Дата документу Справа № 335/26/15-к
Апеляційний суд Запорізької області
Провадження № 11-кп/778/995/15Головуючий у 1-й інстанції ОСОБА_1
Категорія ч.2 ст.185 КК УкраїниСуддя-доповідач у 2-й інстанції ОСОБА_2
ВИРОК
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
15 червня 2015 року м.Запоріжжя
Колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Запорізької області у складі

головуючого ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

за участю секретаря ОСОБА_5

прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7

обвинуваченої ОСОБА_8

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу прокурора на вирок Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 11 березня 2015 року, яким

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженку села Богатирівка, Вільнянського району, Запорізької області, зареєстровану за адресою АДРЕСА_1 , проживає АДРЕСА_2 ,

визнано винною та засуджено за скоєння злочинів передбачених ч. 2 ст.185 КК України,-

ВСТАНОВИЛА:
Вказаним вироком суду ОСОБА_8 визнано винною в тому, що вона 05.11.2014 року приблизно о 18.00 год. маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, знаходячись в приміщені магазину Лотос розташованого в м.Запоріжжі по вул. Перемоги, 57, в одному із відділів даного приміщення, усвідомлюючи що її дії ніхто не бачить, таємно викрала шампунь Brelil Numero, BR BIO Traitement Argan, лікувальний засіб для волосся Brelil Авена на загальну суму 493,15 грн. спричинивши ФОП ОСОБА_9 матеріальну шкоду на вказану суму.

24.11.2014 року приблизно о 19.00 год. ОСОБА_8 , маючи умисел на таємне викрадення чужого майна, направлене на здійснення крадіжки майна з магазину ІНФОРМАЦІЯ_2 , розташованого в АДРЕСА_3 , діючи умисно, з корисливих мотивів, повторно, викрала з прилавку торгового приміщення даного магазину одну дитячу куртку вартістю 291,64 грн. та один дитячий гольф вартістю 33,33 грн. Таким чином спричинила матеріальну шкоду ФОП ОСОБА_10 на суму 324,97 грн.

Дії ОСОБА_8 кваліфіковано за ч.2 ст. 185 КК таємне викрадення чужого майна (крадіжка), вчинена повторно.

Вказані обставини встановлено судом першої інстанції, ніким не оспорено, а тому визнаються і вважаються встановленими й судом апеляційної інстанції.

ОСОБА_8 призначено покарання у виді 1 року позбавлення волі. На підставі ст.70 ч.4 КК до покарання, призначеного за даним вироком, частково приєднано покарання, невідбуте ОСОБА_8 за вироком Жовтневого районного суду м. Запоріжжя від 02.12.2014 року за ч.2 ст.185 КК та повністю приєднано покарання за вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 10.12.2014 року за ч.2 ст.15 ч.1 ст.185 КК. З урахуванням ст.72 КК покарання за вироком від 10.12.2014 року у виді 80 годин громадських робіт переведено у позбавлення волі на строк 10 днів позбавлення волі із співвідношенням вісім годин громадських робіт 1 день позбавлення волі. Остаточно визначено ОСОБА_8 покарання у виді 2 років позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК від відбування призначеного покарання ОСОБА_8 звільнено з випробувальним терміном 1 рік 6 місяців з покладенням на неї обов`язків, передбачених ст. 76 КК.

Вирішено питання про цивільні позови і речові докази.

В апеляційній скарзі прокурор, не оспорюючи обставин справи, доведеність вини та юридичну кваліфікацію дій обвинуваченої, з огляду на систематичне протягом тривалого часу скоєння ОСОБА_8 злочинів одного і того ж виду в один і той же спосіб, просить вищезазначений вирок в частині призначеного покарання скасувати і ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання у повній відповідності, як це зробив суд першої інстанції, за виключенням звільнення обвинуваченої від відбування покарання на підставі ст.75 КК і покладенням на неї обов`язків, передбачених ст.76 КК. Таким чином, прокурор вимагав призначення ОСОБА_8 остаточного покарання у виді 2 років позбавлення волі з реальним його відбуванням в місцях позбавлення волі. В решті вирок залишити без змін.

Заслухавши доповідача у справі, прокурора, яка лише частково підтримала апеляційну скаргу; обвинувачену, яка категорично заперечила проти доводів і вимог апеляційної скарги, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи, викладені в апеляційній скарзі, колегія суддів вважає, що апеляція підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.

Згідно із ст.ст.407, 420 КПК за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати вирок частково та ухвалити новий вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання або неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.

Оскільки вирок суду в іншій частині ніж призначення виду, розміру і способу відбування покарання не оскаржено, з огляду на положення ст.404 КПК в іншій частині судовою колегією вирок суду не переглядався.

Вирішуючи питання про призначення ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі і звільнення обвинуваченої від його відбування, суд першої інстанції виходив з того, що обвинувачена повністю визнала свою вину, щиро розкаялася у вчиненому, частково добровільно відшкодувала завдані нею збитки. Обставин, що обтяжують покарання, судом не встановлено. Суд зважив на те, що вчинений обвинуваченою злочин відноситься до злочинів середньої тяжкості. ОСОБА_8 має постійне місце проживання На диспансерному обліку в Запорізькому наркологічному диспансері перебувала з 27.01.2012 року по 27.01.2013 року. В Запорізькій психіатричній лікарні не перебуває. Офіційно не працевлаштована. Має на утриманні малолітню дитину сина ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_3 ..

