Справа № 750/5757/13-к Головуючий у І інстанції ОСОБА_1
Провадження № 11-кп/795/15/2015
Категорія - ст. 185 ч.2 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
30 січня 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів: ОСОБА_3 , ОСОБА_4 ,

при секретарі ОСОБА_5 ,

з участю прокурора ОСОБА_6

захисника ОСОБА_7 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку апеляційного розгляду кримінальне провадження, внесене в Єдиний реєстр досудових розслідувань 10 лютого 2013 року за № 0001143 за апеляційною скаргою обвинуваченого ОСОБА_8 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 жовтня 2013 року, щодо

ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Чернігова, громадянина України, з середньою освітою, не працюючого, не одруженого мешканця АДРЕСА_1 , раніше судимого:

- 28.01.2009 року Деснянським районним судом м. Чернігова за ч. 2 ст. 185 КК України на два роки позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбуття покарання з випробуванням з іспитовим строком на два роки;

- 09.12.2009 Деснянським районним судом м. Чернігова за ч. 2 ст. 185 ст. 71 КК України на два роки два місяці позбавлення волі;10.01.2011 року постановою Полтавського районного суду Полтавської області звільнений умовно-достроково на невідбутий строк покарання 9 місяців 28 днів;

- 20.06.2012 року Новозаводським районним судом м. Чернігова за ч. 2 ст. 185 КК України на три роки позбавлення волі, на підставі ст.ст. 75, 76 КК України звільнений від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на три роки,-

обвинуваченого у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 185 ч.2 КК України

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 жовтня 2013 року ОСОБА_8 визнано винним у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України та призначено покарання у виді 3 (трьох) років позбавлення волі.

На підставі ст. 71 КК України, до покарання призначеного ОСОБА_8 за новим вироком, частково приєднано невідбуту частину покарання за вироком Новозаводського районного суду м. Чернігова від 20.06.2012 року у вигляді одного року шести місяців позбавлення волі і остаточно призначено покарання у виді 4 (чотирьох) років шести місяців позбавлення волі.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь потерпілого ОСОБА_9 2000 гривень в рахунок відшкодування матеріальної шкоди.

Питання речових доказів вирішене відповідно до вимог ст. 100 КПК України.

При розгляді кримінального провадження судом першої інстанції встановлено, що 10 лютого 2013 року, близько 03.00 год., ОСОБА_8 , знаходячись поблизу будинку №56, який розташований по вул. Пухова у м. Чернігові, із автомобіля «DAF XL», державний номерний знак НОМЕР_1 , таємно викрав GPS навігатор «Pioneer» вартістю 2 000 грн., телевізор плазмовий «Super» вартістю 500 грн., а всього майна на загальну суму 2 500 грн., що належить ОСОБА_9 .

Своїми умисними діями, що виразились у таємному викрадені чужого майна, вчиненими повторно, ОСОБА_8 вчинив злочин, передбачений ч.2 ст.185 КК України.

На вирок суду обвинувачений подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати оскаржуваний вирок суду та закрити провадження по справі відносно нього на підставі ст. 417 КПК України, за відсутності достатніх доказів його вини та можливості їх отримання.

