АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
УХВАЛА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

02 липня 2015 року місто Київ

Колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Апеляційного суду м. Києва у складі:
головуючого судді - ОСОБА_1 ,
суддів - ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю секретарів
судового засідання - ОСОБА_4 , ОСОБА_5 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Києві апеляційні скарги захисників обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , захисника обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_11 , прокурора у провадженні, обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_12 , захисника обвинуваченого ОСОБА_12 - ОСОБА_13 та потерпілої ОСОБА_14 на вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 08.12.2014 року щодо ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , у кримінальному провадженні № 0062,

за участю прокурора - ОСОБА_15 ,
обвинувачених - ОСОБА_7 , ОСОБА_10 , ОСОБА_6 ,
ОСОБА_12 ,
захисників - ОСОБА_9 , ОСОБА_11 , ОСОБА_8 ,
ОСОБА_13 ,
представника потерпілої - ОСОБА_16

ВСТАНОВИЛА:

Цим вироком

ОСОБА_7 ,який народився ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Брянка Перевальського району Луганської області, громадянин України, українець, з базовою середньою освітою, одружений, працює менеджером в автосалоні «Поехали Моторс», проживає за адресою: АДРЕСА_1 , раніше судимий: 01.10.2002 року за ч. 2 ст. 186 КК України на 4 роки позбавлення волі; 03.10.2006 року за ч. З ст. 185 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення, звільнений з місць позбавлення волі 17.08.2007 року у відповідності до ст. 82 КК України із заміною невідбутої частини покарання у вигляді 1 року 8 місяців 7 днів більш м`яким, а саме виправними роботами на той самий строк,

засуджений за ч. 3 ст. 135 КК України на 6 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України шляхом частково складання призначених покарань, остаточно призначено 7 років позбавлення волі.

ОСОБА_10 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженець смт. Калинівка Васильківського району Київської області, громадянин України, неодружений, не працює, з середньою освітою, проживає за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимий,

засуджений за ч. 3 ст. 135 КК України на 6 років позбавлення волі, за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, остаточно призначено 7 років позбавлення волі.

ОСОБА_6 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_3 , уродженець м. Первомайськ Луганської області, з професійно-технічною освітою, одруженого, приватного підприємця, який зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_3 , раніше судимого: 19.11.1999 року за ст. 17, ч. 2 ст. 79 КК України (в редакції 1960 року) на 8 років позбавлення волі,

засуджений за ч. 3 ст. 135 КК України на 6 років позбавлення волі, за ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі.
На підставі ст. 70 КК України шляхом частково складання призначених покарань, остаточно призначено 7 років 6 місяців позбавлення волі.

ОСОБА_12 , який народився ІНФОРМАЦІЯ_4 , уродженець м. Луганськ, не працює, з професійно-технічною освітою, який проживає за адресою: АДРЕСА_4 , в силу ст. 89 КК України раніше не судимий,

засуджений за ч. 2 ст. 146 КК України на 3 роки 6 місяців позбавлення волі.

Цим же вироком ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 4 ст. 187 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу злочинів, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за ч. 3 ст. 27, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 27, ч. 3 ст. 357 КК України виправдано за недоведеністю, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України. ОСОБА_7 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу злочинів, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України виправдано за недоведеністю, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України. ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187 КК України виправдано за відсутністю в його діях складу злочинів, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, за ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України виправдано за недоведеністю, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 373 КПК України.

Цивільний позов потерпілої ОСОБА_14 щодо відшкодування обвинуваченими матеріальної та моральної шкоди в розмірі 1 415 300 грн. задовольнити частково, позов щодо відшкодування матеріальної шкоди в розмірі 115 300 грн. залишено без розгляду.

Вироком постановлено стягнути з ОСОБА_10 на користь потерпілої ОСОБА_14 розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн., з ОСОБА_6 на користь потерпілої ОСОБА_14 розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн., з ОСОБА_7 на користь потерпілої ОСОБА_14 розмір моральної шкоди в сумі 100 000 грн., з ОСОБА_12 розмір моральної шкоди в сумі 50 000 грн., в решті позовних вимог відмовлено.

По справі також вирішено питання щодо речових доказів та судових витрат.

За вироком суду, обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 та ОСОБА_10 , діючи за попередньою змовою групою осіб, з корисливих мотивів, вчинили незаконне позбавлення волі та викрадення двох осіб, а саме, мешканців квартири АДРЕСА_5 - потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , при цьому, обвинувачений ОСОБА_10 організував вчинення цього злочину, за наступних обставин.
Так, обвинувачений ОСОБА_10 , для досягнення злочинної мети щодо придбання права на чуже майно, а саме, квартиру АДРЕСА_5 , що належить потерпілій ОСОБА_14 , в невстановлені слідством час та місці, маючи умисел на викрадення потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 (мешканців вказаної квартири), організував вчинення злочину, а саме, розробив злочинний план, відповідно до якого необхідно було залучити для вчинення злочину виконавців та розподілити між ними ролі.
З метою реалізації згаданого злочинного плану, обвинувачений ОСОБА_10 вирішив залучити як виконавця вчинення злочину свого знайомого обвинуваченого ОСОБА_6 , якому зателефонував, приблизно 13.12.2010 року, і запропонував зустрітися в м. Києві, при цьому, обвинувачений ОСОБА_10 , усвідомлюючи, що для полегшення вчинення злочину необхідна допомога ще не менш як одного виконавця, попросив обвинуваченого ОСОБА_6 підшукати і взяти на вказану зустріч когось зі своїх знайомих, на що погодився останній.
Далі, обвинувачений ОСОБА_6 , виконуючи прохання обвинуваченого ОСОБА_10 , запропонував своєму знайомому - обвинуваченому ОСОБА_7 проїхати разом з ним в м. Київ, на що погодився останній.
Згідно домовленості, 15.12.2010 року, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прибули в м. Київ, де, приблизно о 16 годині, зустрілись з обвинуваченим ОСОБА_10 , який під час зустрічі розповів їм про свій злочинний план, направлений на викрадення потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , після чого, запропонував виконати злочин та викликав у них рішучість до його вчинення. Обвинувачені ОСОБА_7 та ОСОБА_6 погодились на дану пропозицію.
На виконання зазначеного злочинного плану, того ж дня, тобто 15.12.2010 року, обвинувачений ОСОБА_6 разом з обвинуваченим ОСОБА_7 , діючи як виконавці згідно розподілених обвинуваченим ОСОБА_10 ролей, який керував підготовкою до вчинення злочину, прибули до квартири АДРЕСА_5 , де поспілкувавшись під вигаданим приводом з її мешканцями, отримали відомості, які необхідні для полегшення в подальшому їх викрадення, а саме про розташування квартири, склад сім`ї, що там проживає, особливості способу життя мешканців.
Після цього, в невстановлені слідством час, місці та при невстановлених обставинах, обвинувачений ОСОБА_18 , діючи як організатор вчинення викрадення та незаконного позбавлення волі людей, придбав невстановлений досудовим розслідуванням снодійний лікарський засіб.
Далі, 24.12.2010 року, приблизно об 11 год. 00 хв., згідно попередньої домовленості обвинувачений ОСОБА_10 зустрівся з обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 біля будинку № 36 по пр. Бажана в м. Києві, де організовуючи та керуючи підготовкою до вчинення злочину, надав обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 як засіб вчинення злочину заздалегідь придбаний невстановлений досудовим розслідуванням снодійний лікарський засіб, та окрему суму коштів на потреби, які можуть виникнути при вчиненні злочину, при цьому, обвинувачений ОСОБА_10 вказав обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 слідувати до квартири АДРЕСА_5 , де розпочати виконання злочину згідно заздалегідь розробленого плану та розподілених ролей. В наступному, того ж дня, приблизно о 14 годині 00 хвилин, обвинувачений ОСОБА_7 разом з обвинуваченим ОСОБА_6 , перебуваючи у стані алкогольного сп`яніння, прибули до будинку АДРЕСА_6 , де скориставшись перевагою у фізичній силі, зайшли до квартири АДРЕСА_7 цього будинку без отримання дозволу її власниці - потерпілої ОСОБА_14 , яка відчинила їм двері. Перебуваючи у приміщенні вказаної квартири, діючи згідно заздалегідь розробленого плану та розподілених ролей, обвинувачений ОСОБА_6 , застосовуючи фізичне насильство, штовхнув руками потерпілу ОСОБА_14 , яка є особою похилого віку, від чого вона втратила рівновагу і впала на диван. Продовжуючи свої злочинні дії, обвинувачений ОСОБА_6 , застосовуючи фізичне насильство, за допомогою принесеної з собою для полегшення вчинення злочину клейкої стрічки скотч, зв`язав руки потерпілій ОСОБА_14 та заклеїв їй рот. Після цього, обвинувачений ОСОБА_6 дістав заздалегідь заготовлені та принесені з собою ампулу з невстановленою рідиною та шприц, за допомогою якого примусово ввів під шкіру потерпілої ОСОБА_14 вказану невстановлену рідину, чим завдав останній легке тілесне ушкодження у вигляді крапкової рани у центральному відділі лівої сідниці. У подальшому, отримавши відмову від потерпілої ОСОБА_14 випити розчинений в горілці снодійний лікарський засіб, обвинувачений ОСОБА_6 , застосовуючи фізичне насильство, наніс їй один удар кулаком правої руки в обличчя, чим спричинив їй фізичний біль та заподіяв легке тілесне ушкодження у вигляді синця на повіках лівого ока з переходом на підочну, виличну, щічну та нижньощелепну ділянки.
В цей час, обвинувачений ОСОБА_7 , знаходячись у зазначеній квартирі АДРЕСА_5 , взяв пляшку з горілкою та зайшов з нею в кімнату, де знаходився мешканець квартири - потерпілий ОСОБА_17 , який є особою похилого віку. Після цього, ОСОБА_7 налив йому горілку в стакан, перед цим розчинивши у ній снодійний лікарський засіб, та запропонував випити, переслідуючи при цьому мету позбавлення можливості здійснення ним опору та тим самим полегшити його викрадення. Потерпілий ОСОБА_17 , не знаючи про дійсні наміри обвинуваченого ОСОБА_7 , погодився та випив зі склянки горілку з вказаним снодійним лікарським засобом.
Зазначені злочинні дії обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , під час яких вони, обмеживши в свободі пересування, незаконно позбавили волі в квартирі АДРЕСА_5 її мешканців - потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , що тривало з 14 год. 00 хв. 24 грудня до 02 год. 00 хв. 25 грудня 2010 року, при цьому, такі дії постійно контролювалися обвинуваченим ОСОБА_18 , який діючи як організатор, керуючи вчиненням злочину, з використанням мобільного зв`язку, надавав виконавцям вказівки щодо його вчинення.
Далі, обвинувачений ОСОБА_10 , організовуючи вчинення злочину, знаходячись біля будинку АДРЕСА_8 , надав своєму брату, який не був обізнаний про протиправні наміри останнього, гроші в сумі 3000 гривень, для подальшої їх передачі виконавцям злочину - обвинуваченим ОСОБА_6 та ОСОБА_7 для оплати витрат, які могли виникнути при незаконному перевезенні викрадених людей, після чого брат обвинуваченого ОСОБА_10 , не будучи повідомлений про дійсну мету передачі вказаних коштів, та не усвідомлюючи злочинних намірів обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_6 та ОСОБА_7 приїхав до будинку АДРЕСА_6 , де зустрів обвинуваченого ОСОБА_6 , якому, приблизно о 01 год. 30 хв. 25 грудня 2010 року, передав згадані кошти.
У подальшому, скориставшись тим, що потерпілі ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , не могли чинити опір викраденню, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на їх викрадення і позбавлення волі, разом з ними вийшли з їхньої квартири АДРЕСА_5 до під`їзду, де їх вже чекав автомобіль «DaewооNехіа», д.н.з. НОМЕР_1 , під керуванням на підставі довіреності ОСОБА_12 .
Далі, ОСОБА_12 , перебуваючи за кермом вказаного автомобіля, 25 грудня 2010 року, приблизно о 02 год. 00 хв., будучи повідомлений та достовірно знаючи про намір обвинувачених ОСОБА_6 та ОСОБА_7 викрасти та незаконно позбавити волі потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , переслідуючи корисливий мотив, а саме, обіцяну йому грошову винагороду в сумі 1000 грн., вступив з ними в злочинну змову, після чого, діючи разом з обвинуваченими ОСОБА_6 та ОСОБА_7 за попередньою змовою групою осіб, переслідуючи спільну мету викрадення і незаконного позбавлення волі людей, в період часу з 02 год. 00 хв. по 16 год. 00 хв. 25 грудня 2010 року, перевіз останніх в салоні автомобіля «DaewooNexia», д.н.з. НОМЕР_1 від будинку АДРЕСА_6 до подвір`я приватного будинку АДРЕСА_9 , при цьому, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 знаходились в салоні вказаного автомобіля, позбавляючи потерпілих ОСОБА_14 і ОСОБА_17 волі та можливості чинити опір їх викраденню.
Продовжуючи свої злочинні дії, обвинувачений ОСОБА_6 25 грудня 2010 року, приблизно о 16 год. 30 хв. завів потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 в орендований приватний будинок АДРЕСА_9 , де, перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, діючи за попередньою змовою з обвинуваченими ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та організатором злочину ОСОБА_10 , в період часу з 16 години 30 хвилин 25 грудня 2010 року до 11 години 00 хвилин 26 грудня 2010 року, обмеживши в свободі пересування, незаконно позбавив волі потерпілих ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , утримуючи їх в приміщенні вказаного будинку, проте, такі дії були припинені через виявлення зазначених потерпілих сторонніми особами, які і звернулись до міліції.
Вказаними діями обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_12 , кожний окремо, вчинили злочин, передбачений ч. 2 ст. 146 КК України, а обвинувачений ОСОБА_10 - злочин, передбачений ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 146 КК України.
Крім того, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , перебуваючи в стані алкогольного сп`яніння, знаходячись в період часу з 14 години 24 грудня 2010 року до 2 години 25 грудня 2010 року в квартирі АДРЕСА_5 , побачили в ній ОСОБА_19 - особу похилого віку в паралізованому хворобливому стані, якому були необхідними систематичне приймання медичних препаратів та постійний догляд, оскільки без допомоги сторонніх осіб, він був позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження внаслідок свого безпорадного стану. Нехтуючи даною обставиною, обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 , поставивши до відома про це обвинуваченого ОСОБА_10 , діючи разом з ним за попередньою змовою групою осіб, 25 грудня 2010 року, приблизно 2 години, поставили потерпілого ОСОБА_19 в небезпечний для життя стан, завідомо залишивши без допомоги у вказаній квартирі, викравши та позбавивши волі мешканців цієї квартири, які здійснювали піклування та догляд за ним, в результаті чого останній помер, будучи через старість, хворобу та свій безпорадний стан позбавлений можливості вжити заходів щодо самозбереження, в тому числі можливості приймати необхідні медичні препарати.
Такими діями, обвинувачені ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та ОСОБА_10 , кожний окремо, вчинили злочин, передбачений ч. 3 ст. 135 КК України.

