Ухвала

іменем україни

12 березня 2015 року м. Київ

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

Головуючого ОСОБА_1,
суддів ОСОБА_2 і ОСОБА_3,
при секретарі судового засідання ОСОБА_4,

розглянувши у судовому засіданні кримінальне провадження щодо

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та мешканця м. Дніпропетровська, раніше судимого: 14.02.2001 року за ч. 2 ст. 206, ч. 3 ст. 142, п.п. «а», «і» ст. 93 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 15 років, звільненого 26 червня 2012 року умовно-достроково на 2 роки 8 місяців і 5 днів; 12.06.2013 року за ч. 3 ст. 185, ст. 71 КК України до покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки і 1 місяць позбавлення волі;

за участю прокурора ОСОБА_6,
ВСТАНОВИЛА:

З касаційною скаргою до суду касаційної інстанції звернувся прокурор з вимогами про перевірку постановленої щодо ОСОБА_5 ухвали апеляційного суду.

Вироком Жовтневого районного суду м. Дніпропетровська від 17 липня 2014 року ОСОБА_5 за обвинуваченням у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України виправдано у зв'язку з недоведеністю того, що кримінальне правопорушення вчинене саме ним.

Виправдовуючи ОСОБА_5 суд першої інстанції зазначив у вироку про те, що сама потерпіла вказала про неправдивість визнавальних показань ОСОБА_5, даних ним на досудовому розслідуванні, оскільки у цих показаннях останній не вказує про особливості планування її квартири, які, перебуваючи в ній, неможливо не помітити. Не врахував суд у якості доказів показання свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8 через їх суперечливість. Також суд визнав неналежними доказами протокол особистого огляду ОСОБА_5 та протокол огляду квартири, з якої було вчинено крадіжку. З причин ненадання стороною обвинувачення будь яких інших доказів винуватості ОСОБА_5 у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 185 КК України, суд першої інстанції постановив виправдувальний вирок.

Місцевий суд врахував також вимоги ст. 62 Конституції України, згідно яких обвинувачення не може ґрунтуватися на доказах, одержаних незаконним шляхом, а також на припущеннях.

Ухвалою Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року вирок залишено без зміни.

В касаційній скарзі прокурор посилаючись на істотні порушення вимог кримінального процесуального законодавства як судом першої так і апеляційної інстанції під час розгляду кримінального провадження щодо ОСОБА_5, просить скасувати ухвалу апеляційного суду та призначити новий апеляційний розгляд. Мотивуючи скаргу прокурор зазначає про численні порушення вимог кримінального процесуального законодавства під час постановлення виправдувального вироку судом першої інстанції, на які не звернув уваги апеляційний суд розглядаючи апеляційну скаргу прокурора. Так прокурор зазначає, що місцевий суд виправдовуючи ОСОБА_5 не зазначив у чому саме вбачаються протиріччя в показаннях свідків ОСОБА_8 та ОСОБА_7, не надав належної уваги тому, що вина ОСОБА_5 у вчиненні злочинних дій підтверджується сукупністю доказів у провадженні.

Органами досудового розслідування ОСОБА_5 обвинувачувався у тому, що він 14 березня 2013 року приблизно о 22 годині, із проникненням у квартиру АДРЕСА_1, таємно заволодів майном ОСОБА_9 на загальну суму 9 046 грн. 76 коп.

Заслухавши доповідача, прокурора, яка не підтримала касаційну скаргу, перевіривши матеріали кримінального провадження, доводи, наведені у касаційній скарзі, колегія суддів вважає, що касаційна скарга не підлягає задоволенню.

Згідно з вимогами ч. 2 ст. 433 КПК України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.

З касаційної скарги вбачається, що прокурор у ній вказує на порушення, які на його думку, допущені судом першої інстанції при постановленні виправдувального вироку, на що не звернув уваги апеляційний суд при розгляді провадження за його апеляційною скаргою. Однак, у вступній частині касаційної скарги прокурор предметом оскарження визначає ухвалу апеляційного суду. В прохальній частині касаційної скарги прокурором порушено питання про скасування ухвали та призначення нового апеляційного розгляду.

Отже, колегія суддів вважає, що предметом оскарження прокурора є саме ухвала апеляційного суду. Отже предметом перевірки суду касаційної інстанції є дотримання апеляційним судом вимог законодавства при перевірці вироку місцевого суду.

