Ухвала

іменем україни

21 квітня 2015 року м. Київ

Колегія суддів cудової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних

і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_12,
суддів:за участю прокурораОСОБА_13, ОСОБА_14,ОСОБА_15,

розглянула в судовому засіданні кримінальну справу за касаційними скаргами засудженого ОСОБА_5 та його захисника ОСОБА_6 на вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2014 року та вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2014 року.

Вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2014 року,

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого - 21 грудня 2009 року вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області за ч. 1 ст. 289 КК до покарання у виді штрафу в розмірі 9 000 грн; 25 травня 2010 року вироком Верховинського районного суду Івано-Франківської області за ч. 2 ст. 186, ч. 2 ст. 190, ч. 1 ст. 358 КК на 4 роки позбавлення волі, на підставі ст. 75 КК звільненого від відбування покарання з іспитовим строком тривалістю 2 роки,

засуджено за ч. 2 ст. 190 КК до покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки.

На підставі ст. 71 КК частково приєднано покарання за вироком Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2014 року та повністю приєднано покарання за вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2009 року із самостійним виконанням та остаточно визначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 6 місяців зі сплатою штрафу 9 000 грн.

На підставі ст. 75 КК ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з іспитовим строком 2 роки 6 місяців та покладенням на нього обов'язків, передбачених п. п. 2, 3, 4 ст. 76 КК.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь ОСОБА_7 матеріальну шкоду у розмірі - 12 500 грн та у рахунок моральної шкоди - 500 грн.

Згідно з вироком суду, ОСОБА_5 в період з 22 листопада 2010 року по 17 лютого 2011 року в селищі Верховина Верховинського району Івано-Франківської області, вводячи в оману ОСОБА_7 та зловживаючи її довірою, під приводом придбання для останньої земельної ділянки заволодів грошовими коштами потерпілої на загальну суму 16 468 грн.

Він же, діючи повторно, в січні 2011 року шляхом обману та зловживання довірою, під приводом придбання шести коліс до вантажного автомобіля «ЗІЛ-131», заволодів грошовими коштами ОСОБА_8 в сумі 9 000 грн.

Вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2014 року вирок місцевого суду в частині призначеного ОСОБА_5 покарання скасовано. Призначено ОСОБА_5 за ч. 2 ст. 190 КК покарання у виді позбавлення волі на строк 2 роки. На підставі ст. 71 КК частково приєднано покарання за вироком Верховинського районного суду Івано-Франківської області від 25 травня 2014 року і остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки 1 місяць. Покарання за вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2009 року у виді штрафу в розмірі 9 000 грн постановлено виконувати самостійно. В решті вирок суду першої інстанції залишено без зміни.

У касаційній скарзі засуджений порушує питання про скасування судових рішень відносно нього з направленням справи на новий судовий або апеляційний розгляд. Посилається на однобічність досудового та судового слідства і невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи. Вважає, що його вина у вчиненні інкримінованих злочинів не доведена, а висновки суду першої інстанції ґрунтуються на припущеннях. Не погоджується з призначеним покаранням за сукупністю вироків та зазначає про порушення права на захист.

Захисник у касаційній скарзі просить рішення судів першої та апеляційної інстанцій щодо ОСОБА_5 скасувати, а справу направити на новий судовий розгляд. Вважає обвинувачення за епізодами заволодіння грошовими коштами ОСОБА_8 та ОСОБА_7 на суми 4 000 грн і 12 500 грн відповідно, необґрунтованими та недоведеними матеріалами справи. Вказує на безпідставне призначення покарання у виді штрафу із самостійним його виконанням та порушення права засудженого на захист.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який заперечив проти задоволення касаційних скарг, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарг, колегія суддів вважає, що вони не підлягають задоволенню з огляду на таке.

