У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 червня 2015 рокум. Київ

Судова палата у кримінальних справах

Верховного Суду України у складі:

головуючого секретаря Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України ОСОБА_4.,
суддів: ОСОБА_5., ОСОБА_6., ОСОБА_7., ОСОБА_8.,ОСОБА_9., ОСОБА_10., ОСОБА_11., ОСОБА_12.,ОСОБА_13., ОСОБА_14., ОСОБА_15., -
при секретарях:ОСОБА_16.,ОСОБА_17.,
за участю:засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2,
начальника управління участі прокурорів у перегляді судових рішень у касаційному порядку та Верховним Судом України ОСОБА_18.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за заявою захисника ОСОБА_2 про перегляд ухвали колегії суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1,

у с т а н о в и л а:

вироком Святошинського районного суду м. Києва від 30 вересня 2013 року засуджено ОСОБА_1, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, такого, що не має судимості, за вчинення кримінального правопорушення, відповідальність за яке передбачена частиною першою статті 115 Кримінального кодексу України (далі - КК), й призначено покарання у виді позбавлення волі на строк десять років.

ОСОБА_1 визнано винуватим і засуджено за те, що він 20 листопада 2012 року приблизно о 00 год. 30 хв. в квартирі АДРЕСА_1 під час сварки зі своїм братом ОСОБА_3 на ґрунті особистих неприязних відносин із метою умисного вбивства потерпілого, завдав йому удари ножем у груди та шию, позбавивши життя останнього.

У подальшому засуджений, намагаючись приховати вчинене ним кримінальне правопорушення, перемістив тіло ОСОБА_3 у ванну кімнату вказаної квартири, де, використовуючи ножі та кутову шліфувальну машинку, відокремив голову потерпілого від тулуба, від голови трупа відокремив вуха, ніс, губи й повіки.

Апеляційний суд міста Києва ухвалою від 18 грудня 2013 року апеляційну скаргу захисника ОСОБА_2, подану в інтересах засудженого ОСОБА_1, залишив без задоволення, а вирок місцевого суду - без змін.

Касаційний суд - колегія суддів судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ ухвалою від 11 листопада 2014 року касаційні скарги засудженого ОСОБА_1 та його захисника ОСОБА_2 залишив без задоволення, а зазначені судові рішення - без змін.

У заяві захисник ОСОБА_2 порушує питання про перегляд ухвали суду касаційної інстанції щодо ОСОБА_1 із підстави неоднакового застосування судом касаційної інстанції одних і тих самих норм кримінального закону щодо подібних суспільно небезпечних діянь, що потягло ухвалення різних за змістом судових рішень. Захисник стверджує, що суд касаційної інстанції безпідставно погодився з висновками судів першої та апеляційної інстанцій щодо кваліфікації дій засудженого за частиною першою статті 115 КК. Вважає, що встановлені судом першої інстанції фактичні обставини свідчать про необхідність застосування положень частин першої та другої статті 36 КК та звільнення засудженого від кримінальної відповідальності з огляду на те, що ОСОБА_1 зазнав протиправного нападу з боку потерпілого ОСОБА_3 та, захищаючи в законний та єдино можливий на той момент спосіб себе та членів своєї сім'ї, діяв в обстановці (стані) необхідної оборони.

На обґрунтування такого твердження захисник посилається на ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 20 грудня 2011 року і 25 жовтня 2012 року. Зі змісту ухвали касаційного суду від 20 грудня 2011 року вбачається, що вироком місцевого суду особу засуджено за частиною першою статті 115 КК за те, що вона під час конфлікту завдала потерпілому кількох ударів у груди розкладним ножем, від яких останній помер. Апеляційний суд, з рішенням якого погодився суд касаційної інстанції, перекваліфікував дії особи з частини першої статті 115 на статтю 118 КК, оскільки потерпілий першим почав душити засудженого, який взяв із куртки розкладний ніж та завдав потерпілому кількох ударів у груди.