Ухвала апеляційного суду це судове рішення цього суду щодо законності та обґрунтованості судового рішення, що перевіряється в апеляційному порядку, і повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною та обґрунтованою.

Відповідно до ст. 370 КПК України обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі обʼєктивно зʼясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду та оціненими судом відповідно до статті 94 цього Кодексу.

Вимоги до змісту ухвали апеляційного суду встановлені ст. 419 КПК України.

В апеляційній скарзі прокурор зазначив про невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи, відсутність у вироку критичної оцінки показань обвинуваченого, відсутність вказівок про те, в чому саме суд першої інстанції вбачає протиріччя в показаннях свідків, про вільне тлумачення судом вимог ст.ст. 65, 223 КПК України. Прокурор в апеляційній скарзі також вказав на те, що вина ОСОБА_5 доведена сукупністю усіх доказів у провадженні.

Розглядаючи апеляційну скаргу прокурора, апеляційний суд вивчив усі доводи скарги, проаналізував їх і зіставив з наявними у справі матеріалами та з дотриманням вимог ст. 419 КПК України, виніс ухвалу, зміст якої відповідає вимогам зазначеного закону.

Так, аналізуючи наявні у кримінальному провадженні докази вини ОСОБА_5 у їх сукупності, апеляційний суд надав увагу показанням самої потерпілої, яка заперечила правдивість показань обвинуваченого, наданих ним на досудовому слідстві щодо плану квартири та місця знаходження викрадених у неї коштовностей. Також апеляційний суд надав оцінку зіставленим судом першої інстанції та не врахованими ним в якості доказів показанням свідків ОСОБА_7 та ОСОБА_8, що містили суперечності в часі та механізмі вчинення можливим злочинцем описуваних ними дій.

Проаналізовано апеляційним судом також висновок місцевого суду щодо невизнання належним доказом протоколу особистого огляду ОСОБА_5 З урахуванням недоліків, допущених при його складанні, апеляційний суд визнав переконливим висновок місцевого суду про визнання протоколу особистого огляду обвинуваченого ОСОБА_5 від 27 березня 2013 року недопустимим доказом.

З наведенням відповідних мотивів апеляційним судом надано належну оцінку й визнанню недопустимим доказом протоколу огляду квартири, з якої було вчинено крадіжку.

Відповідно до вимог ч. 4 ст. 95 КПК України визнання вини ОСОБА_5 на досудовому розслідуванні не може бути доказом вини обвинуваченого. Зазначене твердження суду у вироку перевірив та визнав законними й апеляційний суд. (Зазначене твердження апеляційного суду підтримує й колегія суддів при розгляді касаційної скарги.)

Проаналізувавши всі надані досудовим розслідуванням докази обвинувачення, апеляційний суд дійшов ґрунтовного висновку про відсутність в матеріалах провадження будь яких доказів на підтвердження обвинувачення, а тим більше їх сукупності, про що зазначено прокурором в апеляційній скарзі.

З урахуванням наведеного апеляційний суд підставно визнав виправдувальний вирок щодо ОСОБА_5 законним та обґрунтованим та навів відповідні мотиви й висновки щодо такого свого рішення.

Отже, суд першої інстанції обґрунтував свої висновки щодо виправдання ОСОБА_5 за обвинуваченням у таємному викраденні чужого майна, вчиненому з проникненням у житло, вони відповідають фактичним обставинам справи, підтверджуються дослідженими в судовому засіданні доказами, яким суд дав належну оцінку, і є обґрунтованими. Перевіряючи оскаржуваний прокурором вирок апеляційний суд дотримався вимог законодавства щодо провадження в суді апеляційної інстанції.

З урахуванням наведеного, колегією суддів не встановлено порушень вимог кримінального процесуального законодавства при розгляді провадження щодо ОСОБА_5 в апеляційному порядку. Отже колегія суддів погоджується з висновками апеляційного суду щодо законності й обґрунтованості вироку щодо ОСОБА_5

За наведених обставин касаційна скарга прокурора задоволенню не підлягає.

Керуючись ст.ст. 434, 436 КПК України, колегія суддів, -

ПОСТАНОВИЛА:

Ухвалу Апеляційного суду Дніпропетровської області від 11 вересня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора - без задоволення.

Ухвала набуває чинності з моменту її проголошення та оскарженню не підлягає.

СУДДІ:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3