В И Р О К

Іменем України

30 грудня 2013 року Франківський
районний суд м. Львова в складі:

головуючого судді Кузь В.Я.

при секретарі Янковській
С.Ю.

розглянувши у відкритому судовому
засіданні, в залі суду, в м. Львові
обвинувальний акт, долучений до нього
реєстр та матеріали досудового
розслідування у кримінальному
провадженні, що внесені в Єдиний
реєстр досудових розслідувань за №
0000613 від 25 лютого 2013 року та
передані суду прокурором, про
обвинувачення

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, уродженця м.
Львова, українця, громадянина України,
проживаючого та зареєстрованого за
адресою: АДРЕСА_1, з вищою освітою,
вдівця, на утриманні якого
неповнолітня дочка - ОСОБА_2,
ІНФОРМАЦІЯ_3, тимчасово не працюючого,
раніше не судимого, у вчиненні
кримінальних правопорушень,
передбачених ч. 4 ст. 191 та ч.1 ст. 366 КК
України

Сторона обвинувачення - прокурор
прокуратури

Франківського району м. Львова

Лучків Юрій Васильович

Учасники судового провадження -
потерпіла

ОСОБА_3

Представники потерпілої: ОСОБА_4,

ОСОБА_5

Сторона захисту: адвокат
ОСОБА_6

В С Т
А Н О В И В:

Раніше знайомі між собою ОСОБА_4
та ОСОБА_1 на початку 2009 року
домовилися про те, що останній
допоможе оформити договір депозиту
на вигідних умовах та переконає у
вигідності матір ОСОБА_4 - ОСОБА_7.
Діючи за попередньою домовленістю з
ОСОБА_1, ОСОБА_4 та ОСОБА_3 05 березня 2009
року прибули у відділення № 2 ВАТ
(ПАТ) «Державний експортно - імпортний
банк України», що по вулиці
Федьковича, 58 у м. Львові.

ОСОБА_1 станом на 16 березня 2007 року
працював начальником відділення № 3 ,
а згідно з наказом № 49 - К від 16
березня 2007 року., переведений на
посаду начальника відділення № 2
філії ВАТ (ПАТ) «Державний експортно -
імпортний банк України», що по вулиці
Федьковича, 58 у м. Львові.

ОСОБА_1, працюючи на посаді
начальника вказаного вище
відділення, будучи службовою особою,
в службові обов'язки якого входить
перевірка правильності оформлення
документів і повнота формування
пакету документів по кожній справі
клієнта при відкритті поточних
рахунків , здійснення аналізу пакету
документів, що надається клієнтом для
відкриття рахунків в національній та
іноземній валюті, контроль
обов'язкових параметрів рахунків,
контроль за правильністю оформлення
розпоряджень на відкриття , закриття
рахунків в САБ «Гарант», контроль за
формуванням пакетів документів по
відкриттю рахунків юридичних і
фізичних осіб, контроль за вчасним
оприбуткуванням готівки, що надійшла у
касу відділення та звірки касових
оборотів і залишків цінностей,
забезпечення дотримання
встановленого порядку підпису грошово
- розрахункових документів
працівниками відділення, правильне
використання і належне зберігання
печаток, штампів, бланків,
бухгалтерських і касових документів,
маючи на меті зацікавити додаткових
клієнтів банку використовуючи своє
службове становище, 05 березня 2009 року
під час перебування ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 у відділенні № 2 ВАТ «Державний
експертно - імпортний банк України», що
по вулиці Федьковича, 58 у м. Львові,
запропонував останнім укласти
договір строкового банківського
вкладу зі сплатою процентів після
закінчення строку вкладу «Класичний».
Отримавши достатньо інформації про
переваги пропонованого депозитного
договору від ОСОБА_1 та ще, неменше чим
від трьох працівників банку, ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 Погодилися на його укладення
після більш детального ознайомлення
з умовами договору.

При цьому, ОСОБА_1 будучи службовою
особою, з тією ж метою - залучення
клієнтів, діючи від імені банку, згідно
попередньої домовленості, 05 березня
2009 року підписав, нібито укладений з
ОСОБА_3 взірець договору строкового
банківського вкладу зі сплатою
процентів після закінчення строку
вкладу «Класичний», вніс у договір
неправдиві відомості, про нібито
передачу ОСОБА_3 грошових коштів та
видав ощадну книжку, що разом з
договором підтверджувала умовне
зарахування на імя ОСОБА_3 грошових
коштів в сумі 10000 (десять тисяч)
доларів США, що згідно офіційного
курсу НБУ станом на 05 березня 2009 року
становило 77000 (сімдесят сім тисяч)
грн..