В апеляційній скарзі, змінах та доповненнях, захисник обвинуваченого ОСОБА_6 ОСОБА_8 просить вирок суду скасувати, в частині визнання ОСОБА_6 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 146 КК України та ухвалити нове рішення, яким у відповідності до п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити щодо ОСОБА_6 кримінальне провадження, в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення судом винуватості ОСОБА_6 у вчиненні цих злочинів і вичерпання можливостей їх отримати. Скасувати вирок в частині стягнення з ОСОБА_6 матеріальної шкоди, ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні цивільного позову потерпілої, а також скасувати вирок в частині стягнення з ОСОБА_6 судових витрат за проведення експертизи, ухвалити нове рішення, яким відмовити у стягненні цих витрат. Крім цього, просить виключити з вступної частини вироку посилання на судимості ОСОБА_6 . В решті вирок щодо виправдання ОСОБА_6 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України залишити без змін. Скасувати запобіжний захід, звільнивши обвинуваченого з-під варти в залі суду. Крім цього просив визнати порушення права на захист та справедливий суд під час проведення досудового та судового слідства.

В обґрунтування апеляційної скарги, зазначає, що судом в порушення ст. 17 КПК України, в основу винуватості ОСОБА_6 , в тому числі, у вчиненні злочину передбаченого, ч. 2 ст. 135 КК України покладено припущення, оскільки як повідомила суду потерпіла ОСОБА_14 та медсестра ОСОБА_20 , яка доглядала за ОСОБА_19 (понад 15 років), останній міг самостійно приймати ліки, які були в межах його доступу, а також обходитися без їх прийому до семи днів, тому вказівка у вироку щодо настання смерті ОСОБА_19 від того, що останній залишився без допомоги не може бути виключенням. До того ж, відповідно до результатів судмедекспертизи смерть ОСОБА_19 могла також настати під час знаходження ОСОБА_6 в квартирі разом з ОСОБА_14 . Тому вважає, що доказів на підтвердження настання смерті потерпілого в зв`язку з залишенням його наодинці у суду не було, а у висновку експерта не зазначено про наявність причинного зв`язку між діями ОСОБА_6 та смертю потерпілого ОСОБА_19 .
Крім цього, зазначає, що під час судового розгляду не здобуто достатніх доказів на підтвердження винуватості ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого, ч. 2 ст. 136 КК України, а встановлені вироком обставини по його вчиненню вказують на його невинуватість. Оскільки, під час судового розгляду не доведено, що потерпілим забороняли вільно пересуватися, залишати приміщення, в якому, на думку суду, їх утримували проти їх волі. Крім того, у вироку не має доказів, що обвинувачений ОСОБА_6 зв`язав потерпілу в квартирі клейкою лентою скотч, оскільки доказів на підтвердження вказаного під час судового слідства надано не було, не вилучалися, такі речові докази ні в квартирі, ні в будинку в м. Ірміно, крім того на тілі потерпілої ОСОБА_14 незнайдені тілесні ушкодження, які б могли утворитися від його застосування (відсутнє волосся, сліди зв`язування у виді крововиливів, залишки клею на шкірі та одежі). Водночас, зазначає, що потерпілі перебуваючи у будинку не зв`язувалися та не були обмежені в пересуванні, що також підтверджується тим, що ОСОБА_6 залишаючи їх на ніч у будинку надав ключі від нього та потерпілі закривали за обвинуваченим двері, при цьому ОСОБА_6 залишив потерпілих у будинку де була їжа, вода (що також вбачається з протоколів і фотокарток, що приєднані до матеріалів справи). Крім того, будинок був без решіток та внутрішніх дверей і потерпілі мали вільний доступ до стаціонарного телефону і подвір`я, де був туалет, що було підтверджено як потерпілою, так і власниками будинку, які зранку не могли вигнати потерпілих з будинку із-за того, що останні вели себе зухвало та відмовлялись виходити з нього.
Також, вказує, що ОСОБА_6 та інші обвинувачені не змушували ОСОБА_14 та ОСОБА_17 їхати до м. Луганську, потерпілі самостійно одягалися та сідали в автомобіль, а під час залишення їх у людному місці поблизу обласної лікарні у м. Луганськ не звертались за допомогою до перехожих, а біля півгодини ходили навколо автомобіля.
Крім цього, зазначає, що під час судового слідства не здобуто доказів на підтвердження того, що ОСОБА_6 застосовував до потерпілої насилля, оскільки доказів того, що тілесні ушкодження (крапкова рана та гематома на голові) отримані до прибуття в м. Ірміно суду надано не було. Натомість свідки та наявні у справі документи спростовують наявність тілесних ушкоджень у потерпілої під час її перебування в м. Ірміно.
Водночас, вказує, що судом не доведено вчинення ОСОБА_6 злочину, за попередньою змовою групою осіб, оскільки в основу цих висновків покладені припущення, які ґрунтуються лише на роздруківках телефонних з`єднань Борщова з Пригодою, проте вказані докази є не допустимими, оскільки не були визнані речовими доказами у справі.
Також вказує, що обвинувачений ОСОБА_6 пропонував потерпілій ОСОБА_14 залишитися вдома з чоловіком ОСОБА_17 , в той час коли він буде лікувати її сина в м. Луганську від алкоголізму, проте вона повідомляла, що лікар її чоловіка приходить щоденно та має вільний доступ до квартири, яку вони не замикали, а лише прикрили господарською мочалкою, що в суді також підтвердила потерпіла ОСОБА_14 .
Тому, на думку захисника, зазначені обставини вказують на відсутність обов`язкових складових вчинення обвинуваченим злочинів, зокрема як об`єктивної сторони щодо незаконного позбавлення волі так і викрадення, а також відсутністю способу незаконного позбавлення волі, такого як обман, зловживання довірою, відібрання засобів пересування, ключів чи інших необхідних засобів, та об`єктивної сторони злочину, яка характеризується прямим умислом і особа усвідомлює, що вона не має права позбавляти волі іншу особу, але бажає це зробити, оскільки такого судом не доведено.
Водночас, зазначає, що під час судового розгляду, працівниками прокуратури порушено право його підзахисного на справедливий суд, що відобразилося у наданні інтерв`ю газеті «Факти і коментарі», відомостей про обставини вчинення злочину.
Крім цього, захисник подав клопотання про зміну обвинуваченому ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на особисте зобов`язання.
Обвинувачений ОСОБА_6 подав аналогічну за змістом апеляційну скаргу, в якій просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження закрити та виправдати його у зв`язку з відсутністю його діях складу злочину, передбаченого ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 146 КК України, з аналогічних підстав, звільнивши його з-під в залі суду.

