Справа № 11 - 715, 2007
рік Головуючий
у І - й інстанції: Пікуль В. П.
286 КК України Доповідач:
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

2007
року липня місяця 04 дня Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
Апеляційного суду Полтавської області в складі:

головуючого
судді Кожевнікова О.
В., суддів: Бурди К.
І., Голубенко Н. В.,
за участю: прокурора Гриня Н. Г.,

адвоката
ОСОБА_1,

потерпілого
ОСОБА_2

засудженого
ОСОБА_3

розглянула
у відкритому судовому засіданні в м. Полтаві
кримінальну справу за апеляціями старшого помічника прокурора Київського району
м. Полтави та адвоката ОСОБА_1 в
інтересах засудженого ОСОБА_3 на вирок Київського районного суду м. Полтави від 26 квітня 2007 року.

Цим вироком

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_1,
уродженця м. Мингечаур, Азербайджан,
мешканця АДРЕСА_1, громадянина
України, з неповною середньою
освітою, не одруженого, відповідно до
ст. 89 КК України не судимого

засуджено
за ч. 2 ст. 286 КК України на 5 років позбавлення волі з
позбавленням права керувати транспортними засобами строком на 2 роки.

Постановлено
стягнути з ОСОБА_3 на користь потерпілого ОСОБА_2 в рахунок відшкодування
матеріальної та моральної шкоди відповідно 6 000 грн. та 10 000 грн.

У
відповідності з вироком суду ОСОБА_3 визнаний винним у тому, що він 22 листопада 2000 року, близько 21 години 20 хвилин, керуючи автомобілем ВАЗ - 2103, державний НОМЕР_1,
рухався по вул.
Маршала Бірюзова в м. Полтаві в
напрямку від вул. Ковпака до вул. Тевелєва. Проїжджаючи в районі зупинки
громадського транспорту « Фарфор ний завод » при виникненні небезпеки у вигляді
двох пішоходів, які знаходилися на
проїжджій частині і мали намір здійснити її перехід, в тому числі через смугу руху автомобіля засудженого, при цьому проявляючи ознаки сп'яніння, які

2

помітив
ОСОБА_3, однак негайних заходів для зменшення швидкості руху свого
автомобіля, аж до зупинки транспортного
засобу або безпечного для інших учасників руху об'їзду перешкоди, не прийняв,
здійснивши наїзд на пішоходів ОСОБА_2 і ОСОБА_4.

Внаслідок
чого, ОСОБА_2 були спричинені тяжкі
тілесні ушкодження, від яких він помер у
лікувальному закладі, а ОСОБА_4 - тяжкі
тілесні ушкодження.

Причиною
дорожньо - транспортної пригоди і наслідків,
які настали було невиконання засудженим ОСОБА_3 вимог п. 12. З Правил
дорожнього руху України, відповідно до
якого у разі виникнення небезпеки для руху або перешкоди, яку водій об'єктивно спроможний виявити, він повинен негайно ужити заходів для
зменшення швидкості аж до зупинки транспортного засобу або безпечного для інших
учасників руху об'їзду перешкоди.

В апеляціях: - старшого помічника
прокурора Київського району м. Полтави
ставиться питання про скасування вироку та постановления апеляційною інстанцією нового у
зв'язку з невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого
злочину та особі засудженого;

-
адвоката ОСОБА_5 в інтересах засудженого ОСОБА_3 вказано на те, що висновки автотехнічних експертиз, які покладені в основу вироку побудовані на
неправильних вихідних даних. В зв'язку з чим,
на його думку, висновок експертів
про можливість ОСОБА_3 уникнення наїзду на пішоходів ґрунтується на
припущеннях. З огляду на викладене вважає,
що судом неправильно вирішений цивільний позов, заявлений потерпілим ОСОБА_2,
тому, просить судове
рішення скасувати та постановити апеляційною інстанцією виправдувальний вирок.