Виходячи зі змісту ст. 323 КПК 1960 року, вирок є обґрунтованим, якщо він постановлений на матеріалах повно зібраних, всебічно досліджених і правильно оцінених судом, а висновки суду про подію злочину та про винуватість підсудного у його вчиненні достовірно підтверджені матеріалами справи. Для цього у вироку повинні бути проаналізовані і оцінені всі розглянуті в судовому засіданні докази.

Цих вимог закону суд дотримався.

Як вбачається з матеріалів справи, у вироку суд першої інстанції правильно встановив фактичні обставини справи.

Зокрема, свої висновки про винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочинів за викладених у вироку обставин суд першої інстанції обґрунтував доказами, які зібрані з додержанням вимог кримінально-процесуального закону, дослідивши і проаналізувавши показання самого засудженого, який не заперечував, що брав у потерпілих грошові кошти за обіцянку надати послуги з придбання земельної ділянки та автомобільних коліс; потерпілих ОСОБА_7 та ОСОБА_8 про обставини, за яких вони передавали грошові кошти засудженому; свідків ОСОБА_9 і ОСОБА_10, що були присутні при передачі грошей потерпілою ОСОБА_7 та свідка ОСОБА_11, якому біло відомо про передачу потерпілим ОСОБА_8 грошей засудженому для придбання шин для автомобіля, а також протоколом огляду місця події та відповідною розпискою між ОСОБА_5 та ОСОБА_7 Наведеним доказам суд дав об'єктивну оцінку з точки зору достовірності, допустимості та достатності.

Сукупність наведених у вироку доказів, переконливо свідчать про те, що ОСОБА_5 умисно, повторно заволодів майном потерпілих шляхом обману. Його дії правильно кваліфіковані за ч. 2 ст. 190 КК і сумнівів у колегії суддів не викликають.

Вирок місцевого суду відповідає вимогам статей 323, 324, 334 КПК 1960 року є законним та обґрунтованим.

Доводи касаційних скарг щодо порушення права на захист засудженого є безпідставними і не знаходять свого підтвердження у матеріалах справи.

Так, з протоколу судового засідання убачається, що засуджений ОСОБА_5 приймав участь у розгляді справи судом першої інстанції та добровільно погодився слухати справу без участі захисника (т. 3 а.с. 46).

Після постановлення обвинувального вироку ОСОБА_5 завчасно був повідомлений про надходження апеляції прокурора, однак власної скарги на рішення суду першої інстанції не подав, заперечень на скаргу прокурора не заявляв, а в судовому засіданні пояснив, що захисник йому не потрібен і свої інтереси буде захищати самостійно (т. 3 а.п. 65).

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що право на захист засудженого ОСОБА_5 порушено не було.

Апеляційний суд постановляючи вирок щодо ОСОБА_5 діяв згідно вимог ст. 378 КПК 1960 року та, приймаючи рішення про застосування більш суворого покарання, в достатній мірі його умотивував, навівши аргументи, які ґрунтуються на матеріалах справи. Вирок апеляційного суду відповідає вимогам статей 332-335 КПК 1960 року.

На думку колегії суддів, призначене засудженому ОСОБА_5 покарання у виді реального позбавлення волі повністю відповідає скоєному, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів, що також не суперечить загальним засадам призначення покарання, передбаченим статтями 50, 65 КК.

Вказівка у резолютивній частині вироку на самостійне виконання покарання призначеного за вироком Косівського районного суду Івано-Франківської області від 21 грудня 2009 року відповідає вимогам статей 71, 72 КК.

З огляду на викладене, вирок апеляційного суду є законним і обґрунтованим, призначене покарання справедливим, а відтак касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 задоволенню не підлягають.

Керуючись статтями 394 - 396 КПК 1960 року, пунктами 11, 15 розділу «Перехідні положення» КПК, колегія суддів

у х в а л и л а :

Вирок Косівського районного суду Івано-Франківської області від 04 серпня 2014 року та вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 03 грудня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційні скарги засудженого ОСОБА_5 та захисника ОСОБА_6 - без задоволення.

С у д д і:

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14