Справа 11- 686/ 2008 рік Головуючий у 1 інстанції
Категорія - ст. 286 ч.2 КК
Доповідач Антипець В. М.
18 грудня 2008 року колегія суддів судової палати в
кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі :
головуючого - судді Щербакова О. С.
суддів: Антипець В. М. Білоброва В. Д.
з участю прокурора Лисуна С. І.
захисника - адвоката ОСОБА_4
представника потерпілої ОСОБА_3
засудженого ОСОБА_1
Розглянула у відкритому судовому засіданні в м. Чернігові кримінальну справу за апеляціями потерпілих
ОСОБА_5 та ОСОБА_2,
засудженого ОСОБА_1, цивільних відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 на вирок
Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від
15 вересня 2008 року,
ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець і житель м. Ніжина Чернігівської області,
АДРЕСА_1, громадянин України, має загальну базову освіту, неодружений,
непрацюючий, раніше несудимий.
Засуджений :
- за ст. 286 ч. 2 КК України на шість років позбавлення волі з позбавленням
права керувати транспортними засобами строком на три роки;
- за ст. 135 ч. 1 КК України на два роки позбавлення волі.
Відповідно до ст. 70 КК України за сукупністю злочинів, шляхом поглинення
менш суворого покарання більш суворим остаточно призначено шість років
позбавлення волі з позбавленням права керувати транспортними засобами строком
Стягнуто солідарно із засудженого ОСОБА_1, цивільних відповідачів ОСОБА_6
та ОСОБА_7 на користь ОСОБА_5 в рахунок відшкодування завданої майнової
шкоди 29 949 грн. 58 коп., 100 000 грн.
моральної шкоди, а всього 129 949 грн.
58 коп., В решті частині позовних вимог
Стягнуто із засудженого ОСОБА_1 на користь
ОСОБА_8 в рахунок відшкодування завданої майнової шкоди 2 266 грн. 01
коп. затрачених на придбання ліків та
медичних препаратів, 1070 грн. - вартість пошкодженого одягу, 12 959грн. 96 коп. - заробіток, втрачений внаслідок
каліцтва і зобов'язано ОСОБА_1
відшкодовувати ОСОБА_8 втрачений заробіток в розмірі 1 632грн. 86 коп.,
щомісячно, починаючи з дня вступу вироку в законну силу і продовжуючи до 1
лютого 2009 року, а в рахунок відшкодування моральної шкоди стягнуто 20 000
грн. В іншій частині позовних вимог відмовлено.
Стягнуто із засудженого ОСОБА_1 на
користь Ніжинської ЦМЛ ГУДК в Чернігівській області :
- 827 грн. 86 коп., затрачених на лікування потерпілого від злочину ОСОБА_9,
- 1128 грн. 90 коп. витрачених на лікування потерпілої від злочину ОСОБА_8 , а всього 1 956 грн. 76 коп.
Стягнуто із засудженого ОСОБА_1 судові витрати за проведення експертиз в
розмірі 913 грн. 08 коп.
Питання речових доказів вирішене у відповідності до вимог ст. 81 КПК
Як встановив суд, 29 липня 2006 року, ОСОБА_1, перебуваючи в стані
алкогольного сп'яніння, не маючи свідоцтва на права власності чи тимчасового
реєстраційного талону на автомобіль „Нісан-Урван” державний номер НОМЕР_1, який
зареєстрований за ОСОБА_6 і належить на праві спільної власності їй з чоловіком
ОСОБА_7, з дозволу сина власників автомобіля ОСОБА_10, під час руху на автомобілі, в темний час
доби, в умовах недостатньої видимості, без
ввімкнення фар, близько 23 години,
на вулиці Носівський шлях міста Ніжина, Чернігівської області, виїхав на праве узбіччя дороги, де збив неповнолітніх потерпілих
ОСОБА_11 та ОСОБА_12. Внаслідок наїзду автомобіля потерпіла ОСОБА_11 одержала
тяжкі тілесні ушкодження від яких
померла на місці пригоди, потерпілій ОСОБА_12 були завдані середнього ступеня
тяжкості тілесні ушкодження.
Від удару автомобілем ОСОБА_12
влетіла в його салон, розбивши
лобове скло, потребувала медичної допомоги. Залишивши ОСОБА_11 на місці пригоди,
з розбитим лобовим склом та потерпілою ОСОБА_12 в салоні автомобіля, яка
благала відвезти її в лікарню, ОСОБА_1 продовжив рух на автомобілі, тікаючи з
місця пригоди. На об'їзній дорозі Чернігів - Прилуки - Пирятин ОСОБА_1 був затриманий працівниками міліції,
після того як в'їхав у будівлю автогазової заправки.
Порушення водієм ОСОБА_1 вимог
пунктів 2.1 „б”, 2. 9 „а”, 19. 1 „а”,
12.1, 12.2, 10.1, 12.3 Правил дорожнього
руху перебуває в прямому причинному зв'язку з наїздом на потерпілих.
8 жовтня 2007 року, близько 16 год. 30 хв. в м. Ніжині Чернігівської
області, ОСОБА_1, керуючи мотоциклом ЯВА -350 державний номер НОМЕР_2,
перевозив без мотошолому пасажира
ОСОБА_9. Під час руху по вул. Шевченка в
напрямку площі Леніна, за автобусом типу „ПАЗ”, який зменшив швидкість руху перед пішохідним
переходом, ОСОБА_1 випередив автобус, виїхав на зустрічну смугу
руху, де на пішохідному переході збив ОСОБА_8, завдавши їй тяжких тілесних
ушкоджень. Після наїзду на пішохода мотоцикл упав на проїзну частину і пасажир
мотоцикла ОСОБА_9 одержав середнього
ступеня тяжкості тілесні ушкодження. Порушення водієм ОСОБА_1 вимог пунктів 2. 3, 10.1, 12.1, 12.3,18.1,18. 4 Правил
дорожнього руху перебуває в прямому
причинному зв'язку з наїздом на пішохода
ОСОБА_8 і травмуванням пасажира ОСОБА_9
В апеляції та в доповненнях до неї
потерпілі ОСОБА_5 та ОСОБА_2 просять
вирок суду скасувати, а справу повернути на додаткове розслідування. Свої
доводи потерпілі обґрунтовують тим, що досудове слідство по справі є неповним та необ'єктивним . Засуджений ОСОБА_1 разом
з ОСОБА_10, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 після
вживання спиртних напоїв домовилися між собою, прийшли на подвір'я батьків
ОСОБА_10, де заволоділи автомобілем „Нісан - Урван” та на несправному автомобілі,
в стані алкогольного сп'яніння їздили
вулицями міста Ніжина.

