ВИЩИЙ СПЕЦІАЛІЗОВАНИЙ СУД УКРАЇНИ
З РОЗГЛЯДУ ЦИВІЛЬНИХ І КРИМІНАЛЬНИХ СПРАВ
5-4173кМ14 У х в а л а
25 грудня 2014 року м. Київ
Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах
Вищого спеціалізованого суду України з розгляду
цивільних і кримінальних справ у складі:
головуючого - судді ОСОБА_6.,
суддів - ОСОБА_7., ОСОБА_8.,
з участю прокурора - ОСОБА_9.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні кримінальну справу за касаційною скаргою захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 на вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2013 року та на ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2014 року, ‒
В С Т А Н О В И Л А:
Вироком Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2013 року

ОСОБА_1,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України,

раніше не судимого,

засуджено за вчинення злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 7 років.

Вирішено питання про речові докази.

За вироком суду ОСОБА_1 визнано винним у тому, що він 14 червня 2008 року, близько 19 години, будучи у стані алкогольного сп'яніння, з умислом на заподіяння тілесних ушкоджень прийшов у двір будинку АДРЕСА_1, що належав ОСОБА_3, та на ґрунті особистої неприязні, у ході сварки зі ОСОБА_4 та ОСОБА_3, умисно наніс ОСОБА_3 один удар у тулуб заздалегідь принесеною з собою металевою лапкою для витягування гвіздків. Зазначеними діями засуджений заподіяв ОСОБА_3 тяжке тілесне ушкодження, від якого настала її смерть.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2014 року вирок Мелітопольського міськрайонного суду Запорізької області від 21 жовтня 2013 року щодо ОСОБА_1 залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник засудженого ОСОБА_1 - адвокат ОСОБА_2, посилаючись на неправильне застосування судом кримінального закону, порушує питання про зміну судових рішень, перекваліфікацію дій засудженого з ч. 2 ст. 121 КК України на ч. 1 ст. 119 КК України та призначення покарання, не пов'язаного з позбавленням волі. В обґрунтування наведеного, аналізуючи докази у справі, зазначає, що ОСОБА_1 не мав умислу на заподіяння ОСОБА_3 тілесних ушкоджень і мотиву на вчинення таких дій, натомість, бажав нанести удар ОСОБА_4, однак випадково влучив у ОСОБА_3 і заподіяв їй смерть через необережність. На думку захисника, неправильне застосування судом кримінального закону призвело до призначення необґрунтовано суворого покарання.

Заслухавши доповідь судді, думку прокурора, який просив залишити касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без зміни, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи скарги, колегія суддів вважає, що касаційна скарга підлягає частковому задоволенню, виходячи з наступних міркувань.

Виходячи з вимог ст. 377 КПК України (1960 року), ухвала апеляційного суду повинна відповідати тим же вимогам, що і вирок суду першої інстанції, тобто бути законною й обґрунтованою.

Описово-мотивувальна частина такого судового рішення повинна містити аналіз доказів і докладні мотиви прийнятого рішення. При цьому мають бути проаналізовані і співставленні з наявними у справі і додатково поданими матеріалами всі доводи апеляцій і на кожний із них дана вичерпна відповідь. Висновки суду повинні бути обґрунтовані посиланнями на відповідний матеріальний або процесуальний закон. Ухвала, що не містить висновків з питань про доведеність або недоведеність обвинувачення, кваліфікацію злочину, міру покарання, не відповідає вимогам ст. 377 КПК України (1960 року).

Цих вимог суд апеляційної інстанції не дотримався.

Як убачається з матеріалів справи, у своїх апеляціях на вирок місцевого суду засуджений ОСОБА_1 та його захисник наводили докладні доводи, аналогічні викладеним у касаційній скарзі, щодо відсутності у ОСОБА_1 умислу на спричинення тілесних ушкоджень ОСОБА_3, заподіяння їй смерті через необережність і неправильності кваліфікації дій засудженого за ч. 2 ст. 121 КК України.

Апеляційний суд належним чином не перевірив таких доводів, не дав на них вичерпних і переконливих відповідей, не зазначив достатніх підстав, через які визнав апеляції необґрунтованими, та не виклав в ухвалі належного мотивування власних висновків щодо юридичної оцінки дій ОСОБА_1, які би ґрунтувалися на аналізі доводів апеляцій, їх співставленні з висновками місцевого суду та зібраними у справі доказами.

Натомість, суд обмежився дослівним відтворенням в ухвалі мотивувальної частини вироку, за відсутності обґрунтованих відповідей на питання апеляцій засудженого та його захисника, що передбачено ст. 377 КПК України (1960 року).

Крім цього, виходячи з вимог статей 43, 43-1, 132, 142, 223, 263 і 334 КПК України (1960 року) та роз'яснень, наведених у п. 10 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24 жовтня 2003 року № 8 «Про застосування законодавства, яке забезпечує право на захист у кримінальному судочинстві», згідно з якими обвинувачений має право знати, в чому він обвинувачується, суди повинні вимагати від органів досудового слідства, щоб обвинувачення було конкретним за змістом.

Всупереч наведеним вимогам, апеляційний суд не взяв до уваги, що у фабулі обвинувачення, визнаного судом доведеним, не конкретизовано спрямованість умислу ОСОБА_1 при вчиненні дій, поставлених йому за провину. Зокрема, в обвинуваченні не зазначено, кому саме засуджений мав намір заподіяти тілесні ушкодження, і чи охоплювалося його умислом спричинення такого ушкодження саме ОСОБА_3

При цьому суд не дав належної оцінки показанням засудженого ОСОБА_1, потерпілої ОСОБА_4 та свідка ОСОБА_5, з яких убачалося, що застосуванню ОСОБА_1 насильства безпосередньо передував його конфлікт зі ОСОБА_4, саме її засуджений мав намір побити і з цією метою приніс із дому металеве знаряддя, яким замахнувся ним на ОСОБА_4, однак випадково влучив у ОСОБА_3, не бажаючи заподіювати їй будь-які тілесні ушкодження.

Враховуючи викладене, конкретизація в обвинуваченні особи, на яку було спрямоване посягання, мала істотне значення для правильної юридичної оцінки дій засудженого, а саме, вирішення питання про наявність чи відсутність у цих діях обов'язкових кваліфікуючих ознак злочину, передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 398 КПК України(1960 року) істотне порушення вимог кримінального процесуального закону є підставою для скасування судового рішення.

За наведених обставин ухвала апеляційного суду не може вважатися законною і обґрунтованою та підлягає скасуванню з направленням справи на новий апеляційний розгляд.

Під час нового апеляційного розгляду необхідно усунути вказані в цій ухвалі порушення, належним чином перевірити доводи, викладені в апеляціях і касаційній скарзі, та прийняти законне, обґрунтоване і вмотивоване рішення, виклавши його в процесуальному документі, який би відповідав вимогам закону.

Керуючись ст. ст. 394, 396, 398 КПК України (1960 року), п. 11, 15 розділу XI КПК України, колегія суддів, -

У Х В А Л И Л А:

Касаційну скаргу захисника засудженого ОСОБА_1 - адвоката ОСОБА_2 задовольнити частково.

Ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 13 травня 2014 року щодо ОСОБА_1 скасувати і направити кримінальну справу на новий апеляційний розгляд.

С у д д і:

ОСОБА_6 ОСОБА_7. ОСОБА_8