Проте, на переконання судової колегії, призначаючи ОСОБА_8 покарання у виді позбавлення волі і звільняючи обвинувачену від його відбування, суд першої інстанції не в повній мірі прийняв до уваги вимоги кримінального закону, яким врегульовано дане питання.

Так, відповідно до ст.65 КК суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання. Особі, яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів. Більш суворий вид покарання з числа передбачених за вчинений злочин призначається лише у разі, якщо менш суворий вид покарання буде недостатній для виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Суд першої інстанції, визнаючи ОСОБА_8 винною за ч.2 ст. 185 КК, не прийняв до уваги, що санкцією даної статті крім покарання у виді позбавлення волі, обраного судом, також передбачено й арешт та обмеженням волі. Проте суд не обговорив питання про застосування до обвинуваченої даних менш суворих видів покарань. Разом з тим, судова колегія дійшла висновку, що з огляду на вищезазначені обставини, встановлені судом першої інстанції, а також приймаючи до уваги незначну вартість викраденого ОСОБА_8 майна, останній недоречно призначати найсуворіший вид покарання, передбачений даною статтею. За наведених обставин достатнім буде призначити найм`якший вид покарання у виді арешту.

Кримінальний кодекс України не передбачає можливості на підставі ст.75 КК чи будь-якої іншої норми закону звільнення особи від відбування покарання у виді арешту, а тому таке покарання має виконуватись реально. При цьому такий спосіб і вид призначеного покарання буде відповідати особі обвинуваченої, яка протягом трьох місяців 2014 року систематично скоювала 5 крадіжок чужого майна. При цьому спосіб, вид, місце і товарна група викраденого майна весь час залишались незмінними. При цьому за скоєння 21 (!!!) злочину в 2012 році за аналогічних обставин ОСОБА_8 вже звільнялась від відбування покарання із застосуванням ст.75 КК за вироком Хортицького районного суду м.Запоріжжя в 2013 році.

Судова колегія також звертає свою увагу на те, що обвинуваченою злочини в цій справі були скоєнні 05.11.2014 і 24.11.2014 року. При цьому станом на 05.11.2014 року щодо ОСОБА_8 вже знову було порушено кримінальне провадження за вчинення тотожного злочину. А 24.11.2014 року, минуло лише 10 днів після ухвалення обвинувального вироку Жовтневим районним судом м.Запоріжжя від 14.11.2014 року за скоєння ОСОБА_8 аналогічного кримінального правопорушення.

Вказані обставини свідчать про стійку спрямованість ОСОБА_8 на вчинення нею крадіжок чужого майна у відносно незначних розмірах. Незастосування до неї реального покарання лише стимулює обвинувачену до вчинення нею нових злочинів, що суперечить завданню призначення покарання, а саме виправлення особи та попередження вчинення нею нових злочинів.

Перебування на утриманні ОСОБА_8 малолітньої дитини, не перешкоджає призначенню їй покарання у виді арешту, оскільки дитині вже виповнилось більш ніж сім років.

Таким чином, судова колегія погоджується з доводами прокурора про безпідставне звільнення на підставі ст. 75 КК ОСОБА_8 від призначеного їй покарання. Разом з тим, не можна погодитись з доводами прокурора про необхідність відбування обвинуваченою покарання у виді позбавлення волі строком в 2 роки. Адже ні суд першої інстанції у своєму вироку, ні прокурор в апеляційній скарзі не прийняли до уваги, що покарання у виді 1 року 6 місяців позбавлення волі, від відбування якого обвинувачену звільнено з іспитовим строком, за вироком Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 02.12.2014 року щодо ОСОБА_8 має виконуватись самостійно без застосування положень ч.4 ст. 70 КК.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 408, 419 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляційну скаргу прокурора задовольнити частково.

Вирок Орджонікідзевського районного суду Запорізької області від 11 березня 2015 року щодо ОСОБА_8 в частині призначення їй виду, розміру і способу відбування покарання скасувати.

Ухвалити в цій частині новий вирок.

Вважати ОСОБА_8 засудженою за ч.2 ст.185 КК України до покарання у виді 3 (трьох) місяців арешту.

На підставі ч.4 ст.70, ч.1 ст.72 КК України до призначеного покарання повністю приєднати покарання, призначене за вироком Орджонікідзевського районного суду м.Запоріжжя від 10.12.2014 року, остаточно визначивши ОСОБА_8 покарання у виді арешту на строк 3 (три) місяці 10 (десять) днів.

Вирок Жовтневого районного суду м.Запоріжжя від 02.12.2014 року щодо ОСОБА_8 виконувати самостійно.

Початком строку відбування покарання ОСОБА_8 за даним вироком суду визначити день його приведення до виконання.

В решті вирок районного суду залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту проголошення, проте може бути оскаржений безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня його проголошення.

Головуючий суддяСуддяСуддя
ОСОБА_2 ОСОБА_3 ОСОБА_4