Працівник міліції ОСОБА_16, який був одягнений в формений одяг, на заправній станції пропонував ОСОБА_1 заглушити мотор та вийти з
машини, проте він законній вимозі працівника міліції не підкорився, та
повернувши руль в його бік, почав рух.
ОСОБА_16 вдалося відскочити та уникнути наїзду
на нього автомобіля.

Продовжуючи рух, ОСОБА_1 збільшував швидкість та тікаючи від працівників
міліції, збив на узбіччі ОСОБА_11,
залишивши її без допомоги, а потерпілу ОСОБА_12, яка впала в салон
автомобіля і потребувала негайної
медичної допомоги, возив в автомобілі до зіткнення з будівлею автозаправної
газової станції.

Після зіткнення з будівлею
ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та
ОСОБА_15 втекли з місця пригоди.

Потерпілі вважають, що дії
ОСОБА_1, ОСОБА_9, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та
ОСОБА_15 носили спільний злочинний характер і повинні бути всі притягнуті за
злочини, передбачені ст. ст. 135 ч. 1, 289 ч. 2, 342 ч. 2 КК України. Слідчий
обмежився дослідженням лише самої дорожньо-транспортної пригоди, в порушення
вимог ст. 2, 22, 64 КПК України, не притягнув до відповідальності усіх осіб,
винних у вчиненні злочинів, не висунув
Зеленському більш тяжке обвинувачення,
про що вони просили слідчого, а потім і суддів, які розглядали справу.

Крім того, як вважають потерпілі справа
розглянута незаконним складом суду. Судді Марченку М. М. вони заявили
відвід, який відхилив виконуючий обов'язки голови міськрайонного суду
Куровський Ю. В. Заява про відвід повинна
розглядатися головою суду, а виконуючий обов'язки голови суду, який такими процесуальними повноваженнями не
наділений.