Доводи апеляційної скарги її автор обґрунтовує тим, що судом не взято до уваги його показання про те, що він став випадковим свідком злочину, та безпідставно вказано про те, що такі свідчення є неправдивими та такими, за допомогою яких він намагається уникнути покарання. Вважає такий висновок суду не ґрунтується на доказах досліджених у судовому засіданні. Зокрема, вказує на те, що як на доказ його вини суд послався на показання свідка ОСОБА_10 , про те, що собака взяла слід, залишений ним, та привела працівників міліції до Інтернет клубу. При цьому, поза увагою суду залишився той факт, що він не заперечує того, що дійсно був присутній на місці скоєння правопорушення, а до Інтернет клубу пішов лише для того, щоб викликати працівників міліції для затримання особи, яка вчинила крадіжку з автомобіля потерпілого. Наголошує на тому, що біля автомобіля, окрім сліду підошви його взуття, були зафіксовані і інші сліди, але цей факт залишився поза увагою суду першої інстанції, хоча там був слід взуття особи, що вчинила дане кримінальне правопорушення. Зазначає про те, що свідчення ОСОБА_11 не є доказом у справі, оскільки тільки підтверджують факт його перебування у клубі гральних автоматів, який він і сам не заперечує. Звертає увагу на показання понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які на його думку, не можуть бути прийняті до уваги, оскільки є суперечливими в частині дій працівників міліції щодо проведення огляду місця події та дій працівників міліції. Крім того, свідок ОСОБА_13 заявила, що по пред`явленим фотознімкам не впізнала його, що свідчить про неправдиву інформацію, внесену слідчим до протоколу впізнання. Стверджує і про те, що показання свідка ОСОБА_14 також не можуть бути визнані допустимим доказом у справі, оскільки повністю суперечать показанням свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , які показали, що речі знаходились на снігу, він до них не підходив і не торкався, а відповідно нічого не міг показувати, як про це стверджує свідок. Просить врахувати і той факт, що досліджені у судовому засіданні матеріали кримінального провадження також не являються доказом у справі, оскільки з наявних документів не можна зробити висновок про те, що в його діях наявний склад кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України.

В засідання апеляційного суду обвинувачений, який знаходиться в місцях позбавлення волі, прибути не побажав, про що повідомив своєю заявою.

Заслухавши доповідача, доводи захисника на підтримку апеляційної скарги його підзахисного, позицію прокурора, який вважав вирок суду обґрунтованим і законним, просив залишити його без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та доводи апеляційної скарги обвинуваченого, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Згідно вимог ч.1 ст.404 КПК України, суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Перевіривши доводи апеляційної скарги обвинуваченого щодо відсутності достатніх доказів його вини та вичерпання можливості їх отримання, колегія суддів не вбачає законних підстав для скасування судового рішення відносно ОСОБА_8 , оскільки воно ухвалене згідно з нормами матеріального права та дотриманням вимог щодо кримінального провадження, які передбачені КПК України.

Свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого ОСОБА_8 у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтував на підставі об`єктивно з`ясованих обставин, які підтверджені сукупністю доказів, досліджених під час судового розгляду та які суд оцінив у відповідності до вимог, передбачених ст. 94 КПК України.

Незважаючи на заперечення своєї вини обвинуваченим ОСОБА_8 , його вина у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст.185 КК України, повністю підтверджується сукупністю тих доказів, які були безпосередньо досліджені судом під час судового розгляду.

Зокрема, обґрунтовуючи свої висновки щодо доведеності вини обвинуваченого у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення, суд першої інстанції обґрунтовано послався на показання допитаного в суді потерпілого ОСОБА_9 , який пояснив, що ОСОБА_8 був затриманий працівниками міліції за допомогою службової собаки, яких він викликав виявивши зламаний замок дверей автомобіля та зникнення речей з нього. Уточнив, що частину викрадених у нього речей він отримав від слідчого.

Крім того, висновки суду обґрунтовані показаннями допитаного в судовому засіданні свідка ОСОБА_10 , який пояснив, що працюючи на посаді молодшого інспектора-кінолога, використовуючи собаку виявив біля автомобіля потерпілого сліди з рідкісним малюнком та собака по слідах привела до Інтернет клубу. В подальшому оперативний працівник виявив обвинуваченого ОСОБА_8 , що мав ідентичний виявленому слід підошви. При цьому додав, що інших слідів біля автомобіля не було.

Аналогічні свідчення дав в засіданні місцевого суду оперуповноважений ОСОБА_11 , допитаний в якості свідка. Також останній повідомив, що у приміщенні гральних автоматів ОСОБА_15 знаходився один.

У зв`язку з цим твердження апелянта про вчинення кримінального правопорушення іншою особою та наявність на місці злочину інших слідів не знайшли свого підтвердження, а тому є безпідставними і такими, що не ґрунтуються на матеріалах кримінального провадження та з точки зору колегії суддів є намаганням спотворити дійсну картину кримінального правопорушення та ввести суд в оману.