Вказані взірці договору № 8012/328 та
ощадної книжки ОСОБА_1 завірив своїм
підписом і печаткою для договорів №
30 і передав для ознайомлення ОСОБА_4
та ОСОБА_3

У зв'язку з хворобою дружини та
необхідністю догляду за малолітньою
дочкою - ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_3, ОСОБА_1
відповідно до наказу № 214 від 13
серпня 2009 року ВАТ (ПАТ) «Державний
експортно - імпортний банк України»,
був звільнений з роботи за власним
бажанням.

Згідно свідоцтва про смерть серії
НОМЕР_1, виданого Дідилівською
сільською радою Камянка - Буського
району Львівської області, дружина
ОСОБА_1 - ОСОБА_9 померла ІНФОРМАЦІЯ_5
у віці 34 роки.

Починаючи з 05 березня 2009 року і до
лютого 2013 року ні ОСОБА_3, ні ОСОБА_4 у
банк не зверталися та не мали жодних
майнових чи моральних претензій, у
тому числі й до ОСОБА_1

25 лютого 2013 року ОСОБА_4 звернувся із
заявою у Франківський РВ ЛМУ ГУ
МВСУ у Львівській області, щодо
привласненням начальником відділення
№ 2 ВАТ (ПАТ) «Державний експортно -
імпортний банк України» ОСОБА_1
грошових коштів в сумі 10000 (десять
тисяч) доларів США.

Таким чином, судом встановлено, що
ОСОБА_1 станом на 05 березня 2009 року
займав посаду начальника відділення
№ 2 і за своїм службовим становищем
здійснював функції представника ВАТ
(ПАТ) «Державний експортно - імпортний
банк України», що пов'язані з
виконанням організаційно розпорядчих
та адміністративно - господарських
функцій, тобто був службовою особою
в розумінні примітки ст.. 364 КК
України.

Судом також встановлено, що будучи
службовою особою, ОСОБА_1 з метою
залучення клієнтів банку, тобто
діючи в інших особистих інтересах, 05
березня 2009 року у приміщенні
відділення № 2 ВАТ (ПАТ) «Державний
експортно - імпортний банк України»,
що по вулиці Федьковича, 58 у м.
Львові, вчинив інше підроблення
офіційних документів - договору
строкового банківського вкладу зі
сплатою процентів після закінчення
строку вкладу «Класичний», вніс у
договір неправдиві відомості, а саме
номер депозитного рахунку, якого не
існувало, дані про нібито передачу
ОСОБА_3 грошових коштів на вказані
депозитні рахунки банку та видав
ощадну книжку, які за своїм виглядом
хоч і сприймалися як достовірні, проте
за своїм змістом не відповідали
фактичним обставинам та не
відповідали взірцям наявним у банку.
У подальшому, договір та ощадну
книжку ОСОБА_1 видав ОСОБА_4, чим
формально підтверджував умовне
зарахування на імя ОСОБА_3 грошових
коштів в сумі 10000 (десять тисяч)
доларів США, що згідно офіційного
курсу НБУ станом на 05 березня 2009 року
становило 77000 (сімдесят сім тисяч)
грн..

За даних обставин, суд вважає
доведеним, що ОСОБА_1 своїми умисними
діями вчинив службове підроблення -
внесення службовою особою до
офіційних документів завідомо
неправдивих відомостей, інше
підроблення документів, а також
складання і видача завідомо
неправдивих документів та кваліфікує
ці його дії за ч. 1 ст. 366 КК
України.

Вина ОСОБА_1 в інкримінованому
кримінальному правопорушенні,
передбаченому ч. 1 ст. 366 КК України
доводиться сукупністю матеріалів
кримінального провадження,
достовірність та об'єктивність яких,
перевірена судом і учасниками
процесу не оспорюється.