На думку потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_2 неправильно вирішена їхня скарга на
постанову слідчого Чабали В. М. про відмову в порушенні кримінальної справи та
клопотання про повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, яке
постановою судді Марченка М. М. від 11. 09. 08 року було відхилене.

В апеляції засуджений ОСОБА_1 просить вирок суду змінити, пом'якшити йому
покарання та зменшити розмір моральної
та матеріальної шкоди, стягнутої на
користь потерпілих ОСОБА_17.

Свої доводи він обґрунтовує тим, що повністю визнав свою провину,
розкаявся, усвідомив ганебність своїх вчинків, частково відшкодував завдану
шкоду в сумі 3 000 умовних
одиниць.

Вважає, що розмір матеріальної та моральної шкоди, стягнутої на користь
потерпілих ОСОБА_17 є неправильним. Вартість пам'ятника визначена по
довідці від 20.01. 2007 року підприємства, яке виготовляє пам'ятники,
тоді як до уваги належало приймати середню вартість пам'ятників, огорож, витрат
на поховання комунального підприємства міста Києва.

Засуджений вважає, що моральну шкоду потерпілим ОСОБА_17 повинен
відшкодовувати він, а не батьки ОСОБА_10, які не винні в тому, що він наїхав на
дочку потерпілих ОСОБА_17. Розмір моральної шкоди на його думку є розумним та справедливим в сумі 50 тисяч грн.

Цивільний відповідач ОСОБА_6 в
апеляції просить вирок суду змінити, звільнити її від відшкодування моральної
шкоди. На її думку, володілець джерела підвищеної небезпеки, не повинен
відповідати за дії водія, який завдав потерпілим моральних страждань. Вважає,
що суд неправильно визначив та стягнув з
них суму відшкодування потерпілим за
виготовлення пам'ятника, та посилається на пункт 24 Постанови Пленуму
Верховного Суду України від 27. 03. 1992 року „Про практику розгляду судами
цивільних справ за позовами про відшкодування шкоди”.

Цивільний відповідач ОСОБА_7 в своїй апеляції просить вирок суду змінити,
звільнити його від матеріальної відповідальності за позовами ОСОБА_5 про стягнення матеріальної та
моральної шкоди, вказуючи, що власником
автомобіля є його дружина ОСОБА_6 Поділу автомобіля вони з дружиною не
проводили, а тому він не може визнаватися власником ½ частини автомобіля „Нісан - Урван” .

На думку ОСОБА_7 суд неправильно визначив розмір як матеріальної так і
моральної шкоди, стягнувши її в завищеному розмірі.

Заслухавши доповідача, потерпілого та представника потерпілої, які
підтримали свою апеляцію, засудженого та його захисника, які заперечували проти
апеляції потерпілих та просили зменшити розмір стягнутої матеріальної та
моральної шкоди, прокурора, який вважав вирок суду законним та обґрунтованим,
вивчивши матеріали кримінальної справи та перевіривши доводи апеляцій, колегія
суддів вважає апеляцію потерпілих
ОСОБА_5 та ОСОБА_2 залишити без задоволення, а апеляції засудженого та
цивільних відповідачів задовольнити частково.

Висновки суду про винність засудженого ОСОБА_1 в порушенні правил безпеки дорожнього руху та
експлуатації транспорту, що 29 липня
2006 року призвели до загибелі пішохода ОСОБА_11 та завдання середнього ступеня
тяжкості тілесних ушкоджень пішоходу ОСОБА_12, а також в порушенні правил
безпеки руху 8 жовтня 2007 року, які призвели до заподіяння тяжких тілесних
ушкоджень пішоходу ОСОБА_8 та середнього
ступеня тяжкості тілесних ушкоджень пасажиру мотоцикла ОСОБА_9, відповідають
фактичним обставинам справи, ґрунтуються
на сукупності розглянутих у судовому засіданні та наведеним у вироку доказам, і
є правильними.