У рішенні касаційного суду від 25 жовтня 2012 року йдеться про те, що вироком місцевого суду, з яким погодився суд апеляційної інстанції, особу засуджено за частиною другою статті 121 КК за те, що винуватий під час сварки завдав потерпілому удару кухонним ножем у груди, від якого настала смерть останнього. Проте суд касаційної інстанції перекваліфікував такі дії винного з частини другої статті 121 на статтю 118 КК, зауваживши, що потерпілий першим почав завдавати ударів стільцем засудженому по голові, руках і ногах, а у відповідь на такі дії останній завдав удару ножем у груди потерпілому.

На підтвердження своїх доводів захисник також додав постанови Верховного Суду України (далі - Суд) від 15 травня та 27 листопада 2014 року, в яких викладено правові висновки щодо вирішення питання про кваліфікацію складу злочину, пов'язаного з умисним позбавленням життя особи, зокрема щодо відсутності чи наявності стану необхідної оборони, перевищення її меж, та зазначено, що суд у кожному конкретному випадку, враховуючи конкретні обставини справи, повинен здійснити порівняльний аналіз та оцінити наявність чи відсутність акту суспільно небезпечного посягання й акту захисту, встановити їх співвідношення, відповідність чи невідповідність захисту небезпечності посягання. На підставі наведеного захисник ОСОБА_2 порушує питання про скасування ухвали Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1, а справу просить направити на новий розгляд до суду касаційної інстанції.

Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України заслухала суддю-доповідача, пояснення в режимі відеоконференції засудженого ОСОБА_1, який підтримав заяву захисника, пояснення захисника ОСОБА_2 про необхідність задоволення заяви з наведених у ній мотивів, думку прокурора, який виступив проти задоволення заяви у зв'язку з відсутністю обставин, які підтверджують неоднакове застосування норми закону України про кримінальну відповідальність, дослідила матеріали кримінальної справи і матеріали провадження, обговорила вимоги заяви та дійшла висновку про таке.

Кримінальна справа про перегляд рішення суду касаційної інстанції за заявою захисника допущена до провадження Верховного Суду України в порядку, визначеному статтею 451 Кримінального процесуального кодексу України (тут і далі - КПК в редакції Закону, яка діяла до 12 лютого 2015 року) і розглядається з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 445 цього Кодексу.

Відповідно до положень пункту першого частини 1 статті 445 КПК Суд має право переглянути судові рішення за умови: наявності двох і більше подібних суспільно небезпечних діянь; коли щодо цих суспільно небезпечних діянь касаційний суд неоднаково застосував одну й ту саму норму кримінального закону і таке застосування потягло ухвалення різних за змістом судових рішень.

Неоднакове застосування одних і тих самих норм кримінального закону - це різне, відмінне, несхоже тлумачення, розуміння точного змісту (суті ) норми кримінального закону.

Суд раніше неодноразово висловлював свою правову позицію щодо предмета і умов перегляду рішень суду касаційної інстанції (рішення Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України: № 5-4кс12 від 21 червня 2012 року, № 5-3кс13 від 23 травня 2013 року, № 5-31кс13 від 17 жовтня 2013 року, № 5-50кс13 від 6 лютого 2014 року, № 5-15кс14 від 29 травня 2014 року, № 5-30кс14 від 30 жовтня 2014 року, №5-6кс15 від 23 квітня 2015 року).

Як констатував Суд, ключовою умовою для перегляду рішення касаційного суду є наявність різних, незалежно від форми і змісту, правових висновків суду касаційної інстанції, в основі яких лежить застосування однієї і тієї самої норми закону про кримінальну відповідальність у не менш ніж у двох кримінальних провадженнях, і хоча б в одному з яких сторона кримінального провадження ставила під сумнів (оспорювала) у будь-який спосіб правильність застосування такої норми. Вихід за межі визначених законом предмета та умов перегляду Судом рішень призведе до повторного касаційного перегляду, що не відповідатиме положенням пункту 1 частини першої статті 445 КПК і буде суперечити принципу правової визначеності.

Як убачається зі змісту заяви, захисник ОСОБА_2 посилається на різне тлумачення судом касаційної інстанції стану необхідної оборони (стаття 36 КК). Заявник мотивує свою позицію тим, що засуджений ОСОБА_1 заподіяв потерпілому смерть у стані необхідної оборони, що не тягне кримінальної відповідальності останнього, у зв'язку з чим, на його думку, кримінальне провадження стосовно засудженого підлягає закриттю.

