печерський районний суд міста києва
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
28.05.2015 року

Печерський районний суд м. Києва

у складі головуючого судді ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 ,

за участю прокурора ОСОБА_3 ,

захисника ОСОБА_4 ,

обвинуваченого ОСОБА_5

розглянувши у відкритому підготовчому судовому засіданні в залі суду в м. Києві кримінальне провадження з обвинувальним актом відносно:

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Черкаси, українця, громадянина України, одруженого, з середньою спеціальною освітою, начальника варти 1 групи особливого конвоювання спеціальної комендатури особливого конвоювання 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, старшину, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 та проживаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого, у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України,-

В С Т А Н О В И В:

03.05.2006 громадянина ОСОБА_5 призвано на військову строкову службу ІНФОРМАЦІЯ_2 .

23.02.2007, наказом командира військової частини НОМЕР_1 внутрішніх військ Міністерства внутрішніх справ України (зараз - Національної гвардії України) по стройовій частині № НОМЕР_2 , рядового ОСОБА_5 зараховано в списки особового складу військової частини на військову службу за контрактом на 3 роки, з 23.02.2007 по 23.02.2010, та призначено на посаду стрільця 2 відділення 1 взводу 3 стрілецької роти 1 стрілецького батальйону вказаної військової частини.

07.12.2009 з ОСОБА_5 укладено новий контракт про проходження громадянами військової служби у внутрішніх військах Міністерства внутрішніх справ України строком на 5 років.

29.11.2013, наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України № 223 по стройовій частині, ОСОБА_5 призначено на посаду начальника варти 1 групи особливого конвоювання спеціальної комендатури особливого конвоювання 1 стрілецького батальйону вказаної військової частини.

19.12.2014, наказом начальника управління ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_5 присвоєно військове звання «старшина».

Під час проходження військової служби старшина ОСОБА_5 повинен керуватися вимогами ст. 65 Конституції України, ст. ст. 3-6, 11, 16, 216 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України, ст. ст. 1, 4 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, відповідно до яких захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності є обов`язком громадянина України, а військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає в професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України, кожен військовослужбовець зобов`язаний свято і непорушно додержуватися Конституції України та законів України, віддано служити Українському народові, сумлінно і чесно виконувати військовий обов`язок, бути зразком витримки, берегти військову честь, показувати приклад дисциплінованості, не допускати самому і стримувати інших від негідних вчинків, виконувати службові обов`язки, що визначають обсяг виконання завдань, доручених йому за посадою, про все, що сталося з військовослужбовцем і стосується виконання ним службових обов`язків доповідати своєму безпосередньому начальникові, за дозволом на звільнення з розташування військової частини звертатися до свого безпосереднього начальника, а виїзд офіцерів, які проходять військову службу за контрактом, за межі гарнізону здійснюється лише з дозволу командира військової частини.

Також, відповідно до положень п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», особливий період - період функціонування національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, сил цивільного захисту, підприємств, установ і організацій, а також виконання громадянами України свого конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, який настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Положення п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» передбачають, що мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.

Указами Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року № 303/2014, від 06.05.2014 року № 454/201, від 21.07.2014 року № 607/201 та від 14.01.2015 року № 15/2015 постановлено оголосити та провести часткову мобілізацію.

18.03.2014 року Указ Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 року№ 303/2014 затверджено Законом України «Про затвердження Указу Президента України «Про часткову мобілізацію», який набрав чинності 18.03.2014 року, тобто з моменту його опублікування.

Таким чином, початком особливого періоду необхідно вважати 18.03.2014 року, тобто момент оголошення рішення про мобілізацію, відповідно до Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 № 303/2014.

Всупереч вищевказаних вимог, старшина ОСОБА_5 , в умовах особливого періоду порушив встановлений порядок проходження військової служби та не з`явився вчасно на службу без поважних причин за наступних обставин.

05.03.2015 року приблизно о 08 год. 45 хв., на території військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, що дислокується за адресою: АДРЕСА_1 , під час шикування особового складу спеціальної комендатури особливого конвоювання 1 стрілецького батальйону, комендант спеціальної комендатури особливого конвоювання 1 стрілецького батальйону капітан ОСОБА_6 виявив відсутність старшини ОСОБА_5 , про що доповів письмовим рапортом командиру 1 стрілецького батальйону військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України підполковнику ОСОБА_7 .

