В И Р О К

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 березня 2015 року Ленінський районний суд м. Харкова у складі:

головуючого судді ОСОБА_1 ,

за участю секретаря ОСОБА_2 ,

прокурора ОСОБА_3 ,

потерпілого ОСОБА_4 ,

представника потерпілого ОСОБА_5 ,

захисника ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Харкові кримінальне провадження по обвинуваченню

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Новомиргород, Кіровоградської області, громадянина України, який не одружений, має середню освіту, працює водієм на фірмі Магнат, зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 , мешкає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого

за ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст. 286 КК України, -

в с т а н о в и в:

ОСОБА_7 02.04.2014 приблизно о 09.30 керував технічно справним автомобілем «Рено-Магнум» р.н. НОМЕР_1 з напівпричепом «Крона» р.н. НОМЕР_2 та рухався по вул. Червоноармійській в м. Харкові зі сторони вул. Карла Маркса в напрямку вул. Кацарської зі швидкістю близько 15 км/год., де скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , 1959 р.н., в результаті чого останній отримав тілесні ушкодження.

В ході руху по вулиці Карла Маркса в районі буд. 8/10-В ОСОБА_7 порушив вимоги п.п. 1.5, 2.3 б), п.п. 8.7.3 е); 8.10; 10.1 Правил дорожнього руху України.згідно з якими:

п.1.5 - «Дії або бездіяльність учасників дорожнього руху та інших осіб не повинні створювати небезпеку чи перешкоду для руху, загрожувати життю або здоров`ю громадян, завдати матеріальних збитків...»;

п.2.3 - «Для забезпечення безпеки дорожнього руху водій зобов`язаний: б) бути уважним, стежити за дорожньою обстановкою, відповідно реагувати на її зміну, стежити за правильністю розміщення та кріплення вантажу, технічним станом транспортного засобу і не відволікатися від керування цим засобом у дорозі»; п. 8.7.3 - «8.7.3. Сигнали світлофора мають такі значення:

е) червоний сигнал, у тому числі миготливий, або два червоних миготливих сигнали забороняють рух.

Сигнал у вигляді зеленої стрілки (стрілок) у додатковій (додаткових) секції разом з жовтим або червоним сигналом світлофора інформує водія про те, що рух дозволяється у вказаному напрямку за умови безперешкодного пропуску транспортних засобів, які рухаються з інших напрямків.

Стрілка зеленого кольору на табличці, встановленій на рівні червоного сигналу світлофора з вертикальним розташуванням сигналів, дозволяє рух у зазначеному напрямку при увімкненому червоному сигналі світлофора з крайньої правої (лівої) смуги руху за умови надання переваги в русі іншим його учасникам»;

п.8.10 - «У разі подання світлофором (крім реверсивного) або регулювальником сигналу, що забороняє рух, водії повинні зупинитися перед дорожньою розміткою 1.12 (стоп-лінія), дорожнім знаком 5.62 "Місце зупинки", якщо їх немає - не ближче 10 м до найближчої рейки перед залізничним переїздом, перед світлофором, пішохідним переходом, а якщо і вони відсутні та в усіх інших випадках - перед перехрещуваною проїзною частиною, не створюючи перешкод для руху пішоходів»;

п.10.1 - «Перед початком руху, перестроюванням та будь-якою зміною напрямку руху водій повинен переконатися, що це буде безпечним і не створить перешкод або небезпеки іншим учасникам руху»,

і скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , який перетинав проїзну частину справа наліво відносно руху автомобіля по регульованому пішохідному переході, якого міг об`єктивно завчасно побачити.

В результаті дорожньо-транспортної пригоди ОСОБА_4 згідно висновку судово-медичної експертизи №387-А/14 від 07.05.2014 отримав середнього ступеню тяжкості тілесні ушкодження у вигляді закритого вивиху правої плечової кістки з відривом великого горбика правої плечової кістки; відкритий вивих правого гомілковостопного суглоба з краєвим пошкодженням обох кісточок і заднього краю більшеберцової кістки з пошкодженням передньої більшеберцової артерії, закриті переломи основної фаланги 1-го пальця і 4-ї плюснової кістки лівої стопи, закрите пошкодження зв`язкового апарату лівого гомілковостопного суглоба.