В апеляційній скарзі, змінах та доповненнях захисник обвинуваченого ОСОБА_7 ОСОБА_9 , вважаючи, що судом першої інстанції під час розгляду провадження допущена однобічність та неповнота судового слідства, при цьому висновки суду першої інстанції не відповідають фактичним обставинам провадження, що вплинуло на вирішення питання про винуватість обвинуваченого та призвело до винесення незаконного, необгрунтованого рішення та засудження особи, котра не вчиняла інкримінованих їй злочинів, просить вирок суду скасувати, постановити новий вирок, яким відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України закрити провадження, в зв`язку з відсутністю в його діяння складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 146 КК України. Також, просить скасувати вирок в частині цивільного позову про стягнення з обвинуваченого моральної шкоди, постановити нове рішення, яким залишити його без розгляду, а також скасувати вирок в частині стягнення з ОСОБА_7 судових витрат за проведення експертизи. Крім цього, просить встановити дату затримання ОСОБА_7 22.10.2012 року та виключити, у відповідності до ч. 1 ст. 88 КПК України, з вступної частини вироку посилання на судимості обвинуваченого. В решті вирок, в частині виправдання ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України залишити без змін. Просить і скасувати запобіжний захід, звільнивши з-під варти в залі суду. Крім цього просила визнати порушення права на захист та справедливий суд під час проведення досудового та судового слідства.