Так, його вина у вчиненні ним
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України
підтверджується, і в першу чергу:
його, ОСОБА_1, показами даними на
досудовому слідстві та в суді,
згідно яких, він підтверджує, що з
ОСОБА_4 був знайомий раніше. На
початку 2009 року до нього звернувся
ОСОБА_4 та запитався про вигідність
депозитних договорів. ОСОБА_4 пояснив,
що кошти не його і треба переконати
маму. Він розповів ОСОБА_4 про те, що
це є вигідно і запропонував допомогти
в укладенні такого договору. 05
березня 2009 року в приміщення банку
прийшов ОСОБА_4 із своєю мамою - ОСОБА_3
З метою залучення клієнтів він склав
договір строкового банківського
вкладу зі сплатою процентів після
закінчення строку вкладу «Класичний»,
зазначив у ньому не існуючі
депозитні рахунки НОМЕР_2 і НОМЕР_3,
підписав договір та ощадну книжку
завірив їх мастичними печатками,
надавши при цьому їм виду офіційних
документів та передав ОСОБА_4 для
більш детального вивчення, як робочий
взірець. Будь - яких коштів йому
ніхто не передавав. У цьому ж році в
нього захворіла дружина та через
півроку померла, у зв'язку з чим він
змушений був звільнитися, щоб
доглядати дитину. Свою вину визнає
частково, а саме визнає внесення ним
недостовірної інформації у
депозитний договір та ощадну книжку,
їх підписання та посвідчення
мастичною печаткою, що знаходилася на
той час у нього, як у начальника
відділення.

Дані покази в загальному
співставляються з показами
допитаного в судовому засіданні
свідка ОСОБА_4 та показами оголошеними
в судовому засіданні потерпілої
ОСОБА_3, згідно яких підтверджуються,
обставини знайомства та домовленості
про інформування ОСОБА_3 щодо
вигідності кредиту, що договір
укладався у приміщенні банку за
участю ще трьох осіб - працівників
банку, які теж прийняли участь у
роз'ясненні переваг даного договору (
т. 2 ас.12 -14, 37 -38, 86 -90).

Вина обвинуваченого у вчиненні ним
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 1 ст. 366 КК України,
підтверджується також висновком
експерта № 6/237 від 31 травня 2013 року,
згідно з яким, підпис від імені
працівника банку ОСОБА_1, що міститься
на договорі № 8012/328 строкового
банківського вкладу зі сплатою
процентів після закінчення строку
вкладу «Класичний» від 05.03.2009 року в
графі « 7. АДРЕСИ СТОРІН: ВКЛАДНИК:» -
виконані ОСОБА_1; - підпис від імені
вкладника ОСОБА_3., що міститься на
договорі № 8012/328 строкового
банківського вкладу зі сплатою
процентів після закінчення строку
вкладу «Класичний» від 05.03.2009 року в
графі « 7. АДРЕСИ СТОРІН: ВКЛАДНИК:» -
виконані ОСОБА_3;

-Підпис в ощадній книжці, виданій ВАТ
(ПАТ) «Державний експортно - імпортний
банк України» на імя вкладника ОСОБА_3
від 05.03.2009 року, в графі «Виконавець» -
виконаний ОСОБА_1 ( т. 2 ас. 106 - 110).

Крім цього, згідно обвинувального
акта у кримінальному провадженні №
0000613 від 25 лютого 2013 року,
ОСОБА_1 органами досудового слідства
обвинувачується в тому, що працюючи
на посаді начальника відділення № 2
ВАТ «Державний експортно - імпортний
банк України», що по вулиці
Федьковича, 58 у м. Львові та будучи
службовою особою, в службові
обов'язки якого входить перевірка
правильності оформлення документів і
повнота формування пакету документів
по кожній справі клієнта , при
відкритті поточних рахунків ,
здійснення аналізу пакету документів,
що надається клієнтом для відкриття
рахунків в національній та іноземній
валюті, контроль обов'язкових
параметрів рахунків, контроль за
правильністю оформлення розпоряджень
на відкриття , закриття рахунків в САБ
«Гарант», контроль за формуванням
пакетів документів по відкриттю
рахунків юридичних і фізичних осіб,
контроль за вчасним оприбуткуванням
готівки, що надійшла у касу відділення
та звірки касових оборотів і залишків
цінностей, забезпечення дотримання
встановленого порядку підпису грошово
- розрахункових документів
працівниками відділення, правильне
використання і належне зберігання
печаток, штампів, бланків,
бухгалтерських і касових документів,
маючи умисел на привласнення грошових
коштів, а також у підробленні та
складанні завідомо неправдивих
документів, використовуючи своє
службове становище, 05 березня 2009 року
під час перебування ОСОБА_4 та
ОСОБА_3 у відділенні № 2 ВАТ «Державний
експертно - імпортний банк України», що
по вулиці Федьковича, 58 у м. Львові,
запропонував останнім укласти
договір строкового банківського
вкладу зі сплатою процентів після
закінчення строку вкладу «Класичний»,
на що ті погодилися.