Цього ж дня, старшина ОСОБА_5 зателефонував капітану ОСОБА_6 та повідомив, що не прибув вчасно на службу у зв`язку із сімейними обставинами.

За наказом командира військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України за вищевказаним фактом проведено службове розслідування, відповідно до висновку якого у діях старшини ОСОБА_5 вбачаються ознаки кримінального правопорушення, передбаченого ст. 407 КК України.

23.03.2015 року старшина ОСОБА_5 прибув до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та військової прокуратури Київського гарнізону і пояснив свою відсутність за місцем проходження служби у період з 05.03.2015 по 23.03.2015 лише тим, що допомагав своїй дружині, після того як 16.02.2015 у неї стався викидень.

Будь-яких документів, які б підтверджували поважні причини неприбуття на службу до військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України у період з 05.03.2015 по 23.03.2015, старшина ОСОБА_5 не надав у зв`язку із відсутністю таких причин.

Такі дії ОСОБА_8 суд кваліфікує за ч. 4 ст. 407 КК України, як нез`явлення вчасно на службу без поважних причин в умовах особливого періоду.

27.03.2015 року між прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_3 , якій на підставі ст. 37 КПК України надані повноваження прокурора у даному кримінальному провадженні, та підозрюваним ОСОБА_5 укладена угода про визнання винуватості. Згідно вказаної угоди ОСОБА_5 беззастережно визнав свою винуватість у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, в обсязі підозри. Також вказаною угодою сторони погодили покарання за ч. 4 ст. 407 КК України у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі зі звільненням, на підставі ст. 75 КК України від його відбування з випробуванням, з призначенням іспитового строку терміном на 1 (один) рік.

Розглядаючи питання про затвердження угоди про визнання винуватості, суд виходив з наступного.

Відповідно до ст. 468 КПК України у кримінальному провадженні може бути укладена угода між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим про визнання винуватості.

Згідно ч. 4 ст. 469 КПК України угода про визнання винуватості між прокурором та підозрюваним чи обвинуваченим може бути укладена у провадженні щодо кримінальних проступків, злочинів невеликої чи середньої тяжкості, тяжких злочинів, внаслідок яких шкода завдана лише державним чи суспільним інтересам.

При цьому, судом з`ясовано, що підозрюваний цілком розуміє права, визначені п. 1 ч. 4 ст. 474 КПК України, наслідки укладення та затвердження даної угоди, передбачені ч. 2 ст. 473 КПК України, характер обвинувачення, вид покарання, а також інші заходи, які будуть застосовані до нього у разі затвердження угоди судом.

Суд переконався, що укладення угоди сторонами є добровільним, тобто не є наслідком застосування насильства, примусу, погроз або наслідком обіцянок чи дій будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді.

Також судом встановлено, що умови даної угоди відповідають вимогам Кримінального процесуального кодексу України та Кримінального кодексу України.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку про можливість затвердження угоди про визнання винуватості між прокурором і підозрюваним ОСОБА_5 і призначення останньому узгодженої сторонами міри покарання.

Керуючись ст. ст. 373, 374, 475 КПК України, суд -

З А С У Д И В:

Затвердити угоду від 27.03.2015 року між прокурором військової прокуратури Київського гарнізону ОСОБА_3 та підозрюваним ОСОБА_5 .

ОСОБА_5 визнати винним у вчиненні кримінального правопорушення передбаченого ч. 4 ст. 407 КК України, і призначити йому узгоджене сторонами покарання у вигляді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 від відбування основного покарання звільнити з випробовуванням з іспитовим строком 1 рік, з покладенням на нього обов`язків, передбачених п. 2-3 ч. 1 ст. 76 КК України (не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції, повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи).
Вирок може бути оскаржений з підстав, передбачених ст. 394 КПК України до апеляційного суду м. Києва через Печерський районний суд м. Києва шляхом подачі апеляції протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Копію вироку негайно вручити прокурору, обвинуваченому та захиснику.

Суддя ОСОБА_9