Порушення Правил дорожнього руху України ОСОБА_7 , які знаходяться в причинному зв`язку з настанням дорожньо-транспортної події, виразилося в тому, що він, керуючи транспортним засобом, не зорієнтувався в дорожній обстановці і при виникненні для нього небезпеки у вигляді пішохода, який рухався по регульованому пішохідному переході справа наліво, якого він міг завчасно об`єктивно виявити, не прийняв своєчасно мір екстреного гальмування і скоїв наїзд на пішохода ОСОБА_4 , що заподіяло останньому тілесне ушкодження середнього ступеня тяжкості.

У зв`язку з викладеним в діях ОСОБА_7 вбачаються ознаки злочину, передбаченого ч.1 ст.286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому ОСОБА_4 середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження.

Допитаний у судовому засіданні ОСОБА_7 винуватим себе визнав, підтвердив факти та обставини вчинення злочину, викладені вище, їх не оспорював, у скоєному розкаявся.

Враховуючи, що всі учасники судового провадження не оспорюють обставини даного кримінального провадження, їх визнають, суд на підставі ч.3 ст. 349 КПК України, за згодою усіх учасників процесу, вважає недоцільним дослідження доказів, щодо тих обставин, які ніким не оспорюються, а саме доказів, які підтверджують подію кримінального правопорушення, винуватість обвинуваченого у вчиненні правопорушення, процесуальні витрати, та досліджує лише докази, які стосуються цивільного позову.

Суд вважає доведеною вину ОСОБА_7 , у вчинені злочину та кваліфікує його дії за ч.1 ст. 286 КК України, тобто порушення правил безпеки дорожнього руху особою, яка керує транспортним засобом, що спричинило потерпілому середнього ступеня тяжкості тілесне ушкодження.

Обставиною, яка пом`якшує покарання обвинуваченого, суд визнає його щире каяття у вчиненому злочині, та повне визнання своєї вини.

Обставин, які обтяжують покарання ОСОБА_7 , суд не вбачає.

Згідно п. 20 постанови Пленуму Верховного Суду України "Про практику застосування судами України законодавства у справах про деякі злочини проти безпеки дорожнього руху та експлуатації транспорту, а також про адміністративні правопорушення на транспорті" від 23.12.2005 року №14 при призначенні покарання за ст. 286 КК суди мають враховувати не тільки наслідки, що настали, а й характер та мотиви допущених особою порушень правил безпеки дорожнього руху, її ставлення до цих порушень та поведінку після вчинення злочину.

Згідно висновку експерта № 387-А/14 від 07 квітня 2014 року, ряд ушкоджень потерпілого є середнього ступеня тяжкості, крім того заслуговує на увагу і той факт, що при госпіталізації ОСОБА_4 в його крові, знайдений етиловий спирт в кількості 2,183 %, що відповідає алкогольному сп`яніння середнього ступеня. /а.с.62/

При призначенні покарання суд враховує ступінь тяжкості вчиненого злочину, який відноситься до категорії злочинів невеликої тяжкості; думку потерпілого з приводу міри покарання, особу винного, який раніше до кримінальної відповідальності не притягувався, на обліку у лікарів психіатра та нарколога не перебуває, має постійне місце реєстрації, працює водієм автотранспортних засобів в ТОВ "ТК МАГНАТ", де характеризується виключно позитивно.

Беручи до уваги вказані обставини, суд приходить до висновку, що ОСОБА_7 повинно бути призначено покарання у виді двох років обмеження волі в межах санкції ч.1 ст.286 КК України. Суд вважає, що його виправлення можливе без реального відбуття покарання, а тому на підставі ст.75 КК України він має бути звільнений від відбування покарання у виді 2 (двох) років обмеження волі з випробуванням, з іспитовим строком на 1 (один) рік. При цьому, з метою контролю за поведінкою обвинуваченого в період іспитового строку, на обвинуваченого мають бути покладені обов`язки, передбачені ст.76 ч.1 п.2, 3, 4 КК України.

При вирішенні питання про додаткове покарання суд виходить з того, що сторона обвинувачення не просить його призначити в якості додаткового.