Не містить під собою підґрунтя і позиція обвинуваченого, що свідчення свідка ОСОБА_11 не є доказом у справі, оскільки відповідно до положень ст. 84 КПК України одним із процесуальних джерел доказів є показання, визначення яких містить ст. 95 КПК України. При цьому варто зауважити, що значення показань ОСОБА_11 щодо обставин правопорушення оцінені судом не окремо, а наряду з іншими доказами кримінального провадження та цілком логічно та у взаємозв`язку покладені судом в обґрунтування своїх висновків. Будь-яких достовірних доказів, на підставі яких можна було б зробити висновок про неправдивість або неправильність показань свідка ОСОБА_11 суду не надано.

Вина обвинуваченого ОСОБА_8 також підтверджується показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , що були понятими під час проведення огляду місця події, був виявлений мішок з коробкою, в якій знаходились викрадені речі, саме в тому місці, на яке вказав обвинувачений. Крім того, свідок ОСОБА_12 показав, що чув, як ОСОБА_8 сказав, що саме він вчинив крадіжку з речей з автомобіля потерпілого.

В подальшому зазначені свідки впізнали ОСОБА_8 , що підтверджується показаннями свідків ОСОБА_16 та ОСОБА_17 , а тому покликання обвинуваченого ОСОБА_8 , що свідок ОСОБА_13 його не впізнала по пред`явленим фотознімкам, що свідчить, на його думку, про неправдиву інформацію, внесену слідчим до протоколу впізнання не заслуговує на увагу, оскільки ці свідки попереджені про кримінальну відповідальність за дачу неправдивих показань та їх показання зафіксовані на магнітному носії інформації, що є в матеріалах кримінального провадження.

Що стосується показань понятих ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , то суд належним чином дослідив ці докази у провадженні з точки зору їх належності та допустимості, детально виклав їх зміст у вироку і дав їм правильну оцінку. Зазначені докази узгоджуються між собою, не містять суперечностей і не викликають сумнівів щодо їх достовірності.

Разом з тим, враховуючи встановлені безпосередньо в судовому засіданні обставини та пояснення свідка ОСОБА_14 , колегія суддів апеляційного суду, на противагу твердженням обвинуваченого, не вбачає розбіжностей з показаннями свідків ОСОБА_12 та ОСОБА_13 , а вважає їх такими, що деталізують обставини проведення огляду місця події, оскільки даний свідок працює на посаді оперуповноваженого ЧМВ УМВС України в Чернігівській області та має змогу в силу професійних навичок акцентувати свою увагу на необхідних обставинах та більш інформативно повідомляти про них.

Крім іншого, вина обвинуваченого підтверджена наступними доказами, яким під час постановлення вироку судом дана вірна оцінка і з нею погоджується колегія суддів, а саме:

протоколом усної заяви про злочин від 10.02.2013 року від ОСОБА_9 (а.п.14);

протоколом огляду місця події від 10.02.2013 року, відповідно до якого був оглянутий автомобіль потерпілого, в результаті огляду були виявлені пошкодження замку та відсутність речей (а.п.17-22);

актом про застосування службової собаки від 10.02.2013 року, відповідно до якого був затриманий ОСОБА_8 , а слід підошви його взуття повністю співпав зі слідом підошви, що був виявлений біля автомобіля потерпілого (а.п.23);

протоколом огляду місця події від 10.02.2013 року, відповідно до якого була оглянута ділянка місцевості біля загальноосвітньої школи №27, та на якій було виявлено мішок з коробкою, у якій знаходились речі належні потерпілому, а саме: ДВД-диски, LCD монітор «Super», пульт до нього та зарядний пристрій (а.п.24-26). Огляд місця події відбувався з участю самого ОСОБА_18 та понятих, підписаний усіма цими особами, тому підстав вважати даний документ недопустимим доказом у колегії суддів немає;

довідкою щодо вартості викрадених речей станом на 12.03.2013 року;

рапортом оперуповноваженого ОСОБА_14 , у якому викладені обставини встановлення особи обвинуваченого, який зізнався у вчиненні крадіжки з автомобіля та вказав, де сховав частину викрадених речей, які в подальшому були вилучені (а.п.39);

протоколами пред`явлення для впізнання фотознімків від 15.05.2013 року, відповідно до яких свідки ОСОБА_12 та ОСОБА_13 впізнали серед пред`явлених фотознімків ОСОБА_8 (а.п.73-74, 75-76).

