Справа № 357/501/15-к
1-кп/357/146/15
В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
06.02.2015 Білоцерківський міськрайонний суд Київської області в складі:

головуючий суддя ОСОБА_1 ,

при секретарі ОСОБА_2 з участю прокурора ОСОБА_3

розглянувши у судовому засіданні в м. Білій Церкві кримінальне провадження , внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань за №0000109 від 27.12.2014 р. відносно

ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ,уродженця м. Лубни, Полтавської обл., українця, гр. України, з не повною середньою освітою, призваного 15 травня 2013 року ІНФОРМАЦІЯ_2 ,Полтавської обл., проходить військову службу на посаді водія військової частини НОМЕР_1 (п/п НОМЕР_2 ), солдат, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 ,в скоєнні злочину,передбаченого ст..407 ч.1 КК України

В С Т А Н О В И В :
Згідно з наказом командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 15 травня 2013 року № 108 солдата ОСОБА_4 призначено на посаду заряджаючого 3 реактивно артилерійської батареї реактивного артилерійського дивізіону військової частини НОМЕР_1 (п/п НОМЕР_2 ), де він на даний час проходить військову строкову службу на посаді водій у військовому званні солдат.

Відповідно до вимог ст.ст. 1, 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, ст.ст. 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗС України солдат ОСОБА_4 як військовослужбовець ЗС України був повинен свято та непорушно дотримуватись Конституції України і законів України, не допускати негідних вчинків і стримувати від них інших військовослужбовців.

Разом з тим,являючись військовослужоовцем України і достовірно знаючи вимоги керівних документів, що регламентували його діяльність, 7 листопада 2014 року близько 8 години ЗО хвилин солдат ОСОБА_4 самовільно залишив місце служби - територію розташування військової частини НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) за адресою: АДРЕСА_2 та по 11 листопада 2014 року включно, до військової частини не з`явився, проводячи час на власний розсуд, за місцем проживання матері у АДРЕСА_1 , не пов`язуючи його з виконанням обов`язків військової служби.

Таким чином, обвинувачується солдат ОСОБА_4 в тому, що він будучи військовослужбовцем строкової військової служби, діючи в порушення вимог ст.ст. 1, 2 Закону України Про військовий обов`язок і військову службу, ст.ст. 11, 127, 128 Статуту внутрішньої служби ЗС України та ст. 4 Дисциплінарного статуту ЗС України, 7 листопада 2014 року самовільно залишив військову частину НОМЕР_1 (польова пошта НОМЕР_2 ) та по 11 листопада 2014 року включно, тобто понад 3 доби, але не більше місяця до військової частини не з`являвся, проводячи час на власний розсуд, не пов`язуючи його із виконанням обов`язків військової служби, чим вчинив самовільне залишення військової частини або місця служби військовослужбовцем строкової служби тривалістю понад три доби, але не більше місяця, тобто кримінальне правопорушення, передбачене ч. 1 ст. 407 КК України.

В судовому засіданні між обвинуваченим та прокурором укладено угоду про визнання винуватості від 5.02.2015 року

В указаній угоді викладено формулювання обвинувачення та його правову кваліфікацію за ч. 407 ч.1 КК України, яка ніким не оспорюється; зазначено про повне та беззаперечне визнання обвинуваченим своєї винуватості у вчиненні інкримінованого йому злочину, узгоджено призначення обвинуваченому покарання за ч. 1 ст.407 КК України їз застосуванням ст..69 КК України у виді арешту з відбуванням на гауптвахті на строк 1 місяць,сторонам належним чином роз`яснено їх права та обов"язки,, роз"яснено наслідки затвердження цієї угоди судом та наслідки її невиконання.

У судовому засіданні обвинувачений та прокурор підтвердили чинність зазначеної угоди про визнання винуватості та добровільність її укладення, ствердили, що вказана угода не є наслідком застосування до них насильства, примусу, погроз, наслідком обіцянок чи дії будь-яких інших обставин, ніж ті, що передбачені в угоді, просили суд затвердити вказану угоду.

Суд, дослідивши обставини укладення сторонами даної угоди про визнання винуватості, перевіривши її на відповідність вимогам чинного КПК України, дійшов висновку про те, що зазначена угода в повному обсязі відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки містить всі необхідні реквізити, визначені статтею 472 КПК України, зокрема, дату укладення угоди, найменування сторін, формулювання обвинувачення та його правову кваліфікацію із зазначенням частини статті закону України про кримінальну відповідальність, істотні для даного кримінального провадження обставини, узгоджену сторонами міру покарання та згоду сторін на призначення цього покарання, а також містить детальне роз`яснення передбачених ст. 473 КПК наслідків затвердження цієї угоди судом і наслідків невиконання сторонами умов зазначеної угоди.

Угоду підписано обвинуваченим та прокурором .

Суд вважає, що укладена обвинуваченим та прокурором угода про визнання винуватості відповідає вимогам чинного КПК; дії ОСОБА_4 , за ч. 407 ч.1 КК України кваліфіковані правильно; умови угоди не суперечать інтересам суспільства; права, свободи та інтереси сторін або інших осіб не порушуються; обвинувачений може виконати взяті на себе за угодою зобов`язання; узгоджена міра покарання відповідає загальним засадам призначення покарання, визначеним ст. 65 КК України.

З огляду на викладене зазначена угода підлягає затвердженню.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374-376, 473,474-475 КПК України, суд

ЗАСУДИВ:
Угоду про визнання винуватості від 5.02.2015 року, укладену між обвинуваченим ОСОБА_4 та прокурором у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за №0000109 від 27.12.2014 р. - затвердити.

ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 1 с.407 КК України, та призначити йому покарання їз застосуванням ст..69 КК України -1 місяць арешту з відбуванням на гауптвахті.

Запобіжний захід не обирати.

Вирок може бути оскаржений, з підстав, передбачених ст. 394 ч.4 КПК України, до апеляційного суду Київської області, через Білоцерківський міськрайонний суд, протягом 30 діб від дня його проголошення.

Суддя: ОСОБА_1