Однак рішення, яке оскаржується, та рішення касаційного суду від 20 грудня 2011 року і 25 жовтня 2012 року, які, на думку захисника, мають визнаватись порівнюваними як акти правозастосування, різняться між собою за правовим змістом і юридичним значенням (правові висновки щодо різних норм права), що виключає можливість їх зіставлення.

Правозастосування - це здійснювана в процедурно-процесуальному порядку діяльність суду, яка полягає в індивідуалізації юридичних норм стосовно конкретних суб'єктів і конкретних життєвих випадків в акті застосування норм права. Таким чином, правозастосування має місце лише тоді, коли норма права реально втілена у певному судовому рішенні, а конкретні життєві обставини оцінені з розгляду саме цієї норми.

У кримінальному провадженні щодо ОСОБА_1 з часу пред'явлення обвинувачення й до завершення судового провадження суспільно небезпечне діяння, поставлене в провину останньому, отримало незмінну кримінально-правову оцінку і було кваліфіковано за частиною першою статті 115 КК.

У порівнюваних рішеннях касаційного суду від 20 грудня 2011 року і 25 жовтня 2012 року суспільно небезпечні діяння проти життя і здоров'я людини, попри їх подібність із діянням оспореного рішення за спільним родовим об'єктом посягання, окремими елементами об'єктивної сторони (спосіб злочину), від моменту пред'явлення обвинувачення і до завершення судового провадження отримали іншу кримінально правову оцінку - вони всі були перекваліфіковані на статтю 118 КК. Касаційний суд дійшов висновків, що винуваті особи у цих кримінальних провадженнях діяли в стані необхідної оборони, однак можливості захисту засудженими були перевищені, а тому вчинені ними діяння підлягають кримінально-правовій оцінці за статтею 118 КК, а засуджені мають бути покарані в межах санкції зазначеної норми. Якщо норма кримінального закону, яка виключає злочинну діяльність, не застосовувалась, то порушувати питання про її неоднаковість у застосуванні є некоректним.

У заяві захисник, обґрунтовуючи неоднаковість у правозастосуванні, послався також і на постанови колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Верховного Суду України від 15 травня та 27 листопада 2014 року. Однак, відповідно до положень пункту 1 частини першої статті 445 КПК, предметом перегляду справи Судом є неоднакове застосування норм закону тільки касаційним судом. Ухвалені Судом рішення за наслідками саме такого перегляду не є рішенням суду касаційної інстанції, а тому не можуть бути прикладом для підтвердження неоднакового правозастосування.

Підсумовуючи зазначене, Суд дійшов висновку, що в межах заявлених вимог немає даних про неоднаковість у застосуванні однієї і тієї самої норми закону про кримінальну відповідальність, оскільки незастосування норми закону, що виключає злочинну діяльність в наданих для порівняння рішеннях та відсутність для порівняння інших рішень суду касаційної інстанції, в яких би були відмінні висновки про застосування цієї норми, що звільняє від кримінальної відповідальності, не дає можливості висловитись щодо її неоднакового застосування.

За таких обставин заява захисника ОСОБА_2 в аспекті положень пункту 1 частини першої статті 445 КПК не може бути предметом перегляду Суду і тому в її задоволенні належить відмовити.

Керуючись статтями 445, 454, 456 КПК, Судова палата у кримінальних справах Верховного Суду України

у х в а л и л а:

відмовити у задоволенні заяви ОСОБА_2 про перегляд ухвали колегії суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ від 11 листопада 2014 року щодо ОСОБА_1.

Ухвала є остаточною і не може бути оскаржена, крім як на підставі, передбаченої пунктом 2 частини першої статті 445 Кримінального процесуального кодексу України.

Головуючий ОСОБА_4

Судді:

ОСОБА_5ОСОБА_11

ОСОБА_6ОСОБА_12

ОСОБА_7ОСОБА_13

ОСОБА_8ОСОБА_14

ОСОБА_9ОСОБА_15

ОСОБА_10