На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що ОСОБА_7 всупереч ч. 1 ст. 253 КПК України, не надано копій обвинувального акту, та судом дане порушення усунуто не було, чим порушено право на захист. При цьому, під час судового розгляду, прокурор відмовився від підтримки обвинувачення у вчиненні ОСОБА_7 злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 135 КК України, а при отриманні обвинувального акту в новій редакції ОСОБА_7 продовжував бути позбавленим можливості здійснення ефективного захисту щодо обвинувачення у вчиненні ним - злочинів, передбачених ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 135 КК України, оскільки потерпіла з позицією прокурора не погодилась і відповідно до ст. 338 КПК підтримала обвинувачення у раніше пред`явленому обсязі, проте дана обставина не знайшла свого відображення у вироку суду, тому з врахуванням положень ч. 5 ст. 340 КПК України кримінальне провадження набирає статусу приватного і здійснюється по процедурі приватного обвинувачення. Однак ст. 477 КПК України визначено злочини, за якими здійснюється кримінальне провадження у формі приватного обвинувачення, серед яких відсутній злочин, передбачений ч. 3 ст. 135 КПК України.
Тому, на думку захисника, в разі відмови прокурора від обвинувачення, провадження щодо ОСОБА_7 підлягало закриттю. Проте, судом розширено обсяг обвинувачення та постановлено обвинувальний вирок в частині визнання ОСОБА_7 винним у вчинення злочину, передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, чим позбавлено можливості обвинуваченого та захисника надати пояснення по старому обвинуваченню, оскільки їм не було відомо про розширення його обсягу, чим суд взяв на себе функцію прокурора під час постановлення вироку, одночасно порушивши право обвинуваченого на справедливий суд.
Також, вважає, що судом проігноровано вимоги ч. 6 ст. 340 КПК України, оскільки потерпіла не одноразово не з`являлася до суду, причини неприбуття суду не повідомляла та докази наявності поважних причин суду не надавала, тому враховуючи, що право підтримання обвинувачення, в даному конкретному випадку, надається лише потерпілому, а не його представнику, що з врахуванням обставин не прибуття потерпілої прирівнюється до її відмови від обвинувачення і має наслідком закриття кримінального провадження за відповідним обвинуваченням, чим суд, на думку захисника, вийшов за межі обвинувального акту та взяв на себе функцію сторони обвинувачення. Тому, рішення підлягає безумовному скасуванню, на підставі п. 1 ч. 2 ст. 412 КПК України, оскільки у суду першої інстанції були підстави для закриття кримінального провадження, проте його не було закрито.
Крім цього, зазначає, що обвинувачений був позбавлений можливості користуватися рідною мовою, при цьому в матеріалах провадження містяться його клопотання про вручення йому процесуальних документів на російській мові, Проте вказані клопотання були проігноровані під час судового слідства, чим порушено ппараграф 3 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1960 року (далі Конвенція), оскільки обвинувачений не володіє українською мовою та є уродженцем Луганської області на території якої російську мову визнано регіональною, а за даними ГУ статистики в Луганській області 68,8% мешканців цієї області вважають рідною російську мову, чим порушено право на захист. Водночас, зазначає, що під час судового та досудового слідства порушено право на захист, що виразилося у незалученні обвинуваченому захисника, участь якого є обов`язковою, оскільки ОСОБА_7 пред`явили підозру за вчинення особливо тяжких злочинів.
Також, зазначає, що висновки суду не відповідають фактичним обставинам провадження, оскільки посилання у вироку на те, що ОСОБА_7 знаходячись в квартирі бачив особу похилого віку в паралізованому хворобливому стані, якому були необхідними систематичне приймання медичних препаратів та постійний догляд, оскільки без допомоги сторонніх осіб, він позбавлений можливості вжити заходів для самозбереження, внаслідок свого безпорадного стану не підтверджуються доказами, а ґрунтуються на припущеннях, оскільки ОСОБА_7 не знав, що в квартирі залишився паралізований чоловік потерпілої - ОСОБА_19 , що також підтверджується поясненнями ОСОБА_6 про те, що ОСОБА_7 під час перебування в квартирі весь час був в одній кімнаті з ОСОБА_17 , де вони вживали горілку, а також показами потерпілої ОСОБА_14 про те, що вона не бачила, щоб ОСОБА_7 ходив по інших кімнатах.
Тому, вважає недоведеним, що ОСОБА_7 завідомо залишив без допомоги ОСОБА_19 , який мав можливість самостійно приймати ліки, до того ж згідно висновку експерта №3/4201 від 18 січня 2011 року смерть ОСОБА_19 настала від церебровоскулярної хвороби з інфарктом лівої півкулі мозку, яка відповідно до показань потерпілої розвивалася 18 років (саме стільки ОСОБА_19 знаходився в паралізованому стані) і відповідно до показань експерта ОСОБА_21 ввесь цей час мозок ОСОБА_19 повільно помирав і спасти його було вже мало ймовірно, при цьому ліки, які приймав потерпілий вже йому не допомагали, та смерть була природною. При цьому, у вироку не зазначено, чому суд взяв до уваги одні докази, а саме ті, що смерть ОСОБА_19 настала внаслідок того, що останній через старість, хворобу та безпорадний стан був позбавлений можливості вжити заходів до самозбереження, в тому числі можливості приймати медичні препарати і відкинув інші докази, а саме, що смерть ОСОБА_19 настала внаслідок віку, довготривалої хвороби та збігу обставин.
Крім цього, зазначає, що висновки суду не відповідають, викладеним в судовому рішенні, фактичним обставинам кримінального провадження, що вказує на неповноту судового розгляду. Оскільки, судом залишено поза увагою те, що потерпіла в своїх пояснення зазначала, що ОСОБА_6 розмовляв з нею в дверях, при цьому ОСОБА_7 стояв мовчки осторонь і курив, не цікавлячись розмовою, та ОСОБА_7 не був свідком того, як ОСОБА_6 ввійшов до квартири, а зайшов за останнім уже коли побачив, що той іде до квартири, тому висновок суду про те, що ОСОБА_7 штовхав потерпілу, щоб увійти до квартири, суперечить матеріалам провадження. В подальшому, ОСОБА_7 був відсутній в квартирі, оскільки ходив в магазин за горілкою, а тому не був свідком подальших подій, які відбувалися у його відсутність, що залишено поза увагою суду. Після повернення ОСОБА_7 на подіях та розмові потерпілої ОСОБА_14 та ОСОБА_6 не зосереджувався, оскільки розмовляв з дружиною по телефону.
Водночас, зазначає, що висновки суду, про додавання ОСОБА_7 до горілки, яку вживав ОСОБА_17 снодійних ліків, ґрунтується лише на припущеннях, оскільки в матеріалах кримінального провадження відсутні будь-які докази (експертизи тощо), які б свідчили про наявність в організмі ОСОБА_17 будь-яких ліків та дана обставина не знайшла свого підтвердження в ході судового слідства. Також, на думку захисника, в основу висновку винуватості ОСОБА_7 необґрунтовано покладено його вислів «а її покласти до багажнику», що є «єдиною складовою» нібито злочинних діянь ОСОБА_7 , при цьому потерпілі заперечують здійснення ним будь-яких насильницьких дій чи погроз відносно них саме ОСОБА_7 . Крім цього, ОСОБА_7 знаходився на дворі, коли потерпілі збиралися, а коли вони вийшли на вулицю, то до нього за допомогою вони не зверталися, тому йому не могло бути відомо про те, що потерпілих вивозять з квартири насильно.
Крім того, вважає, що у разі наявності будь-яких фізичних пошкоджень - слідчий (працівник міліції) направив би потерпілу на медичне обстеження, при цьому свідки ОСОБА_22 та ОСОБА_22 (власники будинку в м. Ірміно в якому нібито утримували потерпілих) під час допиту вказали, що не бачили на обличчі потерпілої слідів побиття. Водночас, потерпіла не надала довідок на підтвердження того, що вона дійсно зверталась в лікарню в м. Стаханові де проводили її огляд, але суд взяв до уваги лише ті показання, які вказують на винуватість і залишив осторонь показання, які доводять невинуватість особи.
Також, вказує, що висновку експерта не надана належна оцінка та залишено поза увагою те, що при медичному обстеженні ОСОБА_14 в неї виявлено тілесні ушкодження: чотири синці на повіках лівого ока з переходом на підочну, виличну, щічну та нижньощелепну ділянки, які спричинені чотирьохкратною дією тупих предметів, що не узгоджується з показами самої потерпілої ОСОБА_14 наданих нею під час судового засідання від 18.09.2013 р. про один удар. Крім цього, в ході судового слідства встановлено, що ОСОБА_17 неодноразово бив свою матір та вказані тілесні ушкодження, з врахуванням цього ж висновку, потерпіламогла отримати і в інший термін (під час поїздки з м. Стаханов до м. Київ або уже в м. Києві).
Крім цього, зазначає, що при призначенні покарання судом необґрунтовано визнано обтяжуючими обставинами перебування у стані алкогольного сп`яніння, тому що ця обставина не була встановлена судом та не має підтверджень, оскільки вживання горілки не свідчить про стан алкогольного сп`яніння і такий висновок можна зробити провівши медичне обстеження, а також невизнання вини, оскільки це протирічить ст. ст. 62, 63 Конституції України та принципу свободи самовикриття, ст.ст. 6, 10 Конвенції; і попередньої судимості про що також зазначено в вступній частині вироку, проте обвинувачений вважається раніше не судимий в силу ст. 89 КК України, оскільки судимість була погашена.
Водночас, в порушення ст. 374 КПК України, судом не визнано обставин, які пом`якшують покарання, а саме того, що у обвинуваченого є родина, малолітня дитина, позитивні характеристики, незадовільний стан здоров`я. Крім цього, захисник, зазначає і іншу пом`якшуючу обставину, а саме те, що обвинувачений після постановлення вироку був зарахований до вечірньої школи, що вказує на те, що ОСОБА_7 почав змінювати своє життя, що в свою чергу, характеризує його з позитивної сторони.
Також вважає, що судом порушено права на якісну правову допомогу, оскільки суддя вимагала прийняти відмову обвинуваченого від захисника, в порушення ч. 1 ст. 53, ч. 2 ст. 54 КПК України, та проводила судові засідання у відсутність захисника, якого не повідомляли про час та місце підготовчого судового засідання та без роз`яснення обвинуваченим права скористатись послугами іншого захисника та без з`ясування цієї обставини. При цьому, залучення іншого захисника, нібито для проведення окремої процесуальної дії може бути лише у невідкладних випадках, коли є потреба у проведенні невідкладної процесуальної дії за участю захисника, проте проведення підготовчого судового засідання не є невідкладною процесуальною дією, а лише стадією судового провадження. Тому, така стадія судового провадження, як підготовче судове засідання складається з окремих процесуальних дій, однією з яких є розгляд клопотань учасників цього провадження, що вказує на те, що суд був позбавлений можливості запрошувати нового захисника (ст. 53 КПК України), оскільки ухвалою не визначено до розгляду якого клопотання його залучено.
Крім цього, зазначає, що під час проведення підготовчого судового засідання 30.04.2013 року, захисники, що залучені на окрему процесуальну дію були позбавлені можливості ознайомитися з матеріалами кримінального провадження, що унеможливлювало використання ними прав, передбачених ст. 315 КПК України, та вказує на перешкоджання суду в наданні правової допомоги клієнту та здійсненню його захисту адвокатом (перешкоджання здійсненню правосуддя).
Також, захисник вказує на порушення права доступу до доказів, зібраних стороною обвинувачення, що виразилось у наданні матеріалів для ознайомлення, які обвинувачений отримав лише після постановлення вироку, а також не відкритті та ненаданні обвинуваченим і іншим учасникам судового процесу доступу до доказів, чим порушено право на захист, що також виявилося в тому, що 19.06.2014 року йому продовжено строк дії запобіжного заходу, у його відсутність, а також на відсутність негайного повідомлення про причини арешту 22.10.2012 року, оскільки підозру у вчиненні злочину, передбаченого ч. 3 ст. 146 КК України повідомили лише 24.10.2012 року, проте, таке повідомлення є недостовірним, а також надання вигляду (імітація) щодо забезпечення захисту під час досудового розслідування та призначення обвинувального акту до розгляду що виразилося у відсутності в матеріалах провадження постанови про призначення захисника ОСОБА_7 ОСОБА_23 , який не відвідував її підзахисного в слідчому ізоляторі, що вбачається з відповідей наданих начальником СІЗО (про відсутність відомостей про їхні зустрічі) та вказує на неналежний захист, оскільки слідчі та процесуальні дії проводилися в слідчому ізоляторі.
Крім цього, зазначає, що судом істотно порушені вимоги ст. 412 КПК України, оскільки поведінка складу суду під час розгляду обвинувального акту свідчить про те, що суд не був незалежним та неупередженим, що виразилося у перериванні промови адвокатів та обвинувачених, а також у направленні численних скарг на неї до ГПУ, ВКДКАУ, МЮУ вказуючи у цих скаргах на її позицію у кримінальному провадженні, а саме непогодження з позицією потерпілої, залишення без розгляду клопотань, заяв, скарг поданих до суду, в тому числі нерозв`язанні клопотання про амністію, порушення права на розгляд справи у розумні строки з порушенням принципу безперервності, постановлення вироку через 1 рік і 2 місяці після надходження обвинувального акту до суду, винесення рішень, форма яких не передбачена КПК України, а саме постанови про продовження обвинуваченим строку тримання під вартою.
Водночас, вказує на порушення таємниці нарадчої кімнати, що виразилося в тому числі в розгляді суддями інших справ під час перебування в нарадчій кімнаті.
Крім цього, вважає, що судом порушено принципи рівності перед законом, безпосередності, презумпції невинуватості та доведеності вини, змагальності сторін, поваги до людської гідності, що виразилося у проведенні поза межами робочого часу судового слідства, в зв`язку з чим обвинувачені зазнавали не лише морального тиску, а й фізичного катування голодом, а також принципу гласності та відкритості, що виразилося у відмові на неодноразові клопотання про здійснення відеозапису судового процесу та постановленні нічим необґрунтованих рішень, що у відповідності до практики Європейського суду з прав людини є порушенням і виходить за рамки справедливого судового розгляду.
В частині вимог апеляційної скарги щодо скасування вироку в частині цивільного позову, захисник вказує на те, що потерпілою у передбачений КПК України строк не було подано позовну заяву, а тому уточнення до позовної заяви, в яких викладено позовні вимоги до ОСОБА_7 , позбавляли суд можливості прийняти їх до розгляду.
Крім цього, в апеляційній скарзі захисника містяться заперечення проти ухвал, постановлених до ухвалення вироку, під час судового провадження в суді першої інстанції.
Також, захисник подала клопотання про зміну обвинуваченому запобіжного заходу з тримання під вартою на інший, не пов`язаний з позбавленням волі, та звільненням з-під варти у залі суду.

В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_7 просить вирок суду скасувати, та закрити кримінальне провадження щодо нього, на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального закону та невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, а також застосування закону про кримінальну відповідальність, який не підлягає застосуванню.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що протиправних дій по відношенню до потерпілих не вчиняв, при цьому в основу обвинувального вироку покладено показання потерпілих, які є суперечливими, не узгоджуються між собою, а також спростовуються, показаннями свідків ОСОБА_24 , ОСОБА_25 та інших обвинувачених.
Крім цього, обвинувачений ОСОБА_7 подав клопотання про звільнення його з-під варти в зв`язку з безпідставним утриманням.