Діючи від імені банку, згідно
попередньої домовленості 05 березня
2009 року, ОСОБА_1 підписав договір
строкового банківського вкладу зі
сплатою процентів після закінчення
строку вкладу «Класичний» (який був
завірений підписом останнього та
печаткою для договорів № 30 ( вказаного
банку3) № 8012/328) від 05 березня 2009 року
з ОСОБА_3, відповідно до умов якого,
остання передала ОСОБА_1 грошові кошти
в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США,
що згідно офіційного курсу НБУ
станом на 05 березня 2009 року становило
77000 (сімдесят сім тисяч) грн.. Вказаний
договір був також підписаний ОСОБА_3
Однак, згідно інформації ВАТ
«Державний експертно - імпортний банк
України», між ВАТ «Укерексімбанк» в
особі начальника відділення №2
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 договір строкового
банківського вкладу зі сплатою
процентів після закінчення строку
вкладу «Класичний» № 8012/328 05 березня
2009 року не укладався та депозитні
рахунки НОМЕР_2 і НОМЕР_3 не
відкривалися.

З метою приховання своїх дій, ОСОБА_1
вніс у договір строкового
банківського вкладу зі сплатою
процентів після закінчення строку
вкладу «Класичний» неправдиві
відомості, внаслідок чого ОСОБА_3
було видано ощадну книжку, що
підтверджувала зарахування на її імя
грошових коштів у сумі 10000 (десять
тисяч) доларів США. Вказану ощадну
книжку ОСОБА_1 завірив своїм підписом ,
штампом виконавця №3 та затвердив
печаткою для договорів № 30 банку, які
станом на 05 березня 2013 року були
закріплені за ним, ОСОБА_1 та були лише
у його розпорядженні.

Отримані ОСОБА_1 у ОСОБА_3 грошові
кошти у касу банку на вказані
депозитні рахунки не вніс, а
привласнив, чим заподіяв останній
матеріальної шкоди на суму 10000
(десять тисяч) доларів США, що
еквівалентно 77000 (сімдесят сім тисяч)
грн.., що у 250 (двісті п'ятдесят) разів
перевищує неоподатковуваний мінімум
доходів громадян і є майновою шкодою
у великих розмірах.

Дані дії ОСОБА_1 органами досудового
розслідування крім ч. 1 ст. 366 КК
України, кваліфіковані ще й за ч. 4
ст. 191 КК України, як привласнення,
розтрата майна або заволодіння ним
шляхом зловживання службовим
становищем, що вчинений у великих
розмірах. Тобто, органами досудового
слідства так і не встановлено, а судом
не здобуто додаткових доказів, щодо
способу отримання інкримінованих
ОСОБА_1 у вину коштів: чи привласнив?,
чи розтратив майно?, чи заволодів ним
шляхом зловживання службовим
становищем?.

Судовим слідством взагалі не
встановлено, що ОСОБА_1 передавалися
які - небудь кошти, їх сума та ким
безпосередньо, оскільки потерпіла
ОСОБА_3 стверджує, що кошти ОСОБА_1
передавала вона, у той час коли
свідок ОСОБА_4 стверджує протилежне, а
саме, що кошти ОСОБА_1 передавав він.

За даних обставин, суд приходить до
висновку, що вина ОСОБА_1 в
інкримінованому йому кримінальному
правопорушенні, передбаченому ч. 4 ст.
191 КК України, є недоведеною, а покази
свідка ОСОБА_4 та потерпілої ОСОБА_3
в частині передачі ними коштів ОСОБА_1
в сумі 10000 (десять тисяч) доларів США,
суд визнає такими, що не
відповідають змісту обвинувачення,
викладеного в обвинувальному акті,
фактичним обставинам справи, а відтак
не можуть братися судом за основу.

Так, будучи допитаним в судовому
засіданні, як і на досудовому
слідстві обвинувачений ОСОБА_1
підтвердив, що з ОСОБА_4 був знайомий
раніше. На початку 2009 року до нього
звернувся ОСОБА_4 та запитався про
вигідність депозитних договорів.
ОСОБА_4 пояснив тоді, що кошти не
його, а мамині і треба переконати
маму. З метою залучення клієнтів він
склав договір строкового
банківського вкладу зі сплатою
процентів після закінчення строку
вкладу «Класичний», зазначив у ньому
не існуючі депозитні рахунки НОМЕР_2
і НОМЕР_3, підписав договір та ощадну
книжку завірив їх мастичними
печатками, надавши при цьому їм виду
офіційних документів та передав
ОСОБА_4 для більш детального вивчення.
Будь - яких коштів йому ніхто не
передавав. У цьому ж році в нього
захворіла дружина, яка через півроку
померла, у зв'язку з чим він змушений
був звільнитися з роботи, щоб
доглядати дитину. Не визнав і не
визнає обвинувачення в отриманні
грошових коштів у ОСОБА_4, як і в
ОСОБА_3. Просить суд звернути увагу,
що на той час він виховував сам
дочку, оскільки дружина хворіла. На
такий поступок він не міг піти за
ради майбутнього дитини.