Як вбачається з матеріалів справи, 29. 07. 2006 року Зеленський в компанії друзів: ОСОБА_15, ОСОБА_14, ОСОБА_10, ОСОБА_13,
та ОСОБА_9 , святкував в кафе свій минулий день народження та вживав алкогольні напої.
По дорозі додому, близько 22 години вечора,
вирішили зайти до ОСОБА_10 та на мікроавтобусі його батьків з'їздити до
міської лікарні, де купити цигарок та пива. В
автомобілі „Нісан - Урван” не працювали світлові пристрої, а тому
господар не користувався ним в темну пору доби. Син власників автомобіля, свідок ОСОБА_10 повідомив про недоліки
транспортного засобу та виніс з будинку
запасний ключ від замка запалення, передав його ОСОБА_1, довіряючи право
керування, сам зайняв місце пасажира та дозволив ОСОБА_15,
ОСОБА_14, ОСОБА_13, та ОСОБА_9
поїздку на транспортному засобі. Незважаючи на несправність світлових
приладів, ОСОБА_1, в
темну пору доби, поїхав по м. Ніжину, а коли на території заправної
станції побачив працівника міліції, став тікати, намагаючись уникнути
затримання. Під час переслідування автомобіля „Нісан - Урван” працівниками
міліції, в умовах недостатньої видимості, при несправних світлових приборах,
Зеленський на вулиці Носівський шлях м.
Ніжина виїхав на узбіччя дороги, де збив неповнолітніхОСОБА_11 та ОСОБА_12 Остання
від удару автомобілем розбила собою лобове скло та впала в салон на руки свідку
ОСОБА_10, який просив ОСОБА_1 зупинитися та допомогти дівчині. Про наїзд на
потерпілу ОСОБА_11 як ОСОБА_1, так і працівники міліції, дізналися зі слів потерпілої ОСОБА_12, яка показала місце
наїзду . Там була знайдена загибла ОСОБА_11

Доводи апеляції потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про те, що в порушенні правил безпеки руху та
експлуатації транспорту винні й пасажири, які 29 липня 2006 року перебували в
салоні автомобіля „Нісан - Урван”, який належить подружжю ОСОБА_18, не можуть прийматися до
уваги, оскільки встановлено, що тільки
ОСОБА_1 перебував за кермом автомобіля.

Суб'єктом злочину, передбаченого ст.
286 КК України, є лише особа, яка керує транспортним засобом.
Особи, які підбурювали водія до порушення правил дорожнього руху та
експлуатації транспорту, не є співучасниками цього злочину, тому що він
вчиняється з необережності, а при необережній формі вини співучасть
неможлива.

Не заслуговують на увагу й доводи
потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_2 про
необхідність притягнення до кримінальної відповідальності ОСОБА_1, потерпілого ОСОБА_9 свідків ОСОБА_10, ОСОБА_13, ОСОБА_14 та ОСОБА_15 за
незаконне заволодіння транспортним
засобом.

Володілець транспортного засобу цивільний відповідач ОСОБА_6 із заявою про незаконне заволодіння
транспортним в органи міліції не
зверталася.

Заволодіння транспортним засобом за попередньою змовою групою осіб має
місце у тих випадках, коли дві і більше особи заздалегідь домовились про
спільне його вчинення.

З матеріалів справи вбачається, що син власника автомобіля „Нісан - Урван” ОСОБА_10, запропонував друзям на автомобілі його
батьків з'їздити в магазин за пивом та цигарками, знайшов запасний ключ від замка запалення та передав його ОСОБА_1, який один серед компанії мав
посвідчення водія. Останній погодився на керування чужим автомобілем без
належного оформленого дозволу, що не
розцінюється як злочин, передбачений ст. 289 КК України.

Вимога потерпілих про необхідність пред'явлення ОСОБА_1 обвинувачення у
вчиненні злочину, передбаченого ст. 342 ч. 2 КК України, також є безпідставною.

Допитаний в якості свідка
старший інспектор ОСОБА_16 пояснював, що
за водієм ОСОБА_1, вони спостерігали, так як автомобіль
рухався без ввімкненого світла фар. На автозаправній станції, коли автомобіль зупинився, він підійшов до
ОСОБА_1 та попросив подати йому документи для перевірки. Нічого не кажучи, Зеленський
рушив з місця та поїхав по вулиці Шевченка м. Ніжина. Аналогічні
показання інспектора патрульної служби ОСОБА_19, який про чинення опору з боку засудженого та
його товаришів нічого не пояснював.