В апеляційній скарзі, змінах та доповненнях, захисник обвинуваченого ОСОБА_10 ОСОБА_11 просить скасувати вирок суду, в частині визнання ОСОБА_10 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК України, кримінальне провадження закрити на підставі п. 3 ч. 1 ст. 284 КПК України в зв`язку з не встановленням достатніх доказів для доведення його вини в суді та вичерпанням можливостей їх отримання. Скасувати запобіжний захід, звільнивши обвинуваченого з під варти в залі суду; відмовити в задоволенні цивільного позову в частині стягнення моральної шкоди. В решті вирок щодо його підзахисного залишити без змін.
В апеляційній скарзі обвинувачений ОСОБА_10 , просить вирок суду скасувати, кримінальне провадження закрити та виправдати його у зв`язку з відсутністю в його діях складу злочинів, передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК України, звільнивши його з-під в залі суду.
На обґрунтування апеляційних скарг, захисник та обвинувачений, посилаючись на незаконність та необґрунтованість вироку суду, істотні порушення вимог КПК України неповноту судового розгляду, невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження та неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність.
Зокрема, вказують на те, що під час проведення досудового і судового слідства, порушено право на захист ОСОБА_10 , яке виражалось у не проведенні ряду слідчих дій, не наданні матеріалів для ознайомлення, відсутності захисника при проведенні слідчих дій, застосуванні недозволених методів слідства, фальшуванні матеріалів справи. Крім того, в матеріалах провадження відсутні данні, які вказують, що квартира АДРЕСА_6 знаходиться у приватній власності потерпілої. Також, докази, на які послався суд у обвинувальному вироку, а саме роздруківки телефонних з`єднань ПрАТ «МТС Україна» є недопустимі, оскільки в порушення положень КПК України редакції 1960 року, не були визнані доказом та отримані з порушенням вимог процесуального закону.
Крім того, на думку захисника, в матеріалах провадження відсутні докази на підтвердження того, що ОСОБА_19 помер внаслідок самостійного поставлення в небезпечний для життя стан. При цьому, ухвала Апеляційного суду міста Києва від 19.04.2012 року про проведення судово-медичної експертизи щодо виявлення причинного зв`язку між хворобою померлого та настанням його смерті, а також з викраденням потерпілих не виконана. Тому, на думку захисника, вирок суду ґрунтується на припущеннях, та не містить будь-яких належних і допустимих доказів.
Також, зазначає, що під час звернення з уточненою позовною заявою ОСОБА_14 мали місце порушення норм процесуального права при поданні цивільним позивачем як самої позовної заяви, так і уточнень до неї. При цьому, позовна заява з вимогою компенсування моральної шкоди не містить жодних належних і допустимих доказів в обґрунтування її наявності та розміру.
Обвинувачений ОСОБА_10 , крім інших порушень його прав на захист, вказаних в апеляційній скарзі захисника, також вказує на порушення під час судового розгляду його права на захист, зокрема проведення судового слідства без залучення захисника в період з 05.05 по 18.08.2011 року.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати в наступних частинах:
- в частині виправдання ОСОБА_6 і ОСОБА_10 за ч.3 ст. ч.4 ст. 190 КК України, оскільки вважає, що в цій частині їхню вину доведено повністю;
- в частині призначеного покарання ОСОБА_6 і ОСОБА_10 (в зв`язку з неправильним застосуванням закону України про кримінальну відповідальність до ОСОБА_6 і ОСОБА_10 (не застосуванню до останніх ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України), що потягло за собою признане останнім більш м`якого покарання ніж те на яке вони заслуговують;
- в частині невідповідності призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення особам обвинувачених ОСОБА_6 ОСОБА_10 .
Постановити новий вирок, яким визнати ОСОБА_6 винним за ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 2 ст. 146, ч.3 ст. 135 КК України та призначити наступне покарання:
- за ч. 3 ст. 15 ч.4 ст. 190 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна;
- за ч. 2 ст. 146 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 5 років;
- за ч. 3 ст. 135 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 7 років.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, просить призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна.
Крім цього, визнати ОСОБА_10 винним за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190, ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 135 КК України та призначити наступне покарання:
- за ч. 3 ст. 15, ч. 4 ст. 190 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна;
- за ч. 2. ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки;
- за ч. 3 ст. 135 КК України призначити покарання у виді позбавлення волі строком на 6 років;
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 8 років з конфіскацією майна.
В решті вирок щодо засуджених ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги посилається на необґрунтоване виправдання обвинувачених, оскільки вважає, що в матеріалах справи достатньо доказів на підтвердження їх вини, у вчиненні злочинів, а також на неправильне застосування судом закону України про кримінальну відповідальність та невідповідність призначеного покарання тяжкості вчинених злочинів та особам обвинувачених, в тому числі з урахуванням доведеності їх вини у вчиненні злочинів, за якими їх необґрунтовано виправдано.

В апеляційній скарзі та змінах, обвинувачений ОСОБА_12 просить вирок суду скасувати в частині призначеного покарання та в частині задоволення позовних вимог про стягнення на користь потерпілої 50 000 грн. моральної шкоди, закрити кримінальне провадження, скасувати вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , дослідити матеріали кримінального провадження в апеляційному провадженні.
В обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що протиправних дій по відношенню до потерпілих він не вчиняв, що також підтвердила потерпіла ОСОБА_14 . Крім цього, роздруківки телефонних дзвінків, які покладені як доказ його вини, в основу обвинувального вироку не мають доказового значення, оскільки дані щодо в цих (роздруківках) відображені не мають відношення до телефонів, які були у нього вилучені.
Водночас, вказує, що показання ОСОБА_6 , які також покладені в основу обвинувального вироку, надані під моральним та фізичним тиском, з боку органу досудового розслідування.
Тому, вражає, що в матеріалах кримінального провадження відсутні докази його винуватості.

В апеляційній скарзі та змінах, захисник обвинуваченого ОСОБА_12 ОСОБА_13 просить вирок суду скасувати в частині призначення покарання ОСОБА_12 , та в частині задоволення позовних вимог про стягнення з обвинуваченого на користь потерпілої моральної шкоди в сумі 50 000 грн., закрити кримінальне провадження щодо ОСОБА_12 , скасувати вирок суду в частині призначеного покарання ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 , дослідити матеріали кримінального провадження при апеляційному розгляді.
На обґрунтування апеляційної скарги зазначає, що під час досудового та судового слідства не доведено корисливий мотив в діях ОСОБА_12 . При цьому, роздруківки телефонних дзвінків, які покладені як доказ його вини, в основу обвинувального вироку не мають доказового значення, оскільки відображені у них відомості не доводять причетність ОСОБА_12 до скоєння злочину, інших доказів, які б доводили вину ОСОБА_12 матеріали провадження також не містять.

В апеляційній скарзі потерпіла ОСОБА_14 , просить скасувати вирок суду:
- в частині виправдання ОСОБА_10 за вчинення злочинів, передбачених ч. 3 ст. 7 ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 357 КК України; в частині виправдання ОСОБА_6 за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України; в частині виправдання ОСОБА_7 за вчинення злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України;
- в частині призначеного покарання ОСОБА_18 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 та постановити новий, яким визнати:

ОСОБА_10 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 135 КК України та призначити наступне покарання:
- за ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років;
- за ч. 3 ст. 27 ч.1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки;
- за ч.3 ст. 27 ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки;
- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років;
- за ч. 3 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років;
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.
ОСОБА_6 винним у вчиненні кримінальних правопорушень, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 135 КК України та призначити покарання:
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років;
- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на З роки;
- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на З роки;
- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років;
- за ч. 3 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років.
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.
ОСОБА_7 винним у вчиненні злочинів, передбачених ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357, ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст.135 КК України та призначити покарання:
- за ч. 4 ст. 187 КК України у виді позбавлення волі строком на 12 років;
- за ч. 1 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки;
- за ч. 3 ст. 357 КК України у виді обмеження волі строком на 3 роки;
- за ч. 2 ст. 146 КК України у виді позбавлення волі строком на 10 років;
- за ч. 3 ст. 135 КК України у виді позбавлення волі строком на 8 років;
На підставі ст. 70 КК України, за сукупністю злочинів, призначити остаточне покарання у виді позбавлення волі строком на 12 років.
Цивільний позов, заявлений ОСОБА_14 до обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 задовольнити в повному обсязі:
а) стягнути солідарно на її користь з ОСОБА_10 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 спричинену матеріальну шкоду в розмірі 115 300 гривень;
б) стягнути з ОСОБА_10 спричинену моральну шкоду в розмірі 400 000 гривень, з ОСОБА_6 - 400 000 гривень; з ОСОБА_7 - 300 000 гривень; ОСОБА_12 - 200 000 гривень відповідно.
В решті вирок залишити без змін.
В обґрунтування апеляційної скарги, вважаючи вирок суду в частині виправдання обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч.3 ст. 357 КК України, зазначає, що судом не був спростований факт наявності у неї в квартирі грошових коштів в сумі 5000 гривень, старовинного антикварного наручного годинника "Tavanwatch", старовинної антикварної шкатулки; бінокля "Беркут", правоустановчих документів на належну їй квартиру; її паспорта, свідоцтва про її народження, паспорта та інші документів на ім`я її чоловіка ОСОБА_19 , а також інших документів на момент незаконного проникнення до її житла обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 з застосуванням насильства небезпечного для її життя та здоров`я.
Зазначає, що доказом наявності в неї грошових коштів в сумі 5000 гривень, які зберігалися в квартирі, станом на 24.12.2010 року, служить виписка з рахунку № НОМЕР_2 Територіально відокремленого безбалансового відділення № НОМЕР_3 Ощадного банку України, доданого до матеріалів кримінального провадження разом з доповненням до позову.
Не погоджується з висновками суду про те, що вона категорично заперечила факт заволодіння ОСОБА_6 , ОСОБА_7 коштами, речами та документами, оскільки зазначила лише те, що під час судового слідства не бачила у обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_7 вказаних речей.
Вважає, що обвинувачені ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_6 заслуговують максимального покарання, передбаченого санкціями інкримінованих статей, оскільки вони не визнали своєї вини, за скоєне не вибачились, що на думку потерпілої, свідчить про відсутність їх наміру щодо перевиховання,
На обґрунтування апеляційної скарги в частині відшкодування моральної шкоди зазначає, що спричинена їй значна моральна шкода виразилася у впливі стрес-факторів на її емоційний та моральний стан в зв`язку зі смертю найріднішої людини - її чоловіка, який помер в результаті неправомірних дій відповідачів, незаконного позбавлення волі її та її сина, з подальшим вивезенням в м. Ірміно Луганської області, та пов`язана з отриманням тілесних ушкоджень, що в результаті потягло глибокі переживання, негативні емоції та моральні страждання, неправомірних діях відповідачів, направлених на заволодіння належним їй на праві власності житлом - квартирою АДРЕСА_6 та особистим майном і документами, в результаті чого виникло відчуття незахищеності, невизначеності перед майбутнім, принижена її честь та гідність, та вона відчуває постійну емоційну пригніченість, а тому моральну шкоду оцінює в 1 300 000 (один мільйон триста тисяч) гривень. Вказує, що враховуючи неправомірні дії кожного з обвинувачених, просить стягнути з ОСОБА_10 спричинену моральну шкоду в розмірі 400 000 грн., з ОСОБА_6 - 400 000 грн.; з ОСОБА_7 - 300 000 грн.; ОСОБА_12 - 200 000 грн. відповідно.
Захисниками обвинувачених ОСОБА_7 , ОСОБА_26 , ОСОБА_10 ОСОБА_9 , ОСОБА_8 , ОСОБА_11 подані заперечення на апеляційну скаргу прокурора, захисниками обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 ОСОБА_11 , ОСОБА_9 подані заперечення на апеляційну скаргу потерпілої, в яких захисники вважаючи вирок суду, в частині оскарження прокурором та потерпілою законним та обґрунтованим, в зв`язку з чим просять відмовити в задоволенні апеляційних скарг прокурора та потерпілої, в зв`язку з їх безпідставністю.

