Провадження № 11-кп/780/19/15 Доповідач у 2 інстанції Шроль
Категорія Розділ 2 22.01.2015

УХВАЛА
Іменем України
22 січня 2015 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ апеляційного суду Київської області у складі:

головуючого судді ОСОБА_2 ,

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6 ,

обвинуваченого ОСОБА_7 ,

захисника ОСОБА_8 ,

потерпілого ОСОБА_9 ,

представника потерпілого ОСОБА_10 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за апеляційними скаргами прокурора та обвинуваченого на вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2014 року, яким

ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець м. Києва, проживаючий за адресою: АДРЕСА_1 , не судимий,

виправданий за ч.2 ст.126 КК України за недоведеністю його участі у вчиненні кримінального правопорушення, засуджений за ч.2 ст.125 КК України до 2-х років обмеження волі, за ч.1 ст.162 КК України до 1-го року обмеження волі, у відповідності до вимог ст.70 КК України - до обмеження волі строком на 2 роки. На підставі ст.ст. 75,76 КК України ОСОБА_7 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням на один рік з покладенням обов`язку публічно попросити пробачення у потерпілого ОСОБА_11 . Стягнуто з ОСОБА_7 на користь Київської міської ради витрати за лікування потерпілого у розмірі 3231,75 грн., на користь потерпілого 1966 грн. у рахунок відшкодування матеріальної шкоди та 5000 грн. у рахунок відшкодування моральної шкоди,

В С Т А Н О В И Л А:

За вироком ОСОБА_7 визнаний винуватим та засуджений за те, що він 24.02.2013 року близько 21 год. разом з трьома невстановленими досудовим слідством особами прибув на вул. Горобинну в садовому кооперативі «Вікторія-Плюс», який розташований на території Гнідинської сільської ради Бориспільського району Київської області та наблизився до домоволодіння АДРЕСА_2 , в якому постійно проживає ОСОБА_12 зі своєю сім`єю, з метою вчинення протиправних дій відносно вищевказаних осіб.

В подальшому, одна з невстановлених осіб, діючи умисно, в порушення ст. 30 Конституції України, яка гарантує право на недоторканність житла, перестрибнувши огорожу, проникла на територію домоволодіння АДРЕСА_2 та відкривши хвіртку, яка вела до подвір`я вищевказаного будинку, надала безперешкодний доступ до території даного домоволодіння ОСОБА_7 та двом іншим невстановленим особам, а сама залишилася поблизу хвіртки з метою обмеження доступу на територію домоволодіння осіб, які б могли завадити вчиненню протиправних дій відносно ОСОБА_12 та членів його родини.

Продовжуючи свою злочинну діяльність, направлену на вчинення насильницьких дій відносно ОСОБА_12 , ОСОБА_7 та дві невстановлені досудовим розслідуванням особи направилися до вхідних дверей будинку з метою проникнути всередину, не маючи при цьому законних підстав на таке вторгнення до житла ОСОБА_12 , всупереч волі останнього, усвідомлюючи, що порушують конституційне право на недоторканість житла останнього. В цей час ОСОБА_12 , який мав намір вийти на подвір`я, відчинив вхідні двері та залишився стояти на порозі веранди будинку, оскільки побачив на території домоволодіння наглядно знайомого чоловіка на ім`я ОСОБА_7 та трьох раніше невідомих йому чоловіків.

ОСОБА_7 , побачивши ОСОБА_12 , на ґрунті тривалих особистих неприязних відносин умисно наніс йому удар кулаком правої руки в область голови, після чого потерпілому, який залишався на порозі веранди будинку, почали наносити удари як ОСОБА_7 , так і невстановлені досудовим слідством особи.

В результаті злочинних дій ОСОБА_7 та невстановлених слідством осіб, ОСОБА_12 були заподіяні тілесні ушкодження у вигляді струсу головного мозку і відноситься до легких тілесних ушкоджень, що спричинили короткочасний розлад здоров`я.

Крім того, ОСОБА_7 виправданий у пред`явленому обвинуваченні за ч.2 ст.126 КК України, оскільки умислу останнього на заподіяння побоїв ОСОБА_12 у групі з іншими особами не доведений.