Під час розгляду кримінального провадження в суді першої інстанції було встановлено, що викрадене у потерпілого майно було вилучено з участю обвинуваченого і заперечень про те, що це майно належить саме потерпілому, від учасників процесу не надійшло. Отже, про місце, де було заховано викрадене майно потерпілого (закопане в снігу) могла знати тільки людина, яка його туди поклала. Таким чином, участь ОСОБА_8 в слідчих діях, при яких було вилучене викрадене майно, прямо свідчить про його причетність до інкримінованого йому злочину.

Колегія суддів вважає неправильним посилання автора скарг на показання свідка ОСОБА_12 , які нібито виправдовують його. В засіданні суду першої інстанції цей свідок показав, що коли він брав участь в огляді місця події, під час якої було вилучено викрадене майно, він бачив при цьому ОСОБА_8 і останній пояснював, що це майно було ним викрадене.

Таким чином в апеляційній скарзі обвинуваченим показання вказаного свідка свідомо спотворені, що на думку колегії суддів свідчить про намагання ОСОБА_8 у будь-який спосіб уникнути покарання.

Щодо показань свідка ОСОБА_13 , на які теж посилається обвинувачений, як на доказ своєї непричетності до злочину, то ці посилання апеляційний суд вважає неспроможними і відхиляє. Свідок ОСОБА_19 допитувалась в суді через значний час після скоєння злочину, тому деяких деталей своєї участі в слідчій дії 10 лютого 2013 року вона могла не пам`ятати. Проте, суду показала, що зі слів працівників міліції дізналоась, що учасник слідчої дії здійснив крадіжку з автомобіля. Її підпис про участь як понятої знаходиться в протоколі огляду місця події (т.1 а.с.25), разом з підписом ОСОБА_8 та свідка ОСОБА_12 . Ніякі інші особи в цій слідчій дії участі не брали. Тому показання цього свідка обвинуваченим також частково спотворені у своїй скарзі з метою уникнути відповідальності.

Відвертою неправдою є версія обвинуваченого про те, що він тільки був випадковим свідком крадіжки з автомобіля. При цьому він посилається на протокол огляду місця події від 10 лютого 2013 р. (т.1 а.с. 17-22), вигадуючи, що окрім його слідів, на місці події було знайдено й сліди інших людей. У вказаному ним протоколі такого факту не зазначено. Насправді шляхом фотографування на місці події зафіксовано тільки один слід низу взуття, що не суперечить версії обвинувачення і обвинуваченого не виправдовує. Цей процесуальний документ підтверджує об`єктивність показань свідка ОСОБА_10 про те, що ніяких інших слідів взуття, окрім таких, які залишало взуття обвинуваченого, на місця події не було.

Відхиляються колегією суддів твердження обвинуваченого про те, що інші докази протокол усної заяви про злочин, протокол огляду місця події від 10 лютого 2013 року, акт застосування службової собаки, рапорт оперуповноваженого ОСОБА_20 не підтверджують його винуватості. Даючи оцінку цим доказам, автор скарги аналізує кожен з них окремо. Водночас суд, висловлюючи думку про винуватість обвинуваченого, зробив свій висновок на підставі аналізу усіх доказів, з урахуванням того, що всі вони взаємодоповнюють один одного і викривають обвинуваченого в інкримінованому йому діянні тільки у своєму комплексі.

Отже, суд належним чином дав аналіз усіх зібраних у справі доказів, тобто всіх фактичних даних, які містяться в показаннях свідків, потерпілого, обвинуваченого та інших джерелах доказів, які стверджують чи спростовують обвинувачення і тому правильно обґрунтував ними його обвинувачення, що виключають сумніви у причетності ОСОБА_8 до умисного скоєння інкримінованого йому кримінального правопорушення.

Твердження ОСОБА_8 про дачу ним визнавальних показань щодо обвинувачення за ст. 185 ч. 2 КК України під впливом незаконних методів з боку працівників міліції є безпідставними і даний факт вірно розцінений судом, як спроба обвинуваченого уникнути кримінальної відповідальності. З таким рішенням погоджується апеляційний суд. Будь яких даних які б свідчили про те, що обвинувачений та його захисник на стадії досудового розслідування та розгляду справи в суді в передбаченому законом порядку повідомляли про вказаний факт та зазначене повідомлення вносилось до Єдиного реєстру досудових розслідувань, матеріали кримінального провадження не містять, не заявляла про це і сторона захисту в судовому засіданні.

Проведене прокуратурою Чернігівської області розслідування що було внесено до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000260, за повідомленням прокурора у кримінальному процесі який підтримував державне обвинувачення у суді першої інстанції, з приводу заяви обвинуваченого в судовому засіданні про незаконні дії співробітників міліції, будь якого підтвердження зазначених тверджень не встановило, по результатам якого 13 листопада 2013 року було прийняте рішення про закриття кримінального провадження, що набуло чинності. Дослідженням в судовому засіданні апеляційного суду постанови органів прокуратури про закриття кримінального провадження, внесеного до єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0000260 за ст. 365 ч.1 КК України, встановлено що обвинувачений ОСОБА_8 неодноразово викликався в якості свідка для дачі показань зробленої ним заяви про тиск на нього з боку співробітників міліції, про що мається документальне підтвердження і власний підпис останнього про те що він ознайомлений про необхідність явки до прокуратури, проте жодного разу для дачі свідчень не з`явився. Це дає підстави апеляційному суду вважати про голослівність заяв обвинуваченого та його захисника про застосування співробітниками міліції недозволених методів розслідування щодо ОСОБА_8 в даному кримінальному провадження під час проведення досудового розслідування. (т.2 а.с. 107-108).

Колегія суддів акцентує увагу на тому, що по справі не здобуто будь-яких доказів, покладених в обґрунтування вироку, в достовірності яких можна було б сумніватись унаслідок застосування до підозрюваного незаконних методів ведення слідства. Про такі докази, здобуті шляхом незаконного насильства з боку працівників міліції сам ОСОБА_8 у своїх скаргах не зазначає.

Враховуючи викладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції прийшов до вірного висновку, що винуватість ОСОБА_8 у вчинені ним інкримінованого йому кримінального правопорушення доведена у повному обсязі. Тому, твердження обвинуваченого про непричетність його до вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 185 КК України суд першої інстанції вірно розцінив, як намагання уникнути відповідальності за вчинене кримінальне правопорушення і підстави для закриття кримінального провадження, як про це просить обвинувачений, колегія суддів не знаходить.

При обранні обвинуваченому ОСОБА_8 виду та міри покарання, суд, відповідно до вимог ст. 65 КК України вірно врахував ступінь тяжкості скоєного ним кримінального правопорушення, його характер, наслідки, кількість та вартість викраденого майна, те, що завдана шкода потерпілому не відшкодована, думку потерпілого щодо міри покарання, особу винного, його вік, освіту, відсутність у обвинуваченого тяжких захворювань, відсутність на його утриманні інших осіб, формально позитивну характеристику з місця проживання, те, що він офіційно не працює, а також ті обставини , що він раніше притягувався до кримінальної відповідальності за вчинення злочинів проти власності, в тому числі і за викрадення чужого майна з автомобілів, та вчинив нове правопорушення в період іспитового строку та прийняв до уваги відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання.

Призначене ОСОБА_8 покарання, колегія суддів вважає є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, відповідає скоєному та особі обвинуваченого.

Вирок суду є законним, обґрунтованим і справедливим, а тому скасуванню чи зміні він не підлягає.

Істотних порушень норм кримінального процесуального закону під час провадження досудового розслідування по даному кримінальному провадженню та його розгляді в суді, які були б підставою для скасування постановленого щодо обвинуваченого судового рішення не встановлено.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 404, 407, 409, 418, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А:
Апеляційну скаргу обвинуваченого ОСОБА_8 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 10 жовтня 2013 року по кримінальному провадженню, щодо ОСОБА_8 без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили і підлягає виконанню з моменту її проголошення, на неї може бути подана касаційна скарга безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення, а засудженому, який тримається під вартою в той самий строк з дня вручення йому копії судового рішення.

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4