Дані покази обвинуваченого суд
визнає правдивими, оскільки вони
співставляються з іншими матеріалами
кримінального провадження і
недовіряти їм, у суду не має підстав.

Так, дані покази співсталяються з
показами допитаних в судовому
засіданні свідків ОСОБА_11 та ОСОБА_12,
які кожен окремо охарактеризували
обвинуваченого з позитивної сторони
та підтвердили факт його перебування
на посаді начальника відділення № 2
ВАТ «Державний експертно - імпортний
банк України», що по вулиці
Федьковича, 58 у м. Львові. Крім цього,
свідок ОСОБА_12 пояснила, що станом на
05 березня 2009 року працювала касиром
у відділенні № 2 ВАТ «Державний
експертно - імпортний банк України», що
по вулиці Федьковича, 58 у м. Львові.
Приміщення каси знаходиться в одній
кімнаті, яка слугує також кімнатою для
прийому і обслуговування клієнтів.
Договір, що є предметом розгляду,
банком не реєструвався, депозитних
рахунків зазначених в ньому не
відкривалося. Вона не пригадує, щоб
ОСОБА_1 особисто передавав їй 10000
(десять тисяч) доларів США, а тим
більше щоб таку суму вона віддавала
ОСОБА_1 Всі гроші, що вносилися
клієнтами вона приймала особисто від
клієнта звіряючи його особу та
видавала квитанцію. Ці покази також
співставляються з показами свідка
ОСОБА_13 ( т. 2 ас. 19 -25, 39 -41, 122 - 129, 136 -138, 158
-163, 164 -167).

Покази обвинуваченого ОСОБА_1 також
в загальному співставляються з
показами допитаного в судовому
засіданні свідка ОСОБА_4, якими він
підтвердив, обставини знайомства та
домовленості про інформування мами
щодо вигідності кредиту. Що кошти
мама отримала при звільненні з роботи
та накопила з пенсії. Підтвердив, що
договір укладався у приміщенні
банку за участю ще трьох осіб -
працівників банку, які теж прийняли
участь у роз'ясненні переваг даного
договору. Суму коштів, які передала
йому, ОСОБА_4, мама - ОСОБА_3 він не
перераховував проте стверджує, що
гроші були в доларовому еквіваленті
та їх сума становила 10000 ( десять
тисяч) доларів США , оскільки про таку
суму була розмова з мамою. З цих же
підстав вважає, що передав таку суму
ОСОБА_1 проте, перед передачею, теж не
рахував грошей і такий перерахунок
не здійснював і сам ОСОБА_1 Він
особисто передав кошти ОСОБА_1 і
бачив, що вказані кошти ОСОБА_1
підніс до каси та передав касиру. Ці
свої покази, свідок неодноразово
підтвердив відповідаючи на додаткові
запитання прокурора та суду. В
приміщенні банку ОСОБА_1 також
передав йому договір, ощадну книжку
та квитанцію на внесення в касу
коштів. Однак квитанцію він, ОСОБА_4,
втратив та представити суду не може.
Він не пригадує на якому автомобілі
привозив маму до банку, як не
пам'ятає яким автомобілем приїзжав
до правоохоронних органів коли писав
заяву. Підтвердив, що у його дружини
є автомобіль, який вона придбала у
2009 році. Про походження коштів на
його придбання йому нічого не
відомо. Дружина перебуває у декретній
відпустці. При написанні заяви в
правоохоронних органах не вказав
місце праці випадково, хоч фактично
працевлаштований і є
військовослужбовцем прикордонної
служби України. Не пригадує чи
повинен був бути на зміні в час
коли, як він стверджує, зустрічався з
ОСОБА_1 та прибував у Франківський РВ
ЛМУ ГУ МВСУ у Львівській області.
Він також не може ствердно сказати
чи подавалася ним заява у
правоохоронні органи один, чи два
рази. Не може пояснити як сталося, що
в ході розгляду справи судом
потерпіла ОСОБА_3 не прибувала на
виклики суду, а він повідомляв суду,
що та хвора, однак у цей час
привозив ОСОБА_3 до нотаріуса для
оформлення довіреності на його імя.
Також йому невідомо, чому мама дала
покази слідчому, що грошові кошти в
сумі 10000 ( десять тисяч) доларів США
передала ОСОБА_1 вона а не він, ОСОБА_4

Спростування вини ОСОБА_1 у
заволодінні ним грошовими коштами,
що інкримінуються у вину
підтверджується також оголошеними в
судовому засіданні показами
потерпілої ОСОБА_3, яка в судове
засідання не прибула, хоч
неодноразово викликалася судом. При
цьому, суд відхиляє твердження
свідка ОСОБА_4 щодо неможливості
прибуття в судове засідання його
матері - потерпілої по справі з
підстав хвороби, оскільки як
встановлено судом, в час коли вона
викликалася в суд , прибувала до м.
Львова та нотаріально посвідчувала
довіреності на сина - свідка ОСОБА_4

Як вбачається із оголошених
показів потерпілої ОСОБА_3 (т.2 ас. 86 -90),
грошові кошти ОСОБА_1 передавала
вона особисто, що суперечить показам
свідка ОСОБА_4, який стверджує, що
кошти ОСОБА_1 особисто передавав він,
ОСОБА_4, і бачив, що вказані кошти
ОСОБА_1 підніс до каси та передав
касиру.

Отже, досудовим слідством та
прокурором в суді не доведено факту
передачі коштів ОСОБА_1 ОСОБА_4, як це
зазначено в обвинувальному акті і
стверджується прокурором. У той же
час, ОСОБА_4, покази якого суд вважає
такими, що не відповідають фактичним
обставинам справи, в судовому
засіданні на неодноразові уточнюючі
питання прокурора стверджує, що
бачив, як ОСОБА_1 передав кошти
касиру. Навіть якщо брати до уваги
покази ОСОБА_4 про передачу ОСОБА_1
коштів касиру та покази касира
ОСОБА_12 про те, що ОСОБА_1 їй коштів
не давав і вона йому не повертала, то
факт заволодінні такими коштами є
спірним, а щодо ролі ОСОБА_1 в їх
заволодінні у такий спосіб, на якому
наполягає ОСОБА_4, щонайменш
нелогічним. Нелогічним суд також
визнає обставину заволодіння
коштами у такий спосіб за участю
щонайменше трьох працівників банку,
які були присутніми та надавали свої
консультації щодо депозитного
договору в приміщення відділення
банку 05 березня 2009 року.

У той же час, покази як потерпілої
ОСОБА_3, так і свідка ОСОБА_4, щодо
передачі ними грошових коштів
ОСОБА_1, спростовуються показами
самого обвинуваченого та допитаної
в судовому засіданні свідка ОСОБА_12,
де вона стверджує, що не пригадує,
щоб ОСОБА_1 особисто передавав їй 10000
(десять тисяч) доларів США, а тим
більше щоб таку суму вона віддавала
ОСОБА_1 Всі гроші, що вносилися
клієнтами вона, як касир, приймала
особисто від клієнта звіряючи його
особу та видавала квитанцію. Ці
покази також співставляються з
показами свідка ОСОБА_13 ( т. 2 ас. 19 -25,
39 -41, 122 - 129, 136 -138, 158 -163, 164 -167).

З огляду на встановлені судом
обставини та результати оцінки
доказів і показів допитаних в
судовому засіданні свідків ОСОБА_11,
ОСОБА_12 та ОСОБА_4, суд вважає, що вина
ОСОБА_1 в частині його обвинувачення
за ч. 4 ст. 191 КК України не
знаходить свого підтвердження, відтак
він підлягає виправданню.

При цьому, суд враховує, що однією
із засад судочинства є, зокрема,
змагальність сторін та свобода в
наданні ними суду своїх доказів і у
доведенні перед судом їх
переконливості (п. 4 ст. 129 Конституції
України). Принцип змагальності
конкретизовано і в ст. 22 КПК України,
якою також встановлено, що під час
кримінального провадження, суд
зберігаючи об'єктивність та
неупередженість, створює необхідні
умови для реалізації сторонами їхніх
процесуальних прав та виконання
процесуальних обов'язків.

Відповідно до вимог ст. 62
Конституції України, ніхто не
зобов'язаний доводити свою
невинуватість у вчиненні злочину.

Згідно із ст.. 373 КПК України ,
вирок суду може бути обвинувальний
або виправдувальний.

Виправдувальний вирок,
постановляється судом у випадках ,
передбачених ст.. 284 та 373 КПК України,
у тому числі, коли не встановлені
достатні докази для доведення
винуватості особи в суді і вичерпані
можливості їх отримати, тобто не
доведено, що кримінальне
правопорушення, передбачене ч. 4 ст. 191
КК України , вчинене обвинуваченим.

Згідно з ч. 3 ст. 373 КПК України,
обвинувальний вирок не може
ґрунтуватися на припущеннях і
ухвалюється лише за умови, доведення
у ході судового розгляду винуватості
особи у вчиненні кримінального
правопорушення.

Така позиція також знаходить своє
відображення і в постанові Пленуму
Верховного Суду України від 29 червня
1990 року № 5 «Про виконання судами
України законодавства з питань
судового розгляду кримінальних справ
і постановлення вироку». Відповідно
до п. 23 вказаної постанови, є
недопустимим обвинувальний ухил при
вирішенні питання про винність чи
невинність підсудного. Всі сумніви
щодо доведеності обвинувачення, якщо
їх неможливо усунути, повинні
тлумачитись на користь підсудного.

Коли всі зібрані по справі докази
не підтверджують обвинувачення і всі
можливості збирання додаткових
доказів вичерпані, суд зобов'язаний
постановити виправдувальний вирок.

Згідно п. 25 вказаної постанови,
резолютивна частина
виправдувального вироку повинна
містити рішення суду про визнання
підсудного невинним у вчиненні
злочину, передбаченого статтею
(пунктом, частиною статті)
кримінального закону, за якою його
було віддано до суду, із зазначенням
передбаченої законом підстави
виправдання.

Відповідно до вимог ст. 62
Конституції України, ніхто не
зобов'язаний доводити свою
невинуватість у вчиненні злочину.
Аналогічна позиція держави
закріплена й у ч. 2 ст. 17 КПК України,
відповідно до якої, ніхто не
зобов'язаний доводити свою
невинуватість у вчиненні
кримінального правопорушення і має
бути виправданим, якщо сторона
обвинувачення не доведе винуватість
особи поза розумним сумнівом. Усі
сумніви щодо доведеності вини особи
тлумачаться на користь такої особи.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, кожен, кого обвинувачено у
вчиненні кримінального
правопорушення , вважається
невинуватим доти, доки його вину не
буде доведено в законному порядку.

Відповідно до ст. 121 Конституції
України, та ст. 36 КПК України,
підтримання державного обвинувачення
покладається на прокурора.

Вважаючи достатньо забезпеченим в
ході судового процесу процесуальні
права прокурора на надання ним
додаткових доказів у підтвердження
доведеності вини обвинуваченого, суд
також виходить із принципів
реалізації права особи на
справедливий суд яке закріплено в ст. 6
Конвенції про захист прав людини і
основоположних свобод, згідно якої,
кожен має право на справедливий і
публічний розгляд його справи у
продовж розумного строку незалежним і
безстороннім судом , встановленим
законом, який вирішить спір щодо його
права та обов'язків цивільного
характеру або встановить
обґрунтованість будь - якого
висунутого проти нього кримінального
обвинувачення.

Приймаючи рішення з ухваленням
вироку про виправдання ОСОБА_1 за
обвинуваченням у даному кримінальному
провадженні за ч. 4 ст. 191 КК України ,
крім вищевказаного, суд також бере
до уваги обов'язок дотримуватися
розумних строків розгляду справи.

При цьому суд зважає на практику
Європейського суду, зокрема на справу
"Федорченко та Лозенко проти України"
(Заява N 387/03) 20 вересня 2012 року, де
Європейським судом зверталася увага
на факт неможливості встановити "поза
розумним сумнівом" причетність до
вчинення злочину, відтак констатувано
порушення ст. 14 у поєднанні з ст. 2
Конвенції в її процесуальному аспекті,
у зв'язку з непроведенням державними
органами розслідування можливих інших
мотивів та учасників, а також на
справу "Зароченцев проти України"
(Заява N 39327/06) 10 січня 2013 року, де
Європейський суд встановив порушення
п. 1 ст. 6 Конвенції у зв'язку з
незабезпеченням національними
органами розгляду справи упродовж
розумного строку.

Згідно з ч. 2 ст. 6 Конвенції про
захист прав людини і основоположних
свобод, кожен, кого обвинувачено у
вчиненні кримінального
правопорушення , вважається
невинуватим доти, доки його вину не
буде доведено в законному порядку.

Висновки й аргументи Європейського
суду з прав людини повністю
співпадають з відповідними
положеннями національного
законодавства Кримінально -
процесуального закону України та
Конституції України, і зокрема ст..
62, згідно з якою, особа вважається
невинуватою у вчиненні злочину і не
може бути піддана кримінальному
покаранню, доки її вину не буде
доведено в законному порядку і
встановлено обвинувальним вироком
суду. Обвинувачення не може
ґрунтуватися на припущеннях. Усі
сумніви щодо доведеності вини особи
тлумачаться на її користь.