Як було встановлено під час судового розгляду справи, обвинувачений ОСОБА_7 працює водієм, що є його єдиним джерелом існування. Призначення покарання має враховувати таку функцію кримінального судочинства, як виправлення. В даному випадку суд вважає, що позбавлення права керування транспортними засобами на певний строк як додаткове покарання є фактичним позбавленням джерела існування обвинуваченого.

Відповідно до ч.5 ст. 128 КПК України цивільний позов у кримінальному провадженні розглядається судом за правилами, встановленими цим Кодексом. Якщо процесуальні відносини, що виникли у зв`язку з цивільним позовом, цим Кодексом не врегульовані, до них застосовуються норми Цивільного процесуального кодексу України за умови, що вони не суперечать засадам кримінального судочинства.

Виходячи зі змісту обставин, викладених в позові, та додатків до нього, автомобіль «Рено-Магнум» р.н. НОМЕР_1 належить ОСОБА_8 , яким з ПрАТ "СК ПЗУ Україна" укладений договір «Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів».

Із поліса обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів від 30.05.2013 року №АС/2812950 убачається, що відповідальність ОСОБА_8 була застрахована в Приватному акціонерному товаристві "Страхова компанія "ПЗУ Україна" з лімітом відповідальності за шкоду, заподіяну життю і здоров"ю в розмірі сто тисяч грн /а.с.33/.

Однак, у задоволенні позовних вимог стосовно відшкодування матеріальної шкоди, завданої ДТП, на підставі ст.ст.22,23,24,25,26-1,30,35 Закону № 1961-IV та виходячи з того, що потерпілий не звертався до страхової компанії із заявою про виплату страхового відшкодування, відмови у виплаті страхового відшкодування не отримував, а тому між ним та ПрАТ «СК «» "ПЗУ Україна" відсутній спір про право.

Позивач ОСОБА_4 не звернувся до страхової компанії з письмовою заявою про відшкодування шкоди. Тому, суд прийшов до висновку, що потерпілим не доведено, що його право на відшкодування збитків на сьогоднішній день порушене у зв`язку із невиплатою компенсації страховою компанією.

Згідно ст.22 Закону України "Про обов`язкове страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів" (в редакції, що діяла на час виникнення правовідносин) при настанні страхового випадку страховик відповідно до лімітів відповідальності відшкодовує у встановленому цим Законом порядку оцінену шкоду, яка була заподіяна в результаті ДТП життю, здоров`ю постраждалої особи.

Щодо моральної шкоди у позовній заяві зазначено, що у зв`язку з отриманими у результаті ДТП травмами, у ОСОБА_4 порушився попередній спосіб його життя та сім`ї. З`явилися психологічні фактори, які стали джерелом негативних емоцій та переживань. Втрачений його душевний спокій, у зв`язку з неможливістю нормально пересуватися, потерпілого турбує біль від отриманих травм і він постійно відчуває дискомфорт. Заподіяну моральну шкоду позивач оцінює в 25 000 (двадцять п`ять тисяч) гривень, яку просив стягнути солідарно з ОСОБА_8 та ОСОБА_7 .

Відповідно до ч. 1 ст. 1167, ст. 23 ЦК України, а також п.п. 3, 9 Постанови Пленуму Верховного Суду України від 31 березня 1995 року № 4 «Про судову практику у справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав.

Суд вважає необхідним визнати наявність отримання потерпілим моральної шкоди, яка полягала в суттєвій звичайного укладу його життя на час отримання ним тілесних ушкоджень та проходження лікування та реабілітації, що вплинуло на його фізичний стан, постійно знаходився в нервовому, тривожному, депресивному стані, пов`язаному з тривогою за своє майбутнє під час проходження лікування та реабілітації.

Суд приймає до уваги той факт, що потерпілий дійсно зазнав моральних страждань у вигляді душевного хвилювання, викликаного ушкодженням здоров`я, фізичним болем, завданим травмами у результаті ДТП. Також суд вважає доведеним обставини щодо зміни укладу життя потерпілого, які виразились у неможливості нормальної життєдіяльності і тривалому лікуванні.

Виходячи із вищевикладеного суд вважає, що заявлені позивачем вимоги про відшкодування моральної шкоди підлягають задоволенню у розмірі 5 000,00 гривень, оскільки тягар цивільної відповідальності у даному випадку має нести винна у завданні шкоди особа, якою є водій автомобіля.