Колегія
суддів, заслухавши доповідь судді, думку прокурора про підтримання апеляції
помічника прокурора, його міркування про
безпідставність апеляції захисника в інтересах засудженого, аналогічну позицію потерпілого, пояснення засудженого та його захисника на
підтримання їхньої апеляції та відсутність підстав для задоволення апеляції
прокурора, перевіривши матеріали справи
та доводи, наведені в апеляціях, приходить до висновку, що вони не підлягають до задоволення з
наступних підстав.

Висновок
суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_3 в порушені правил
дорожнього руху, що спричинили смерть
потерпілого ОСОБА_2 та заподіяння тяжких тілесних ушкоджень ОСОБА_4 ґрунтується
на зібраних у справі доказах, які
всебічно та повно перевірені в судовому засіданні, детально наведені у вироку. Проаналізувавши
зібрані докази в їх сукупності, суд дав
їм належну оцінку і обґрунтовано визнав ОСОБА_3 винним у вчиненні злочину, передбаченого ч. 2 ст.
286 КК України.

з

Незважаючи
на невизнання своєї вини засудженим ОСОБА_3, його
винуватість доведена даними, що
містяться в протоколах огляду та схемі до нього від 22. 11. 2000 року ( а.
с. 4 - 8, т. 1 ), додатковому огляді місця пригоди від 28. 11.
2000 року ( а. с. 13, т.1),
у протоколі відтворення обстановки та обставин події від 19. 01. 2001
року ( а. с. 30 - 31, т.
1 ), дана слідча дія проведена з
метою перевірки і уточнення результатів допиту водія ОСОБА_3,
у висновках судово - медичних, повторної автотехнічної ( а. с. 34 - 37,
39, 146 - 149, т.
1 ) та додаткової комплексної судово - медичної експертиз ( а. с. 89 - 101,
т. 2
), показаннями свідків ОСОБА_6, ОСОБА_7.

З слідової інформації, яка міститься
на схемі до протоколу огляду місця пригоди випливає, що на проїжджій частині на відстані 5, 9 м від правого краю дороги і 16, 4 м до електроопори № 107 зафіксовано осип
скла. Місце наїзду на пішоходів, яке в
апеляції оспорює ОСОБА_3 , понад 6 років
тому було вказане саме ним. Наявні в
схемі дані щодо осипу скла своїми підписами засвідчили як поняті, так і водій ОСОБА_3 ( а. с. 8, т. 1 ). Привертає
увагу і те, що впродовж всього
досудового слідства він не лише не заперечував цих даних ( а. с. 232 - 233,
т. 1
), а й стверджував їх при перевірці його
показань в порядку ст. 194 КІЖ України ( а. с. ЗО - 31,
т. 1 ). Більше того, з
дослідженого судом першої інстанції відеоматеріалу, на якому записані первинні пояснення водія
ОСОБА_3 вбачається, що небезпека для
його руху виникла з моменту появи пішоходів,
які проявляли ознаки сп'яніння в полі його зору, а не з моменту руху пішоходів з осьової лінії
(а. с. 234, т.2 ).

Ці
показання засудженого об'єктивно підтверджуються і показаннями свідків
ОСОБА_6, ОСОБА_7.,
пасажирів автомобіля,
яким керував ОСОБА_3;
свідчення ОСОБА_8 дані під час досудового слідства, досліджені в судовому засіданні та докладно
наведені у вироку ( а. с. 26, т.1,
76, 250, т. 2).

Стосовно
наявності на місці події осипу скла, то
окрім зазначених доказів, ця обставина
підтверджується і показаннями свідка ОСОБА_7., даними
під час досудового слідства 16 січня 2001 року та дослідженими в судовому
засіданні, відповідно до яких -
внаслідок удару в лобове скло воно потріскалося, ввігнулося в середину машини, проте повністю не висипалося, хоча дрібні околки скла посипалися (а. с.
26, т. 1).

Приведені
у вироку показання свідка ОСОБА_9 не мають розбіжностей з доказами, які стверджують винуватість ОСОБА_3,
а тому доводи апеляції в цій частині не заслуговують на
увагу.