Відповідно до ст. 46 Конвенції та ст. 2
Закону України «Про виконання
рішень та застосування практики
Європейського суду з прав людини»
Рішення Європейського суду з прав
людини є обов'язковими для виконання
Україною.

З урахуванням аналізу встановлених
судом фактичних обставин у
кримінальному провадженні,
суб'єктивну і об'єктивну сторони
інкримінованого кримінального
правопорушення, суд приходить до
беззаперечного висновку, про
невстановленість достатніх доказів
для доведення винуватості особи в
суді і судом забезпечено учасникам
процесу всі можливості в їх наданні
щодо обвинувачення ОСОБА_1 у
вчиненні ним кримінального
правопорушення , передбаченого ч. 4 ст.
191 КК України, у зв'язку з чим, за
даним обвинуваченням він підлягає
виправданню.

Що стосується його обвинувачення за
ч. 1 ст. 366 КК України, то суд з
урахуванням результатів судового
слідства та визнання вини
обвинуваченим, приходить до висновку,
що його вина доведена зібраними по
справі доказами. Суд враховує зміст
виступу в дебатах як обвинуваченого,
так і його захисника , щодо
звільнення ОСОБА_1 від кримінальної
відповідальності за кримінальне
правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 366
КК України, у зв'язку із закінченням
строку давності, приймає його як
клопотання та відсутності заперечень
потерпілої сторони вважає, що таке
підлягає задоволенню.

При цьому, суд виходячи з вимог
ст.ст. 373, 284, 285-288 КПК України, вважає,
що обвинувачений ОСОБА_1 на даній
стадії кримінального переслідування
підлягає звільненню від кримінальної
відповідальності, а кримінальне
провадження в цій частині підлягає
закриттю.

Так, судом встановлено, що ОСОБА_1
обвинувачується у кримінальному
правопорушенні, передбаченому ч. 1 ст.
366 КК України, яке вчинив 05 березня
2009 року. Тобто з часу його вчинення
і до дня набрання вироком законної
сили минуло більше ніж три роки.

Відповідно до ст.. 49 КК України, особа
звільняється від кримінальної
відповідальності, якщо з дня
вчинення нею злочину і до дня
набрання вироком законної сили минуло
три роки - у разі вчинення злочину
невеликої тяжкості, за який
передбачене покарання у виді
обмеження або позбавлення волі.

Відповідно до ст.. 12 КК України ,
злочин, передбачений ч. 1 ст. 366 КК
України, відноститься до злочинів
невеликої тяжкості, у зв'язку з чим,
обвинувачений підлягає звільненню
від кримінальної відповідальності.

Відповідно до ч. 2 ст. 373 КПК України,
якщо обвинувачений визнається
винним у вчиненні кримінального
правопорушення, суд може ухвалити
обвинувальний вирок і призначати
покарання, звільнити від покарання чи
від його відбування у випадках,
передбачених законом України про
кримінальну відповідальність.
Виходячи із змісту даної норми
закону суд також застосовує інші
заходи, передбачені законом України
про кримінальну відповідальність. За
даних обставин та у зв'язку з
відсутністю конкретної норми закону,
яка б визначала порядок прийняття
судом різних рішень в ході судового
розгляду кримінального провадження,
враховуючи судову практику Вищого
Спеціалізованого Суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ, керуючись ч. 6 ст. 9 КПК України,
суд приходить до висновку, що
звільнення від кримінальної
відповідальності у даному випадку
може бути вчинено у виді вироку.

Згідно із ст. 284 КПК України,
кримінальне провадження підлягає
закриттю, у зв'язку із звільненням
особи від кримінальної
відповідальності, якщо проти цього не
заперечує обвинувачений.

На підставі викладеного, керуючись
ст.. 49 КК України, ст. ст. 9, 284, 285-288, 373
КПК України,-

З А С У Д И В:

ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4, за
обвинуваченням у вчиненні
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 4 ст. 191 КК України -
виправдати з підстав недоведеності
вчинення кримінального
правопорушення.

Звільнити ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_4 від
кримінальної відповідальності за
вчинення кримінального
правопорушення , передбаченого ч. 1 ст.
366 КК України, на підставі ст.. 49
цього Кодексу. Кримінальне
провадження у цій частині закрити
на підставі п. 3 ч. 2 ст. ст. 284 КПК
України.

На вирок суду сторони можуть
подати апеляцію до апеляційного суду
Львівської області протягом
тридцяти діб з дня його
постановлення..

Суддя
В. Кузь