В апеляційній скарзі прокурор просить вирок скасувати у зв`язку з невідповідністю висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження, невідповідністю призначеного покарання ступеню тяжкості злочину і особі обвинуваченого внаслідок м`якості та ухвалити новий вирок, яким визнати ОСОБА_7 винуватим у вчиненні злочинів, передбачених ч.2 ст.125, ч.2 ст.126, ч.1 ст.162 КК України, та призначити йому покарання за ч.2 ст. 125 КК України - 2 роки обмеження волі, за ч.2 ст. 126 КК України - 2 роки позбавлення волі, за ч.2 ст. 162 КК України - 2 роки обмеження волі, а на підставі ст.70 шляхом часткового складання покарань призначити остаточне покарання у виді 3-х років позбавлення волі. В обґрунтування апеляційних вимог вказує на те, що суддею не взято до уваги показання потерпілого та свідків ОСОБА_13 , ОСОБА_14 про нанесення потерпілому ударів ОСОБА_7 разом з іншими особами, внаслідок яких не був спричинений струс головного мозку, але був заподіяний фізичний біль, що спростовує висновок про недоведеність участі обвинуваченого у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.126 КК України. Також зазначає про безпідставність звільнення обвинуваченого від відбування покарання в порядку ст.75 КК України, оскільки ОСОБА_7 вини у вчиненні кримінальних правопорушень не визнав і не розкаявся у вчиненому.

В апеляційній скарзі обвинувачений просить вирок у частині засудження за ч.2 ст.125, ч.1 ст.162 КК України скасувати у зв`язку з неправильним застосуванням кримінального закону, неповнотою та однобічністю судового розгляду, невідповідністю висновків суду фактичним обставинам справи та закрити кримінальне провадження за відсутності в його діях складу зазначених кримінальних правопорушень. В обґрунтування апеляційної скарги вказує, що суд неправомірно визнав проникнення ОСОБА_7 земельну ділянку по АДРЕСА_2 як незаконне проникнення до іншого володіння особи, так як потерпілий і його сім`я не є володільцями вказаної земельної ділянки, яка належить на праві оренди ОК «СТ «Стадне», головою якого є обвинувачений, а тому він фактично є її законним користувачем. Також звертає увагу на те, що суд безпідставно не взяв до уваги тих обставин, що докази належності домоволодіння потерпілому чи членам його сім`ї відсутні, не піддав аналізу роздруківки телефонних розмов з мобільного телефону ОСОБА_7 безпосередньо перед подіями, висновкам судово-медичної експертизи щодо тілесних ушкоджень ОСОБА_7 та ОСОБА_12 , показання судового експерта та свідків, не визначив місця вчинення бійки, що призвело до невірних висновків щодо фактичних обставин справи.

Заслухавши доповідь судді, прокурора, потерпілого та його представника, які підтримали апеляційні вимоги державного обвинувача та заперечили проти задоволення апеляційної скарги обвинуваченого, самого обвинуваченого та його захисника, які підтримали апеляційну скаргу обвинуваченого та заперечили проти задоволення апеляційної скарги прокурора, виступи сторін у судових дебатах, останнє слово обвинуваченого, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що вони задоволенню не підлягають, виходячи з наступного.

Винуватість ОСОБА_7 у незаконному проникненні до іншого володіння особи, у умисному легкому тілесному ушкодженні, що спричинило короткочасний розлад здоров`я, за обставин, викладених у вироку, стверджується дослідженими судом доказами, такими як показання потерпілого ОСОБА_12 , свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , ОСОБА_17 , ОСОБА_18 , ОСОБА_19 , висновком судово-медичної експертизи про характер та ступінь тяжкості заподіяних потерпілому тілесних ушкоджень,довідками медичних установ.

Доказам по справі судом надана належна оцінка, фактичні обставини справи встановлені об`єктивно і правова кваліфікація дій ОСОБА_7 за ч.2.ст.125, ч.1 ст.162 КК України є вірною.