За таких
обставин, твердження в апеляції про інше
місце зіткнення та хибність висновків автотехнічних експертиз є неспроможними
та такими, що суперечать зібраним по
справі доказам.

З урахуванням
даних, встановлених під час відтворення
обстановки і обставин події, 24
листопада 2001 року видимість пішоходів становить 71, 5 м (

4

а.
с. 81 - 82, т.
1 ) та 19
грудня 2003 року, де міститься
інформація, вказана засудженим щодо
місця бачення ним двох пішоходів на відстані 83, 9 м ( а. с.
140 - 142, т. 1 ). Вказані
слідчі дії проведені відповідно до вимог
ст. 194 КПК України і на час їх
проведення не викликали зауважень, заяв, доповнень осіб, які брали участь у відтворенні, в тому числі,
і з боку ОСОБА_3

Наведене свідчить, що до призначення
додаткової комплексної, а також
повторної евтотехнічної експертиз всі вихідні дані з достатньою повнотою
перевірені органами досудового слідства. Джерелом їх походження є наявні у справі
докази, а не похибка експертів, як зазначено в апеляції. Покладені в основу
вироку висновки цих експертиз є науково обґрунтованими, базуються на сучасних методах експертних
підходів, об'єктивно та логічно
узгоджуються з іншими доказами, зібраними
у справі, що не властиво автотехнічним
експертизам ( а. с. 41 - 43, 124 - 130,
т. 1
), саме тому вони і відкинуті місцевим
судом.

В
зв'язку з цим, доводи в апеляції
захисника ОСОБА_5 про те, що висновки
вказаних експертиз ґрунтуються на припущеннях експертів є безпідставними.

Судом
дано належну оцінку механізму виникнення даної дорожньо -транспортної пригоди.
Так, небезпека для руху, яку водій ОСОБА_3 спроможний був виявити
виникла з моменту появи пішоходів у полі зору,
які проявляли ознаки сп'яніння, а
не з моменту коли пішоходи відновили рух,
і засуджений мав технічну можливість запобігти наїзд на пішоходів. З
урахуванням поведінки пішоходів йому належало негайно вжити заходів до
зменшення швидкості автомобіля аж до його зупинки. Технічна можливість уникнути
зіткнення виявляється з моменту виникнення перешкоди і саме від цього моменту
водію необхідно вживати своєчасні заходи гальмування з зупинкою автомобіля. А
відтак його дії не відповідали вимогам п. 12.3 Правил дорожнього руху України і
знаходилися з технічної точки зору в причинному зв'язку з пригодою та
наслідками, що настали.

При
обранні покарання місцевий суд відповідно до загальних засад призначення
покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого ОСОБА_3 злочину, дані про особу винного та призначив як
основне, так і додаткове покарання в
межах санкції ч. 2 ст. 286 КК України. Зважаючи на це, доводи апеляції прокурора про м'якість
покарання не заслуговують на увагу.

При
вирішенні цивільного позову суд дійшов правильного висновку про стягнення з
засудженого на користь потерпілого майнової шкоди в розмірі 6 000 грн., що документально підтверджено та моральної
шкоди в сумі 10 000 грн. Розмір моральної шкоди судом визначено з урахуванням
характеру та обсягу душевних, психічних
та фізичних страждань, яких зазнав
потерпілий, такий розмір відповідає
засадам розумності, виваженості, справедливості і чинному цивільно -
процесуальному законодавству.

5

Вирок відповідає вимогам ст..ст. 323,
3237 КПК України, отже він є
законним та обгрунтованим і підстави для його скасування відсутні.

З
урахуванням наведеного та керуючись
ст. ст. 365,
366 КПК України, колегія суддів
апеляційного суду, -

УХВАЛИЛА:

Апеляції
старшого помічника прокурора Київського району м. Полтави та захисника ОСОБА_1 залишити без
задоволення, а вирок Київського
районного суду м. Полтави від 26 квітня
2007 року щодо ОСОБА_3 - без змін.