Питання керування автомобілем під час ДТП на підставі трудового договору не є доведеним, суд приходить до висновку, що факт перебування у трудових відносинах не підтверджений, а тому підстави для стягнення шкоди в солідарному порядку з власника транспортного засобу відсутні.

Судом не отримано належних доказів на підтвердження винятків із правила, встановленого ч. 2 ст. 1187 ЦК України, суд визначив відповідальну за шкоду особу.

Тобто, відповідати за шкоду, завдану потерпілому, повинен саме ОСОБА_7 , в той же час ОСОБА_8 може нести часткову відповідальність лише у випадку, коли передача ним автомобіля ОСОБА_7 стала однією з причин настання ДТП.

Належних доказів, що ОСОБА_8 видав на ім`я ОСОБА_7 подорожній лист для здійснення перевезень вантажу в цей строк та передав останньому автомобіль не має.

Позивач не зазначив, у чому саме полягають винні дії ОСОБА_8 та яким нормам закону вони не відповідають.

Факт наявності між володільцем та особою, яка управляє джерелом підвищеної небезпеки, трудових відносин має бути підтверджений належними доказами, це міг би бути наказ про прийняття на роботу ОСОБА_7 , про закріплення за ним транспортного засобуавтомобіля «Рено-Магнум», державний реєстраційний НОМЕР_1 , про направлення його у відрядження та видачею посвідчення, що може свідчити про трудові стосунки.

Так, згідно прикінцевих положень Трудового договору від 17.03.2014 року, що досліджувався у судовому засіданні, сторони домовились встановити випробувальний термін строком на 14 днів, з моменту підписання цього договору, який не містить підпису Фізичної особи підприємця в реквізитах сторін.

При проходженні випробувального терміну вважається, що Договір повинен діяти до відповідного строку, але в п.5.1 цього Договору не оговорюється, що він продовжує свою дію на загальних підставах та діє до визначеної дати.

Крім того, відповідно до ч. 2 ст. 1193 ЦК України якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого (а за наявності вини особи, яка завдала шкоди, також залежить від ступеня її вини) розмір відшкодування зменшується, якщо інше не встановлено законом.

У п. 2 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику розгляду судами цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди» від 27 березня 1992 року № 6 роз`яснено, що якщо груба необережність потерпілого сприяла виникненню або збільшенню шкоди, то залежно від ступеня вини потерпілого, коли інше не встановлено законом, розмір відшкодування, належного з володільця джерела підвищеної небезпеки, має бути зменшений або у відшкодуванні шкоди має бути відмовлено.

Як грубу необережність, зокрема, суд враховує нетверезий стан потерпілого.

Процесуальні витрати слід розподілити відповідно до вимог ст. 124 КПК України.

Керуючись ст.ст. 373, 374 КПК України, суд, -

з а с у д и в:

ОСОБА_7 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення-злочину, передбаченого ч.1 ст. 286 КК України та призначити йому покарання у виді - 2 (двох) років обмеження волі без позбавлення його права керувати транспортними засобами.

В силу ст.75 КК України звільнити ОСОБА_7 від відбування призначеного покарання, якщо він протягом іспитового строку - 1 (один) рік не вчинить нового злочину і виконає наступні покладені на нього судом обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції; повідомляти кримінально-виконавчій інспекції про зміну місця проживання чи роботи; періодично з"являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої інспекції.

Цивільний позов потерпілого ОСОБА_4 задовольнити частково.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь ОСОБА_4 розмір моральної шкоди в сумі 5000 грн.

В іншій частині позову відмовити.

Запобіжний захід відносно ОСОБА_7 не обирався.

Стягнути з ОСОБА_7 на користь держави процесуальні витрати за проведення автотехнічної експертизи №674/14 від 28.08.2014 р. в розмірі 586,08 грн.

Вирок може бути оскаржений в апеляційному порядку до апеляційного суду Харківської області шляхом подачі апеляційної скарги через Ленінський районний суд м. Харкова протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Вирок не може бути оскаржено в апеляційному порядку з підстав заперечення обставин, які ніким не оспорювалися під час судового розгляду і дослідження яких було визнано не доцільним відповідно до положень ч. 3 ст. 349 КПК України.

Суддя ОСОБА_1