Заслухавши доповідь судді, обвинувачених та їх захисників, які підтримали подані ними апеляційні скарги, та заперечували проти задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої, прокурора та представника потерпілої, які заперечили проти задоволення апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників та підтримали апеляційні скарги потерпілої та прокурора, провівши судові дебати, вислухавши останнє слово обвинувачених, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів уважає, що, апеляційні скарги прокурора у провадженні, потерпілої ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 не підлягають задоволення, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та їх захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 підлягають частковому задоволенню виходячи з наступного.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_7 , ОСОБА_6 , ОСОБА_12 у незаконному позбавленні волі та викрадені людини, вчиненому щодо двох осіб, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, а ОСОБА_10 - в організації та керуванні підготовкою і вчиненням незаконного позбавлення волі та викрадення людини, щодо двох осіб, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб, за обставин, викладених у вироку, підтверджується дослідженими у провадженні доказами, у тому числі, показаннями потерпілої ОСОБА_14 , відповідно до яких 24.12.2010 року обвинуваченні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 прийшли до неї в квартиру де з застосуванням насильства до неї викрали її, та її сина ОСОБА_17 і на автомобілі, яким керував ОСОБА_12 вивезли в приватний будинок в Луганській області, де утримували до виявлення працівниками міліції.

Зазначені показання потерпілої узгоджуються з показаннями свідків ОСОБА_27 , ОСОБА_27 та інших.

Так, свідок ОСОБА_27 показав, що в кінці грудня 2010 року він на прохання ОСОБА_6 дозволив йому пожити в будинку, що належить його матері, при цьому з ОСОБА_6 була престаріла жінка та чоловік яких він не знав.

Свідок ОСОБА_27 показала, що в один із днів в кінці грудня вона в своєму будинку в м. Ірміно вона побачила незнайомих престарілу жінку та чоловіка, які повідомили, що їх привезли з м. Києва, після чого вона викликала працівників міліції.

Наведені показання підтверджуються даними протоколу відтворення обстановки та обставин події від 12.01.2011 року з участю ОСОБА_6 де він детально пояснив обставини за яких він на пропозицію та за організації ОСОБА_10 з участю ОСОБА_7 та ОСОБА_12 викрали та утримували ОСОБА_14 та ОСОБА_17 .

Крім цього ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 не заперечували проти того, що ними було вивезено в нічний час з власної квартири в м. Києві ОСОБА_14 та ОСОБА_17 до м. Ірміно Луганської області, проте вказували, що це було за згодою Ведриганів та з метою лікування ОСОБА_17 від алкоголізму.

Однак така їх позиція спростовується показаннями потерпілої, яка вказувала, що обвинувачені ОСОБА_6 та ОСОБА_7 проти її волі зайшли до квартири, викрали її разом з сином, при цьому ОСОБА_6 застосував фізичне насильство, наніс їй удар кулаком в обличчя та за допомогою шприца ввів під шкіру невстановлену рідину.

Показання потерпілої про застосування до неї насильства під час викрадення об`єктивно підтверджуються висновком судово-медичної експертизи від 07.02.2011 року № 3/і про наявність у ОСОБА_14 легких тілесних ушкоджень, які могли утворитися 24.12.2010 року.

Наведені докази спростовують доводи апеляційних скарг обвинувачених та їх захисників про добровільність поїздки ОСОБА_14 та ОСОБА_17 до м. Ірміно Луганської області для лікування ОСОБА_17 .

Вказані докази суд першої інстанції ретельно дослідив, дав їм належну оцінку в сукупності з іншими доказами і обґрунтовано дійшов висновку про винуватість ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_12 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.146 КК України, а ОСОБА_10 - злочину передбаченого ч.3 ст.27 ч.2 ст. 146 КК України, оскільки він організував такерував підготовкою і вчиненням незаконного позбавлення волі та викрадення людей, щодо двох осіб, з корисливих мотивів, за попередньою змовою групою осіб.

За наведеного, апеляційні скарги обвинувачених та їх захисників про відсутність в їх діях складу злочину передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, а в діях ОСОБА_10 ч. 3 ст. 27 ч. 2 ст. 146 КК України не є обґрунтованими, тому не підлягають задоволенню.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 та їх захисників про відсутність в їх діях складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, то колегія суддів вважає їх обґрунтованими, виходячи з наступного.

Визнаючи їх винуватими у вчиненні даного злочину суд вказав на те, що обвинуваченні ОСОБА_6 та ОСОБА_7 тривалий час перебували в квартирі ОСОБА_14 при цьому мали вільний доступ до всіх приміщень і реально їх відвідували, про що насамперед вказує обізнаність як ОСОБА_6 так і ОСОБА_7 щодо безладу і сміття у всіх кімнатах, про що вони пояснювали в суді, факт спілкування ОСОБА_6 з потерпілою ОСОБА_14 , а ОСОБА_7 з потерпілим ОСОБА_17 про сімейні справи, постійні телефонні переговори ОСОБА_6 з ОСОБА_10 з приводу обставин перебування потерпілих в квартирі, що на думку суду першої інстанції, прямо вказує на те, що обвинувачені ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_10 знали про наявність в окремій кімнаті квартири потерпілого ОСОБА_19 .

Проте, такий висновок суду першої інстанції не ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, оскільки суд у вироку не наводить жодного належного доказу того, що обвинувачені ОСОБА_10 та ОСОБА_7 були обізнані хоча би про знаходження в квартирі потерпілого ОСОБА_19 , . не кажучи вже про його вік та стан здоров`я.

На відсутність таких доказів, в матеріалах кримінального провадження, щодо ОСОБА_10 вказує і постанова прокурора від 09.12.2013 року про зміну обвинувачення, якою виключено із обвинувачення ОСОБА_10 вчинення ним злочину передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України.
За наведеного, колегія суддів уважає, що вирок суду першої інстанції в частині визнання винуватими ОСОБА_10 та ОСОБА_7 у вчиненні злочинів, передбачених ч.3 ст.135 КК України, та призначення їм покарання за дані злочини підлягає скасуванню із закриттям провадження в цій частині за відсутністю в їх діях складу даного злочину.

Що стосується доводів апеляційних скарг обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника про відсутність в діях ОСОБА_6 складу злочину передбаченого ч. 3 ст. 135 КК України, оскільки, на думку апелянтів, винний не усвідомлював, що потерпілий перебував у небезпечному для життя стані, то вони, на думку колегії суддів, не є обґрунтованими. Оскільки, як пояснював в суді першої інстанції ОСОБА_6 , що знаходячись в квартирі ОСОБА_28 потерпіла розповіла йому про свого чоловіка, про його хворобливий стан, при цьому ОСОБА_19 декілька раз кликав потерпілу до себе, однак вона не йшла і він змушений був підійти до ліжка і надати йому відповідні ліки.