Відмова від виконання наполегливих, неодноразово повторених законних вимог
чи розпоряджень працівника міліції при виконанні ним службових обов'язків, за
певних обставин, утворює склад правопорушення передбачений ст. 185 КпАП. Втеча
на автомобілі від працівників міліції - це не активна фізична протидія законній
діяльності працівника міліції, а пасивна, а тому складу злочину, передбаченого
ст. 342 ч. 2 КК України не утворює.

Щодо залишення в небезпеці потерпілої ОСОБА_11, яку ОСОБА_1 збив на узбіччі
дороги, то доводи апеляції потерпілих ОСОБА_17,
і в цій частині, є необґрунтованими.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що ні засуджений, ні
працівники міліції, які їхали за ним слідом, не бачили як потерпілу ОСОБА_11
збив автомобіль. Після того як працівники міліції наздогнали ОСОБА_1 та забрали потерпілу ОСОБА_12, саме з її слів
стало відомо, що є ще одна постраждала.

Після того, як ОСОБА_12 показала місце, де її збила машина, працівники міліції виявили загиблу ОСОБА_11

Отже, засуджений ОСОБА_1 не тільки не усвідомлював, а й не знав, що збив
одночасно двох пішоходів, при цьому ОСОБА_11 загинула на місці пригоди, а
потерпіла ОСОБА_12 розбила лобове скло і впала в салон автомобіля. Саме остання
просила, щоб їй надали медичну допомогу, ОСОБА_1 її бачив, мав можливість
надати допомогу але продовжував втечу
від працівників міліції на автомобілі, поки не зіткнувся з перешкодою. Така поведінка
засудженого по відношенню до потерпілої ОСОБА_12 правильно розцінена
судом як злочин, передбачений ст. 135 ч. 1 КК України.

Посилання потерпілих ОСОБА_17 на незаконність вироку суду, по причині
розгляду їх заяви про відвід судді Марченку
М. М. виконуючим обов'язки голови суду, не ґрунтуються на законі. В. О.
Голови суду як адміністратор вирішує питання про передачу кримінальної справи від одного суді до
іншого, а тому відхилення відводу, який не ґрунтується на вимогах ст. ст. 54,
55 КПК України, виконуючим обов'язки голови Ніжинського міськрайонного суду
Куровським Ю. В. відповідає вимогам ст. 57 КПК України.

За таких обставин, суд першої інстанції всебічно, повно та об'єктивно
дослідив усі обставини справи і обґрунтовано визнав ОСОБА_1 винним у вчиненні злочинів,
передбачених ст. ст. 286 ч. 2, 135 ч.1
КК України.

Відповідно і постанова, прийнята під час судового засідання про відмову
потерпілим ОСОБА_17 в задоволенні
клопотання про повернення кримінальної справи на додаткове розслідування, є законною.

Скарга потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_2 на постанову від 10. 07. 2007 року
слідчого Чабали В. М. про відмову в порушенні кримінальної справи щодо ОСОБА_1
за ст. ст. 286 ч. 2, 135 ч.1 КК України,
постановою судді Кобилецького І. Ф., правомірно
не прийнята до провадження, оскільки усі доводи викладені в скарзі були
перевірені під час судового засідання по даній кримінальній справі( т.2 а. с.
154).

При призначенні покарання засудженому ОСОБА_1, суд в повній мірі врахував
ступінь тяжкості вчинених злочинів, обставини справи, необережну форму вини,
позитивні характеристики винного, щире каяття і призначив покарання, яке є
необхідним та достатнім для його виправлення і попередження нових злочинів.

З огляду на обставини справи, коли після першого порушення правил безпеки
руху. внаслідок якого постраждало два пішоходи, засуджений знову порушив
правила безпеки руху і травмував ще двох осіб, колегія суддів не вбачає підстав
для пом'якшення покарання.

Щодо вирішення цивільного позову судом, то з доводами апеляцій засудженого та цивільних
відповідачів належить погодитися частково.

По справі встановлено, що автомобіль „Нісан- Урван” придбаний подружжям
ОСОБА_6 та ОСОБА_7 під час шлюбу і відповідно до ст. 60 Сімейного Кодексу
України є їх спільною сумісною власністю, поки в судовому порядку не доведене
зворотне. Отже, як власники джерела
підвищеної небезпеки: ОСОБА_6, на ім'я якої зареєстрований автомобіль, і
ОСОБА_7, який керував автомобілем і дбав про його технічний стан, несуть
солідарну відповідальність перед потерпілими.

Цивільні відповідачі не можуть солідарно відповідати разом із засудженим,
оскільки за змістом ст. 51 КПК України, їх процесуальне становище полягає в
тому, що вони несуть матеріальну відповідальність за шкоду, завдану злочинними
діями засудженого.

Суд, вирішуючи позов потерпілих ОСОБА_17 про відшкодування матеріальної
шкоди, правильно не прийняв до уваги
фактичні затрати потерпілих на спорудження пам'ятника в сумі 92 287 грн. 92 коп. Мінімальна вартість стандартного
пам'ятника в м. Києві складає 15 967
грн., про що є довідка ( том 5 а. с. 46-47), затрати на поховання по наданим
суду документам складали 13982 грн. 58 коп., а всього сума матеріальної шкоди -
29 949 грн. 58 коп.

Засуджений ОСОБА_1 в добровільному порядку відшкодував потерпілим ОСОБА_17
15 000 грн. завданої шкоди. Тому, цивільні відповідачі повинні відповідати
перед потерпілими за матеріальну шкоду в сумі 14 949 грн. 58 коп. (29 949, 58 -
15 000).

Щодо визначення розміру моральної шкоди, то суд першої інстанції, стягнув
її солідарно, в розмірі 100 000 грн.,
без врахування ступеня вини засудженого та цивільних відповідачів, глибини
страждань потерпілих.

Володільці джерела підвищеної небезпеки подружжя ОСОБА_18, не забезпечили
належної охорони транспортного засобу, не усунули технічну несправність, не
обмежили власного сина в користуванні своїм майном, чим дозволили засудженому
ОСОБА_1 керувати їхнім автомобілем, а тому відповідно до ст. 1167 ч. 2
Цивільного Кодексу України повинні відповідати
за моральну шкоду.

Визначаючи розмір моральної шкоди, колегія суддів приймає до уваги глибину
і тривалість моральних страждань потерпілих, які втратили свою неповнолітню
дочку, внаслідок необережних дій засудженого, який керував транспортним засобом
в нетверезому стані, і виходячи із принципів справедливості та розумності,
вважає стягнути із засудженого ОСОБА_1 - 30 000 грн. на відшкодування моральної
шкоди, а з цивільних відповідачів - 20 000 грн.

В порядку ст. 365 КПК України підлягає скасуванню вирок суду в частині
стягнення із засудженого ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_8 втраченого заробітку, за час перебування на
лікуванні після травми, одержаної внаслідок дорожньо-транспортної пригоди та
внаслідок втрати працездатності. Характер позовних вимог, заявлених потерпілою,
виходить за межі розгляду цивільного позову в кримінальній справі. Такий позов
вирішується за нормами трудового та цивільного законодавства в цивільному
провадженні. Отже, позов ОСОБА_8 належить залишити без розгляду.

Враховуючи наведене та керуючись ст. ст. 365, 366, 379 КПК України, колегія
суддів,

У Х
В А Л
И Л А :

Апеляцію потерпілих ОСОБА_5 та ОСОБА_2 залишити без задоволення.

Апеляцію засудженого ОСОБА_1 та
цивільних відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 задовольнити частково.

Вирок Ніжинського міськрайонного суду Чернігівської області від 15 вересня
2008 року щодо ОСОБА_1 в частині вирішення цивільного позову змінити.

Стягнути із засудженого ОСОБА_1 на користь потерпілої ОСОБА_5 на
відшкодування моральної шкоди 30 000
грн.

Стягнути із цивільних відповідачів ОСОБА_6 та ОСОБА_7 солідарно на
користь ОСОБА_5 на відшкодування матеріальної шкоди 14 949 грн. 58 коп. та моральної шкоди - 20
000 грн., а всього 34 949 грн. 58 коп.

В порядку ст. 365 КПК України вирок суду в частині стягнення із
засудженого ОСОБА_1 на користь
потерпілої ОСОБА_8 втраченого заробітку
та помісячних виплат, скасувати, а позов потерпілої в цій частині залишити без
розгляду.

В решті цей же вирок залишити без змін.

СУДДІ :

ЩЕРБАКОВ О. С. АНТИПЕЦЬ В. М. БІЛОБРОВ В. Д.