Твердження апеляційної скарги про відсутність доказів заподіяння ОСОБА_7 легкого тілесного ушкодження потерпілому спростовуються показаннями свідків ОСОБА_17 , ОСОБА_19 про нанесення обвинуваченим ударів потерпілому та висновком судово-медичної експертизи, у відповідності до якого тілесне ушкодження у ОСОБА_20 у вигляді струсу головного мозку могло виникнути за обставин, наведених потерпілим.

Також суд прийшов до вірного висновку про необхідність виправдання обвинуваченого за ч.2 ст.126 КК України. Як було встановлено судом першої інстанції та з показань потерпілого при апеляційному розгляді випливає, що нанесення ударів потерпілому ОСОБА_7 та іншими особами відбувалося у одному і тому ж місці, у межах одного проміжку часу, характер

і напрямок нанесення ударів ( по тулубу та у область голови) свідчать про наявність умислу групи осіб разом з обвинуваченим на нанесення саме тілесних ушкоджень. Оскільки при нанесенні декількох ударів, один з яких призвів до тілесного ушкодження, а інші не перебувають у причинному зв`язку з останнім, то вчинене має бути кваліфіковане лише за статею КК України, яка передбачає відповідальність за тілесне ушкодження, виходячи з умислу винуватої особи. Так як доказів наявності у ОСОБА_7 , крім умислу на заподіяння тілесних ушкоджень, ще й умислу на завдання побоїв потерпілому не надано, то висновок суду ґрунтується на матеріалах кримінального провадження, а апеляційні вимоги прокурора у цій частині є безпідставними.

Доводи апеляційної скарги обвинуваченого про необхідність закриття провадження по справі у частині обвинувачення ОСОБА_7 за ч.1 ст.162 КК України у зв`язку з оспорюванням права потерпілого та його фактичної дружини на користування домоволодінням, також є безпідставними, так як з матеріалів справи випливає, що проникнення обвинуваченого на територію домоволодіння, у якому проживав потерпілий із фактичною дружиною і утримував його, мало місце без згоди останніх та без відповідного судового рішення, що є незаконним, а оспорювання права власності на домоволодіння не свідчить про відсутність у потерпілого права володіння зазначеним майном.

Інші твердження апеляційної скарги обвинуваченого, зокрема, про не надання належної оцінки доказам, що свідчать про наявність тілесних ушкоджень у обвинуваченого, роздруківкам телефонних з`єднань, що передували конфлікту, доказам неправомірності користування домоволодінням потерпілим і його цивільною дружиною, що предметом спору між сторонами, що розглядається за правилами цивільного судочинства, правильності висновків суду першої інстанції не спростовують.

Покарання обвинуваченому за ч.1 ст.162 та ч.2 ст.125 КК України визначено з дотриманням вимог ст.ст.50,65 КК України з урахуванням ступеню тяжкості вчинених злочинів, що є злочинами невеликої тяжкості, позитивних даних про особу винного.

З дотриманням вимог ст.70 КК України ОСОБА_7 визначено покарання за сукупністю злочинів із застосуванням принципу поглинення менш суворого покарання більш суворим.

Також суд прийшов до вірного висновку про можливість виправлення ОСОБА_7 без реального позбавлення волі, але за умови обов`язкового контролю за його поведінкою з боку органів кримінально-виконавчої інспекції, врахувавши при цьому позитивні характеристики з місця проживання та роботи обвинуваченого та наявність у нього на утриманні неповнолітньої дитини.

Доводи апеляції прокурора про неможливість застосування ст.75 КК України за умов невизнання обвинуваченим вини та відсутністю розкаяння, на вимогах законодавства не ґрунтується, оскільки застосування інституту звільнення від відбування покарання з випробуванням залежить від тяжкості вчинених злочинів, особи винного та інших обставин справи, які слід ураховувати у сукупності. Сукупність зазначених даних не свідчить про особливу ступінь небезпечності обвинуваченого для суспільства.

Порушень норм кримінального процесуального законодавства, які б могли слугувати підставами для зміни чи скасування судового рішення, колегією суддів не встановлено.

За таких обставин вирок є законним.

Керуючись ст.ст.404,405,407,419 КПК України, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:
Вирок Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 16.10.2014 року щодо ОСОБА_7 залишити без зміни.

Суддя: Суддя: Суддя: