Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинька С. С.,суддів
Дембовського С. Г., Чуйко О. Г.,при
секретарі за участю прокурора
засудженогозахисника Мельник Г. А.,
Кравченко Є. С.,
ОСОБА_6,ОСОБА_7розглянула в судовому
засіданні в м. Києві 11 грудня 2014 року
кримінальне провадження, внесене до
Єдиного реєстру досудових
розслідувань

№ 0000051, за касаційною скаргою
засудженого ОСОБА_6 та його захисника
ОСОБА_7 на вирок Хмільницького
міськрайонного суду Вінницької
області від 26 грудня 2013 року та ухвалу
Апеляційного суду Вінницької області
від 11 липня 2014 року за обвинуваченням

ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_1 дня, уродженця с.
Лукашівки Монастирищенського району
Черкаської області, жителя АДРЕСА_1
такого, що судимостей не мав.

Вироком Хмільницького міськрайонного
суду Вінницької області

від 26 грудня 2013 року ОСОБА_6 засуджено
за ч. 1 ст. 115 КК України до покарання у
виді позбавлення волі на строк 12 років.

Ухвалою Апеляційного суду Вінницької
області від 11 липня

2014 року цей вирок міського суду щодо
ОСОБА_6 залишено без зміни.

Згідно з вироком міського суду ОСОБА_6
визнано винуватим

у тому, що він 29 березня 2012 року
приблизно о 21.00 год. в будинку АДРЕСА_2
де проживала

ОСОБА_8, у ході сварки з нею не менше
десяти разів вдарив жінку руками та
ногою по голові й тулубу; від цих ударів
ОСОБА_8 упала на підлогу. Після цього
ОСОБА_6 з метою доведення свого умислу
до кінця, накинувши ковдру на голову
потерпілої та обхопивши двома руками
її за шию задушив ОСОБА_8

У касаційній скарзі з доповненнями
засуджений та його захисник просять
скасувати оскаржувані судові рішення
та закрити провадження у справі у
зв'язку з недоведеністю участі ОСОБА_6 у
вчиненні інкримінованого йому
кримінального правопорушення.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, яка підтримала касаційну
скаргу частково та просила скасувати
оскаржувану ухвалу апеляційного суду і
призначити новий розгляд в суді
апеляційної інстанції, захисника, яка
підтримала касаційну скаргу та просила
її задовольнити, перевіривши матеріали
кримінального провадження та
обговоривши доводи, наведені у скарзі,
колегія суддів дійшла висновку, що
касаційну скаргу слід задовольнити
частково.

Відповідно до ст. 370 КПК України судове
рішення повинно бути законним,
обгрунтованим і вмотивованим, тобто
його має бути ухвалено компетентним
судом на підставі об'єктивно з'ясованих
обставин, підтверджених доказами,
дослідженими під час судового розгляду
та оціненими згідно зі ст. 94 цього
Кодексу. Також суд у своєму рішенні
повинен навести належні, достатні
мотиви й підстави для його ухвалення.

За ч. 2 ст. 419 КПК України при залишенні
апеляції без задоволення в ухвалі суду
апеляційної інстанції має бути
зазначено підстави, на яких апеляційну
скаргу визнано необґрунтованою.

Крім того, ст. 3 Конвенції про захист
прав людини і основоположних свобод 1950
року (далі - Конвенція), яка відповідно
до вимог ч. 1 ст. 9 Конституції України,
ратифікована 17 липня 1997 року Законом
України «Про ратифікацію Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод 1950 року, Першого протоколу та
протоколів № 2, 4, 7, та 11 до Конвенції»
проголошує одну з основоположних
цінностей демократичного суспільства
і, по суті, беззастережно забороняє
катування та нелюдське чи таке
поводження, що принижує гідність, або
покарання.

Як випливає з практики Європейського
суду з прав людини, в тих справах, коли
особа висуває небезпідставну скаргу
про те, що вона була піддана поганому
поводженню зі сторони суб'єктів
владних повноважень усупереч вимогам
ст. 3 Конвенції, це положення, якщо його
тлумачити у світлі загального
обов'язку держави відповідно до ст. 1
Конвенції, вимагає за своїм змістом,
щоб було проведено ефективне офіційне
розслідування.

Наведених положень Конвенції та
практики Європейського суду, що
відповідно до ст. 17 Закону України від 23
лютого 2006 року № 3477-ІV «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
застосовуються при розгляді справ як
джерело права, апеляційний суд не
врахував.

Як убачається з ухвали апеляційного
суду, зазначених вимог закону в цій
справі належним чином не було виконано.

Так, згідно з вироком суду першої
інстанції, з висновками якого
погодився апеляційний суд, винність
ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого
протиправного діяння прямо
підтверджується протоколом
відтворення обстановки та обставин
події за його участю та за участю
свідка ОСОБА_9, протоколом огляду місця
події, протоколом огляду трупа ОСОБА_8,
показаннями потерпілих, свідків,
висновками судово-медичної,
судово-дактилоскопічної,
судово-одорологічної,
психолого-фізіологічних, судової
психолого-психіатричної експертиз.

При цьому засуджений ОСОБА_6 в ході
слідства заявляв, що дав показання,
відповідно до яких він визнавав свою
вину, внаслідок застосування до нього з
боку працівників правоохоронних
органів психологічного впливу; під
таким же впливом за його словами,
проходило і відтворення обстановки та
обставин події за його участю. Крім
того, він стверджував, що до його
дружини ОСОБА_9, яка в межах
кримінального провадження за його
обвинуваченням має статус свідка, яка
за твердженням органу досудового
слідства була безпосереднім очевидцем
протиправного діяння, застосовувалися
незаконні методи фізичного впливу,
унаслідок чого вона його обмовила в
ході допитів у якості підозрюваної та
проведення відтворення обстановки та
обставин події від 06 квітня

2014 року. Аналогічні заяви про вчинення
щодо неї злочину подавала і ОСОБА_9, яка
в подальшому відмовилася від свої
показань про вчинення ОСОБА_6
протиправного діяння щодо ОСОБА_8

На ці обставини ОСОБА_6 звертав увагу
апеляційного суду у своїй апеляційній
скарзі і стверджував, що його
визнавальні показання в ході
досудового слідства, показання його
дружини, протоколи відтворення
обстановки та обставин події слід
визнати недопустимими доказами.

Однак суд апеляційної інстанції,
спростовуючи наведені доводи
засудженого, послався на наявність у
матеріалах справи постанов про відмову
в порушенні кримінальної справи від 18
травня та 28 червня

2012 року, а також на постанову про
закриття кримінального провадження
від 08 липня 2014 року, зазначивши також,
що показання засудженого, дані в ході
досудового слідства, відповідно до
положень процесуального закону при
оцінці доказів у провадженні до уваги
суду не беруться.

Але такий висновок апеляційного суду
слід визнати формальним, тому що
визнаючи доводи засудженого про
застосування до нього та членів його
сім'ї методів психологічного та
фізичного тиску безпідставними, суд не
дав оцінки ефективності розслідування,
проведеного за заявами засудженого та
його дружини, факту наявності тілесних
ушкоджень у свідка ОСОБА_9 під час
проходження медичного огляду після
проведення за її участю процесуальних
дій, а також належним чином не
спростував зазначених доводів
засудженого, оскільки з огляду на їх
послідовність та узгодженість із
показаннями ОСОБА_9, а також з
урахуванням відсутності їх
обґрунтованого спростування судами, ці
доводи не викликають сумніву в їх
правдивості та спроможності

Також суд апеляційної інстанції не
спростував доводів засудженого про
застосування до нього та його дружини
методів незаконного впливу
працівниками правоохоронних органів у
ході проведення відтворення
обстановки та обставин події за їх
участі, протоколи проведення яких є
одними з ключових доказів винуватості
ОСОБА_6 у вчиненні інкримінованого йому
умисного вбивства людини.

Поряд з тим, як видно з оскаржуваних
судових рішень, одним із ключових
доказів не просто перебування
засудженого та свідка

ОСОБА_9 у будинку ОСОБА_8, а і вчинення
вбивства останньої саме ОСОБА_6, крім
протоколів відтворення обстановки й
обставин події, є висновки судових
психолого-фізіологічних експертиз, які
проводилися ОСОБА_10

При цьому ОСОБА_6 у своїй апеляційній
сказі серед інших підстав, на яких він
вважав оскаржуване судове рішення
незаконним, вказував також на
недопустимість у якості доказів
висновків зазначених експертиз.

Суд апеляційної інстанції, спростував
такі доводи засудженого посилаючись на
факт проведення цих експертиз на
підставі відповідної постанови
слідчого від 05 квітня 2012 року, а також
на положення Закону України № 4038-XII від
25 лютого 1994 року «Про судову
експертизу».

Частина 4 статті 7 цього Закону
встановлює, що для проведення деяких
видів експертиз, які не здійснюються
виключно державними спеціалізованими
установами, за рішенням особи або
органу, що призначили судову
експертизу, можуть залучатися, крім
судових експертів, також інші фахівці
з відповідних галузей знань, а ст. 9
передбачає можливість особи або
органу, які призначили судову
експертизу доручити її проведення
тим судовим експертам, яких внесено до
державного Реєстру атестованих
судових експертів, а у випадках,
передбачених ч. 4 ст. 7 цього Закону, -
іншим фахівцям з відповідних галузей
знань.