Таким чином, висновок суду першої інстанції про обізнаність ОСОБА_6 про перебування в квартирі потерпілого ОСОБА_19 , та про його вік, стан здоров`я, зокрема те що він знаходився в паралізованому стані, а також про необхідність систематичного приймання ним ліків та відсутності можливості робити це самостійно, що вказувало на те, що ОСОБА_19 знаходився в безпорадному стані, є обґрунтованим. Тому, викравши та позбавивши волі ОСОБА_14 та ОСОБА_17 , які проживали разом з потерпілим ОСОБА_19 , здійснювали догляд та піклувалися про нього, ОСОБА_6 залишив його без допомоги, чим поставив потерпілого в небезпечний для життя стан, що обвинувачений усвідомлював. Оскільки, з його ж показань, перебуваючи в квартирі протягом незначного періоду часу він був свідком, як ОСОБА_19 будучи в паралізованому стані кликав ОСОБА_14 і коли вона не йшла, то змушений був підійти він ( ОСОБА_6 ) та надати відповідні ліки.
Що стосується ставлення обвинуваченого до наслідків, передбачених в ч. 3 ст. 135 КК України смерті потерпілого,характеризується необережністю, оскільки обвинувачений, в даному конкретному випадку, за вище названих обставин повинен був і міг передбачити настання зазначених наслідків.

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_8 про неправомірне посилання судом першої інстанції на судимість ОСОБА_6 не ґрунтуються на вимогах закону, оскільки на день вчинення злочину ОСОБА_6 не пройшов строк визначений ст. 89 КК України, з дня відбуття ним покарання за вироком від 19.11.1999 року, з чим в суді апеляційної інстанції погодився обвинувачений та захисник.
Не є обґрунтованими і доводи апеляційної скарги ОСОБА_6 про відсутність в матеріалах провадження доказів про вчинення ним злочину в стані алкогольного сп`яніння, оскільки як він так і обвинувачений ОСОБА_7 під час досудового розслідування вказували на те, що до того як піти на квартиру до Ведриганів вони вживали в кафе алкогольні напої. Не визначення ж ступені сп`яніння не може тути підставою для задоволення його апеляційної скарги в цій частині, оскільки не спростовує висновку про перебування в стані алкогольного сп`яніння.

Щодо доводів апеляційної скарги прокурора в проваджені про незаконність вироку в частині виправдування ОСОБА_10 та ОСОБА_6 у вчиненні злочину передбаченого ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190 КК України за відсутністю в їх діях складу кримінального правопорушення, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими. Оскільки ні в обвинувальному акті, ні в апеляційній скарзі прокурор не вказує яким шахрайським способом обвинувачені намагалися заволодіти квартирою ОСОБА_14 , в зв`язку з чим прокурором не наведено жодного належного доказу на підтвердження такого обвинувачення.
Крім цього, об`єктивна сторона шахрайства полягає в тому, що в результаті шахрайських дій потерпілий, в даному випадку - власник квартири по АДРЕСА_10 добровільно мав би передати квартиру або право на неї винній особі. Проте, потерпіла ОСОБА_14 в судовому засіданні категорично заперечила щодо наявності будь-яких домовленостей обвинувачений з нею про придбання у неї у будь-який спосіб належної їй квартири.
Отже, вирок суду в цій частині є належним чином обґрунтованим, а апеляційна скарга прокурора в цій частині не підлягає задоволенню.

Обґрунтованим, на думку колегії судді, є також вирок в частині виправдування ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27 ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 27 ч. 3 ст. 357 КК України, а ОСОБА_7 і ОСОБА_6 за ч. 4 ст. 184, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України виходячи з наступного.

Відповідно до ст. 187 КК України відповідальність наступає за розбій напад з метою заволодіння чужим майном, поєднаним із насильством, небезпечним для життя чи здоров`я особи, яка зазнала нападу або з погрозою застосування такого насильства. Проте, потерпіла ОСОБА_14 в суді першої інстанції вказувала на те, що 24.12.2010 року під час викрадення її та її сина вона не бачила, щоб обвинуваченні викрадали майно та документи з її квартири, відсутність яких вона виявила після повернення з м. Ірміно Луганської області, крім цього не вказувала потерпіла, що напад обвинувачених був з метою заволодіння будь якого майна, що знаходилося в її квартирі, що вказує на відсутність в діях обвинувачених злочину передбаченого ст. 187 КК України.
Крім цього потерпіла в суді вказала на те, що і її син ОСОБА_17 , який був присутній в квартирі 24.12.2010 року, також не повідомляв їй про викрадення обвинуваченими з квартири документів, тому суд першої інстанції обґрунтовано, за відсутності будь-яких інших доказів на підтвердження вини обвинувачених у вчиненні злочинів передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 1, 3 ст. 357 та ч. 1, 3 ст. 357 КК України виправдав їх в зв`язку з недоведеністю, що дані кримінальні правопорушення вчинено обвинуваченими.
При цьому також слід врахувати, що відсутність в квартирі документів, грошей та майна потерпіла виявила через декілька днів після її викрадення обвинуваченими, які деякий час знаходилися разом з нею по дорозі до м. Ірміно Луганської області, так і в самому м. Ірміно, а згідно показань свідка ОСОБА_29 - сусідки потерпілої, у вечері 25.12.2010 року в квартирі ОСОБА_14 перебував якийсь чоловік.
За наведеного апеляційна скарга потерпілої в цій частині задоволенню не підлягає.

Доводи апеляційних скарг захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_8 та ОСОБА_9 , обвинуваченого ОСОБА_30 про обґрунтування вироку недопустимими доказами, зокрема:
- протоколом відтворення обстановки та обставин події від 12.01.2011 року з участю ОСОБА_6 в зв`язку з порушенням права на захист останнього, оскільки дана слідча дія проводилася у відсутності захисника участь якого була обов`язкова та застосування до нього недозволених методів під досудового слідства;
- роздруківками телефонних дзвінків з прив`язкою до базових станцій абонентських номерів НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 за період 01.12 по 31.12.2010 рік, отримані від ПрАТ «МТС Україна» згідно листа від 22.02.2011 року, оскільки, на думку захисників, останні були отриманні з порушенням вимог КПК України 1960 року без відповідного рішення суду, не від того мобільного оператора та з іншими порушеннями; не можуть бути прийняти колегією суддів виходячи з наступного.

Відповідно до п.8 Перехідних положень КПК України 2012 року допустимість доказів, отриманих до набрання чинності цим Кодексом, визначається в порядку, що діяв до набрання ним чинності.

Відповідно до вимог ст. 45 КПК України 1960 року участь захисника при провадженні досудового слідства щодо ОСОБА_6 за ч. 3 ст. 146 КК України не є обов`язковою. При цьому, відповідно до вимог ст. 47 КПК України 1960 року, підозрюваному було роз`яснено порядок участі захисника під даної слідчої дії, однак той відмовився, про що є його підпис зроблений в присутності двох понятих.

Щодо доводів захисників про те, що його рідною мовою є російська, то це жодним чином не доводить того, що він не володіє українською мовою, оскільки він є громадянином України, народився та виріс в Україні, де навчався та працював, крім цього під час даної слідчої дії ОСОБА_6 користувався рідною мовою, протокол складений також російською мовою.

Будь-яких доказів на підтвердження того, що до ОСОБА_6 саме під час проведення відтворення обстановки та обставин події застосовувалися недозволені методи і це якимось чином вплинуло на хід та результати даної слідчої захисниками не подано, при цьому навіть не вказано хто, за яких обставин та яким чином застосовував до нього недозволені методи.

Що стосується роздруківки телефонних дзвінків з прив`язкою до базових станцій абонентських номерів НОМЕР_4 , НОМЕР_5 , НОМЕР_6 , НОМЕР_7 , НОМЕР_8 за період 01.12 по 31.12.2010 рік, то вони отримані в порядку, який діяв в період їх отримання, передбаченому ст. 187 КПК України 1960 року, за поданням слідчого, погодженого з прокурором на підставі постанови заступника голови Апеляційного суду міста Києва від 11.02.2011 року. При цьому, отримання відповіді з ПрАТ «МТС Україна», а надання дозволу на зняття інформації з каналів зв`язку в компанії «Український мобільний зв`язок», яка була реорганізована в ПрАТ «МТС Україна», не може вважатися, на думку колегії суддів, такою, що отримана без дозволу суду. Крім цього, не можуть бути достатньою підставою для визнання вказаного доказу недопустимим порушення правил діловодства при оформлені відповіді ПрАТ «МТС Україна», відсутність у постанові заступника голови Апеляційного суду міста Києва інформації, яка зазначена в подані слідчого, щодо осіб, відносно яких вчинялися процесуальні дії, відсутність постанови слідчого про визнання цієї інформації доказом, а також неточності, на які вказують захисники, проте, які носять технічний характер, що підтвердили в суді працівники ПрАТ «МТС Україна».

Доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 в інтересах ОСОБА_7 про численні, на її думку, порушення права її підзахисного на захист, а також інші порушення не можуть самі по собі бути підставою для задоволення її апеляційної скарги, а саме скасування вироку в частині засудження ОСОБА_7 та закриття кримінального провадження, в цій частині, в зв`язку з відсутністю в його діях складу кримінальних правопорушень передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 146 КК України. Оскільки порушення права на захист, які на думку захисника, мали місце під час досудового розслідування та судового розгляду, та зазначені нею в апеляційній скарзі носять узагальнюючий характер, без зазначення того яким чином ці порушення вплинули на допустимість зібраних по справі доказів, а відтак на доведеність винуватості обвинуваченого, крім того не зазначено та не обґрунтовано чи були ці порушення істотними, тобто такими, що перешкодили чи могли перешкодити суду ухвалити законне та обґрунтоване рішення. При цьому, навіть за умови виконання захисником зазначених вимог, вказані порушення могли би бути підставою лише для скасування вироку з підстав істотного порушення вимог кримінального процесуального закону(ст.ст. 409, 412 КПК України). Для закриття ж кримінального провадження необхідна наявність підстав передбачених ст. 284 КПК України, яка сама по собі не передбачає порушення права на захист.

