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

За змістом цієї норми закону в мотивувальній частині виправдувального вироку має бути викладено результати дослідження, аналізу та оцінки доказів у справі, зібраних сторонами обвинувачення й захисту, в тому числі і поданих у судовому засіданні.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 373 КПК України виправдувальний вирок ухвалюється у разі, якщо не доведено, що: 1) вчинено кримінальне правопорушення, в якому обвинувачується особа; 2) кримінальне правопорушення вчинене обвинуваченим; 3) в діянні обвинуваченого є склад кримінального правопорушення. Виправдувальний вирок також ухвалюється при встановленні судом підстав для закриття кримінального провадження, передбачених пунктами 1 та 2 ч. 1 ст. 284 цього Кодексу.

В силу ч. 3 ст. 62 Конституції України, положень ст. 17 КПК України обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, отриманих незаконним шляхом, а також на припущеннях; усі сумніви щодо доведеності вини особи тлумачаться на її користь.

Цих вимог закону суд дотримався.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, суди першої та апеляційної інстанцій під час його розгляду правильно застосували норми матеріального й процесуального права, здійснили належну правову оцінку обставин, установлених ними, і дійшли обґрунтованого висновку про відсутність у діянні ОСОБА_8 складу інкримінованого злочину.

Як видно з вироку, в ньому викладено формулювання обвинувачення, пред'явленого ОСОБА_8 і визнаного судом недоведеним, а також підстави виправдання із зазначенням мотивів, з яких суд відкидає докази обвинувачення.

Ухвалюючи виправдувальний вирок, суд під час розгляду провадження, відповідно до вимог кримінального процесуального закону ретельно перевірив зібрані на досудовому слідстві докази, на підставі яких ОСОБА_8 було пред'явлено обвинувачення, навів детальний аналіз усіх досліджених доказів і дав належну оцінку кожному з них та їх сукупності у взаємозв'язку.

Так, суд першої інстанції дослідив і проаналізував: показання обвинуваченого ОСОБА_8, який заперечував вчинення інкримінованого йому злочину; показання свідків; крім того, суд перевірив письмові докази у провадженні, та інші документи, зміст яких детально відображено у вироку.

Переконливих аргументів на спростування вказаних висновків суду щодо оцінки доказів у касаційній скарзі немає.

Таким чином, суд першої інстанції, встановивши фактичні обставини, дійшов умотивованого висновку про відсутність в діях ОСОБА_8 складу злочину.

Докази винуватості виправданого, на які посилались органи досудового розслідування, перевірено судовими інстанціями та згідно зі ст. 94 КПК України належним чином оцінено з точки зору їх допустимості, належності, достовірності й достатності для прийняття відповідного процесуального рішення.

Доводи прокурора щодо безпідставності виправдання, аналогічні доводам, наведеним в апеляційній скарзі, ретельно перевірив суд апеляційної інстанції та надав на них вичерпну відповідь.

Що стосується оцінки дій ОСОБА_7, то висновок суду першої інстанції про їх перекваліфікацію за ч. 2 ст. 15, ч. 1 ст. 190 КК України, на відміну від пред'явленого обвинувачення за ч. 4 ст. 368 КК України, належним чином вмотивовано. Так, кримінальна відповідальність за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 368 КК України настає за умови, коли службова особа, яка одержала неправомірну вигоду за виконання чи невиконання дій, які вона могла або повинна була виконати з використанням покладених на неї обов'язків або дій, які вона не уповноважена вчиняти, але могла вжити заходів до їх вчинення іншими службовими особами завдяки своєму службовому становищу. Втім, за матеріалами кримінального провадження, ОСОБА_7, відповідно до службових обов'язків не мав повноважень складати протокол про адміністративне правопорушення щодо ОСОБА_11, вплинути на його розгляд адміністративною комісією при виконкомі Красногвардійської районної в м. Дніпропетровську ради, а також іншим чином вплинути на підприємницьку діяльність останнього.

При цьому, судом на підставі зібраних органом досудового розслідування доказів встановлено, що ОСОБА_7 не мав наміру після отримання коштів, передати їх іншій будь-якій службовій особі.

Колегія суддів погоджується з таким рішенням апеляційного суду, оскільки зі змісту апеляційної скарги прокурора вбачається, що вона не містить конкретних доводів на користь невідповідності вимогам кримінального процесуального закону дослідження, проведеного місцевим судом. Так само в касаційній скарзі не зазначено, у чому конкретно полягає неповнота дослідження обставин кримінального провадження та які саме норми процесуального закону порушив місцевий суд при їх дослідженні.

Усупереч посиланням у касаційній скарзі ухвала апеляційного суду не суперечить вимогам ст. 419 КПК України, її законність обґрунтованих сумнівів у колегії суддів не викликає.

Таких істотних порушень кримінального процесуального закону чи неправильного застосування закону України про кримінальну відповідальність, які були би підставами для скасування постановлених у цій справі судових рішень, колегією суддів не встановлено, а тому в задоволенні касаційної скарги прокурора слід відмовити.

Керуючись статтями 433, 436 КПК України, суд

п о с т а н о в и в:

Касаційну скаргу прокурора залишити без задоволення.

Вирок Кіровського районного суду м. Дніпропетровська від 15 травня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 21 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_7 та ОСОБА_8 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора без задоволення.

Ухвала набирає законної сили з моменту її проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

ОСОБА_15ОСОБА_16ОСОБА_17