Тобто судову експертизу відповідно до
наведених положень Закону України №
4038-XII від 25 лютого 1994 року «Про судову
експертизу» може проводити лише особа,
яка є атестованим експертом або
фахівцем у відповідній галузі знань.

Разом із тим, суд апеляційної
інстанції, стверджуючи про
допустимість доказів у виді судових
психолого-фізіологічних експертиз
щодо ОСОБА_6 та ОСОБА_9, належним чином
своїх доводів про те, що ці експертизи
проводила належна особа не
обґрунтував.

При цьому поза увагою апеляційного
суду залишилося те, що ОСОБА_10, яка
виступала в ролі експерта і проводила
ці експертизи, до державного Реєстру
атестованих судових експертів не
внесена, а матеріали провадження не
місять належних доказів щодо того, чи є
вона акредитованим на території
України фахівцем у відповідній галузі
знань, оскільки у провадженні за
обвинуваченням ОСОБА_6 є тільки копія
свідоцтва про надання їй права роботи з
поліграфними пристроями при роботі з
громадянами, видане кваліфікаційною
комісією при Головному управлінні
внутрішніх справ Краснодарського краю,
який відноситься до території
Російської Федерації.

З огляду на наведене висновок
апеляційного суду про те, що судові
психолого-фізіологічні експертизи є
допустимим доказом, проведеним у
встановленому законом порядку, не
можна вважати належним чином
обґрунтованим.

Як видно з матеріалів провадження,
обґрунтовуючи у скарзі своє твердження
про відсутність у нього мотиву на
вбивства ОСОБА_8, засуджений посилався
на показання свідків, які були їх із
потерпілою сусідами, при цьому
зазначив, що показання синів
потерпілої не можна брати до уваги,
тому що вони дуже рідко відвідували
матір.

Попри це, підтвердивши висновки
районного суду щодо мотиву вчинення
вбивства у виді неприязних відносин,
пославшись на показання синів
потерпілої, апеляційний суд для
встановлення факту обґрунтованості чи
безпідставності наведених тверджень
ОСОБА_6 про відсутність мотиву на
вбивство ОСОБА_8 та про те, що характер
його стосунків з потерпілою був
добросусідський, не провів аналізу
показань свідків у справі з метою
встановлення дійсного характеру
відносин потерпілої та засудженого.

Крім того, також не можна вважати
належно спростованими доводи
засудженого про наявність у нього
алібі.

Так, спростовуючи його наявність у
засудженого ОСОБА_6, апеляційний суд
послався на показання його сина
ОСОБА_11, при цьому не розкриваючи їх
повного змісту. Разом із тим, як видно з
тексту оскаржуваного вироку, ОСОБА_11,
стверджуючи, що його батько після 21.00
год. виходив із дому, додав, що одразу
після того як останній вийшов із
будинку, мати свідка ОСОБА_9 сказала
йому повернутися, що той і зробив.

Унаслідок наведеного у його
сукупності, рішення апеляційного суду
не можна вважати законним,
обґрунтованим та мотивованим, як того
вимагає ст. 370 КПК України, оскільки,
суд, залишаючи апеляцію без
задоволення, з огляду на практику
Європейського суду з прав людини,
положення ст. 62 Конституції України та
твердження засудженого про
застосування до нього недозволених
методів слідства, не навів достатніх
аргументів, через які така апеляційна
скарга визнана безпідставною. Отже
ухвала суду апеляційної інстанції щодо
ОСОБА_6 не відповідає вимогам статей 370,
419 КПК України.

Рішення апеляційного суду через
порушення ним вимог статей 370, 419 КПК
підлягає скасуванню, а у справі
належить призначити новий розгляд в
суді апеляційної інстанції, під час
якого суд повинен урахувати наведене в
цій ухвалі, а також суду необхідно
відповідно до вимог статей 94, 95, 439 КПК
України, положень глави 31 КПК України
дослідити обставини кримінального
провадження, керуючись законом,
оцінити кожний доказ з точки зору
належності, допустимості,
достовірності, а їх сукупність - з точки
зору достатності та взаємозв'язку,
також ретельно перевірити доводи,
наведені в касаційних скаргах
прокурора та осіб, які їх подали, щодо
законності обвинувального вироку щодо
ОСОБА_6, після чого ухвалити законне й
обґрунтоване судове рішення
відповідно до вимог процесуального та
матеріального законів.

Керуючись статтями 433, 434, 436 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 та
його захисника

ОСОБА_7 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Вінницької
області від 11 липня 2014 року за
обвинуваченням ОСОБА_6 скасувати та
призначити новий розгляд цього
провадження у суді апеляційної
інстанції.

Ухвала набирає законної сили з моменту
проголошення й оскарженню не підлягає.

Судді:

_______________С. С. Слинько _______________С. Г.
Дембовський_________________О. Г. Чуйко