Щодо доводів апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про порушення таємниці нарадчої кімнати при ухвалені вироку судом першої інстанції то вони не є обґрунтованими, що підтверджується довідкою про результати службової перевірки від 18.05.2015 року. Відповідно до вказаної довідки, в період перебування у нарадчій кімнаті суддів ОСОБА_31 , ОСОБА_32 та ОСОБА_33 призначені ними до розгляду інші справи зняті з розгляду у зв`язку з перебуванням суддів саме в нарадчій кімнаті, що підтверджено журналами судових засідань, а також довідками із справ, які долучені до матеріалів службової перевірки.
Наявність в Єдиному державному реєстрі судових рішень даних про ухвалення 08 грудня 2014 року суддею ОСОБА_33 рішень не свідчить про порушення вимог КПК України, щодо таємниці нарадчої кімнати, оскільки вказані рішення було ухвалено після проголошення вироку, що підтверджується журналом судових засідань судді та журналом судового засідання у кримінальному провадженні № 1-кп/1244/2014, копії яких долучені до матеріалів перевірки.

Не заслуговують на увагу доводи апеляційної скарги захисника ОСОБА_9 про застосування, на її думку, неналежної правової процедури в частині приватного обвинувачення за вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч. 3 ст. 135, ч. 3 ст. 15 ч. 4 ст. 190, ч. 4 ст. 187, ч. 1 ст. 357, ч. 3 ст. 357 КК України, як такі, що не ґрунтуються на вимогах. Оскільки статтею 340 КПК України встановлено, що у випадку коли прокурор відмовився від підтримання державного обвинувачення в суді, а потерпілий висловив згоду на підтримання обвинувачення в суді, то кримінальне провадження набуває статусу приватного і здійснюється за процедурою приватного обвинувачення. З чого слідує, що статусу приватного набуває кримінальне провадження, яке було розпочате, як державне обвинувачення, тобто за іншими кримінальними правопорушеннями ніж ті, які передбачені ст. 477 КПК України. Саме у відповідності до вимог ст. 340 КПК України було здійснено судове судовий розгляд у кримінальному провадженні щодо обвинувачення, в тому числі, ОСОБА_7 в інтересах якого захисником подано апеляційну скаргу.

Що стосується доводів апеляційної скарги прокурора про м`якість призначеного покарання ОСОБА_6 за злочини передбачені ч. 3 ст. 135 та ч. 2 ст. 146 КК України, а також доводів апеляційної скарги потерпілої про м`якість призначеного покарання ОСОБА_10 ч.2 ст.146 КК України, ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 146, ч. 3 ст. 135 КК України, ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК України,то колегія суддів вважає їх не обґрунтованими виходячи з наступного.
Вирішуючи питання про призначення покарання обвинуваченим за вчинення вище вказаних злочинів суд врахував ступінь тяжкості вчинених кримінальних правопорушень, особу обвинувачених, зокрема: ОСОБА_10 те, що він до кримінальної відповідальності раніше не притягувався, на диспансерних обліках не перебуває, не працював, у шлюбі не перебуває, утриманців немає, характеризується позитивно; ОСОБА_7 його молодий вік, стан здоров`я, раніше неодноразово судимий за вчинення умисних корисливих злочинів, на диспансерних обліках не перебуває, одружений, має малолітню дитину, характеризується позитивно; ОСОБА_6 його вік, стан здоров`я, попередню судимість, наявність на утримані дитини та позитивну характеристику; ОСОБА_12 вік, стан здоров`я, те, що не перебуває на диспансерних обліках, погашену судимість, наявність на утримані неповнолітньої дитини; обставини, що обтяжують покарання ОСОБА_6 вчинення злочину щодо особи похилого віку, рецидив злочинів, вчинення злочину особою, що перебуває в стані алкогольного сп`яніння; ОСОБА_10 вчинення злочину щодо особи похилого віку; ОСОБА_7 вчинення злочину щодо особи похилого віку, рецидив злочинів, вчинення злочину в стані алкогольного сп`яніння; ОСОБА_12 вчинення злочину щодо особи похилого віку, конкретні обставини кримінального провадження, характер та ступінь участі кожного з обвинувачених у вчиненні злочинів.

За наведеного, суд обґрунтовано обрав обвинуваченим такий вид покарання, як позбавлення волі в розмірі наближеному до максимальної межі санкції статті за вчиненні злочини, такі покарання обвинуваченим ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 , на думку колегій суддів, відповідають вимогам ст.65 КК України, є необхідними і достатніми для виправлення названих обвинувачених.

При цьому колегія суддів вважає, що судом в недостатній мірі враховано ступінь участі ОСОБА_12 у чиненні злочину передбаченого ч. 2 ст. 146 КК України, а тому колегія суддів, враховуючи його другорядну роль у вчиненому злочині, а також його особу, зокрема те, що на його утриманні знаходиться неповнолітня дитина, його стан здоров`я наявність хронічних захворювань, позитивну характеристику та погашену судимість, вважає, що його виправлення можливе без ізоляції від суспільства, а тому його слід звільнити від відбування призначеного покарання з випробуванням, поклавши на нього обов`язки передбачені ст. 76 КК України.

За наведеного, підстав для задоволення апеляційних скарг прокурора та потерпілої та збільшення розміру призначеного покарання за злочини у вчиненні яких їх визнано винуватими немає, в тому числі, з урахуванням того, що в апеляційні скарзі потерпілої зазначено прохання, про призначення обвинуваченим покарання за ч.2 ст. 146 КК України в розмірі, який перевищує максимальну межу санкції статті.

Не підлягає задоволенню і апеляційна скарга потерпілої в частині збільшення суми цивільного позову по відшкодуванню матеріальної та моральної шкоди, оскільки винуватість ОСОБА_10 в інкримінованих йому злочинах передбачених ч. 3 ст. 27 ч. 4 ст. 187, ч. 3 ст. 27 ч. 1, 3 ст. 357 КК України, ОСОБА_7 та ОСОБА_6 ч. 4 ст. 187, ч. 1, 3 ст. 357 КК України не доведена, як про це ставилося в її апеляційній скарзі, крім цього вирок суду першої інстанції в частині визнання винуватими ОСОБА_7 та ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 135 КК України скасовано із закриттям проводження в цій частині в зв`язку з відсутністю в їх діях цього складу злочину, де апелянтку теж визнано потерпілою.

За наведеного, з урахуванням обвинувачення, яке визнано судом доведеним, щодо кожного з обвинувачених, на думку колегії суддів, суд першої інстанції обґрунтовано, виходячи з глибин душевних страждань, вимог розумності та справедливості, частково задовольнив цивільний позов потерпілої щодо відшкодування моральної шкоди та стягнув на її користь з обвинувачених ОСОБА_6 , ОСОБА_10 та ОСОБА_7 по 100000 грн., а ОСОБА_12 50000 грн.

За наведеного, апеляційні скарги прокурора у провадженні, потерпілої ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 задоволенню не підлягають, а апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та їх захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 слід задовольнити частково.

Підстав для задоволення клопотань обвинуваченого ОСОБА_7 та його захисника ОСОБА_9 , захисника ОСОБА_8 в інтересах ОСОБА_6 про зміну ОСОБА_7 та ОСОБА_6 запобіжного заходу з тримання під вартою на інший колегія суддів не вбачає, оскільки ОСОБА_6 вчинено тяжкий злочин, а ОСОБА_7 середньої тяжкості злочин та вироком суду першої інстанції, який у відповідності до ч. 2 ст. 532 КПК України набрав законної сили, ОСОБА_6 призначено покарання у виді 7 років 6 місяців позбавлення волі, а ОСОБА_7 4 роки позбавлення волі, яке вони не відбули.
Враховуючи, що вирок суду першої інстанції скасовується в частині визнання винуватим та призначення покарання обвинуваченому ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 135 КК України, а кримінальне провадження в цій частині підлягає закриттю на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України, тому ОСОБА_10 будучи засудженим за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі повністю відбув призначене покарання підлягає звільненню з-під варти в залі суду.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А :

Апеляційні скарги прокурора у провадженні, потерпілої ОСОБА_14 , обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Апеляційні скарги обвинувачених ОСОБА_10 , ОСОБА_7 , ОСОБА_12 та їх захисників ОСОБА_11 , ОСОБА_9 , ОСОБА_13 задовольнити частково.

Вирок Шевченківського районного суду м. Києва від 08.12.2014 року у кримінальному провадженні № 0062 скасувати в частині визнання винними та призначення покарання обвинуваченим ОСОБА_7 та ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 135 КК України, а кримінальне провадження в цій частині закрити на підставі п. 2 ч. 1 ст. 284 КПК України та вважати засудженими:

ОСОБА_10 за ч. 3 ст. 27, ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі;
ОСОБА_7 за ч. 2 ст. 146 КК України на 4 роки позбавлення волі.
Цей же вирок в частині призначення покарання ОСОБА_12 змінити, на підставі ст. 75 КК України звільнити ОСОБА_12 від призначеного йому покарання, за ч. 2 ст. 146 КК України у виді 3 років 6 місяців позбавлення волі, з випробуванням з іспитовим строком 2 роки.
На підставі ст. 76 КК України покласти на ОСОБА_12 наступні обов`язки: не виїжджати за межі України на постійне місце проживання без дозволу кримінально-виконавчої інспекції та повідомляти інспекцію про зміну місця проживання.

В решті цей вирок залишити без змін.

Звільнити ОСОБА_10 з-під варти в залі суду, в зв`язку з фактичним, повним відбуттям призначеного йому покарання.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців.

СУДДІ:

___________________ _________________ ________________
ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3

Провадження № 11-кп/796/389/2015
Категорія : ч. 3 ст. 135, ч. 2 ст. 146 КК України
Головуючий у першій інстанції: ОСОБА_34
Доповідач ОСОБА_1