АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
ЖИТОМИРСЬКОЇ ОБЛАСТІ
УХВАЛА

Іменем України

27 лютого 2007 року. Колегія суддів судової палати у кримінальних справах
апеляційного суду Житомирської області в складі:

головуючого - судді................................ Романова О.В.,

суддів..................................... Михайловського В.І. та Яковлєва С.В.,

з участю

прокурора................................................ Селюченко І.І.,

захисника - адвоката............................. ОСОБА_1

та засудженого........................................... ОСОБА_2,

розглянула у відкритому судовому
засіданні в залі суду в місті Житомирі кримінальну
справу за апеляціями представника потерпілого ОСОБА_3 - ОСОБА_4, засудженого ОСОБА_2 та його захисника - адвоката ОСОБА_1,
на вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду
Житомирської області від 21
грудня 2006 року.

Цим вироком ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженець міста Новоград-Волинський
Житомирської області, громадянин України, з середньою освітою,
непрацюючий, ІНФОРМАЦІЯ_2, неодружений,
проживаючий в АДРЕСА_1, раніше несудимий, засуджений за ст.296 ч.2 КК України на 2
( два ) роки позбавлення волі.

На підставі ст.75 КК України засудженого ОСОБА_2 звільнено
від відбування призначеного покарання з випробуванням, якщо
він протягом іспитового строку терміном 1
( один ) рік 6 ( шість ) місяців не вчинить нового злочину і виконає покладені на нього обов'язки.

Відповідно до ст.76 ч.1
п.п.2, 3, 4 КК України на
засудженого ОСОБА_2 покладено такі обов'язки : не виїжджати за межі України на постійне проживання без дозволу органу
кримінально-виконавчої системи ; повідомляти органи кримінально-виконавчої системи про зміну
місця проживання, роботи та навчання ; періодично
з'являтися для реєстрації в органи кримінально-виконавчої системи.

Запобіжний захід до набрання вироком законної сили щодо
засудженого ОСОБА_2 залишено попередній - підписку про невиїзд.

Справа №
11 - 120 / 2007 Головуючий у суді 1-ої
інстанції Сусловець М.Г.

Категорія ст.296 ч.2 КК України Доповідач
у суді 2-ої інстанції Яковлєв С.В.

Стягнуто із засудженого ОСОБА_2 на користь ОСОБА_4 2.000 ( дві тисячі)
грн. моральної шкоди.

Відповідно до вироку суду першої інстанції ОСОБА_2 засуджено за вчинення
злочину за таких обставин.

Так, 24
серпня 2002 року близько 01-ої
години ночі поблизу кінотеатру ім. Щорса, що в м. Новоград-Волинську по вул. Шевченка, ОСОБА_2 разом з групою
невстановлених слідством осіб підійшли до ОСОБА_3, який у той час там знаходився. ОСОБА_2 та група
невстановлених слідством осіб із хуліганських спонукань, грубо порушуючи
громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що
супроводжувалися особливою зухвалістю, умисно
руками та ногами стали наносити ОСОБА_3 чисельні удари по різних
частинах тіла, від яких останній упав на землю. Після цього ОСОБА_2 та група
невстановлених слідством осіб, продовжуючи свої спільні дії, руками та ногами
стали наносити чисельні удари ОСОБА_3 по різних частинах тіла і тільки підбігші
громадяни зупинили злочинні дії ОСОБА_2 та групи невстановлених осіб.

Внаслідок спільних злочинних хуліганських дій ОСОБА_2 та групи
невстановлених слідством осіб потерпілому ОСОБА_3 були завдані побої.

Не погоджуючись із постановленим судом першої інстанції рішенням,
представник потерпілого ОСОБА_3 - ОСОБА_4, у своїй
апеляції просить переглянути його та зобов'язати слідчі і судові органи довести
цю справу до законного закінчення та постановити справедливий вирок.

На обгрунтування поданої апеляції її автор посилається на насталі тяжкі наслідки від скоєного злочину, зухвалість дій
ОСОБА_2 та невідшкодування заподіяної злочином шкоди.

В апеляції засуджений ОСОБА_2 та його захисник - адвокат ОСОБА_1, просять скасувати вирок і провадження у справі закрити у
зв'язку з недоведеністю участі ОСОБА_2 у скоєнні злочину.

При цьому засуджений ОСОБА_2 зазначає, що він, як ІНФОРМАЦІЯ_2 дитинства - хворий на ДЦП (дитячий церебральний параліч), статистична дисплегія з
порушенням функцій ходи, фізично не міг вчинити даного злочину. Свою
причетність до скоєного він заперечував на протязі досудового, судового,
додаткового і знову судового слідства. Ці показання об'єктивно стверджуються
висновками судово-медичних експертиз № 31 від 17 квітня 2006
року та № 63 від 27 жовтня 2006
року ( т.2 а.с. 1 - 9, 22 - 24 ).

Адвокат ОСОБА_1 у своїй апеляції вказує, що матеріалами справи не доведена участь підзахисного у вчиненні злочину, так як процесуальні документи (постанова про притягнення в якості
обвинуваченого, обвинувальний висновок та вирок) містять лише загальну
вказівку про заподіяння потерпілому побоїв ОСОБА_2 у групі осіб. Апелянт також
посилається на висновки судово-медичних експертиз № 31 від 17
квітня 2006 року та № 63 від 27
жовтня 2006 року та вважає, що суд,
не виконавши вказівок апеляційного суду, не дав належної оцінки показанням
свідків ОСОБА_5,
ОСОБА_6 та ОСОБА_7.

Іншими особами, які відповідно до закону мають право на оскарження рішення
суду першої інстанції, апеляції не подані.

Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення засудженого ОСОБА_2 та його захисника -
адвоката ОСОБА_1,
які підтримали подані ними апеляції з мотивів, викладених у них, та заперечили проти
задоволення апеляції представника потерпілого - ОСОБА_4, а адвокат ОСОБА_1 уточнив свою правову позицію і просив справу
закрити за недоведеністю участі
підзахисного у вчиненні злочину та за відсутністю складу злочину у його
діянні, думку прокурора Селюченко І.І., яка вважала всі подані по справі апеляції безпідставними, а вирок суду
відповідаючим вимогам закону, перевіривши вирок суду першої інстанції в
межах, передбачених ст.365 КПК України, обговоривши доводи апеляції і
заперечень прокурора проти її задоволення, колегія суддів вважає, що подані по
даній справі апеляції не підлягають задоволенню з таких підстав.

Висновки суду першої інстанції про доведеність вини ОСОБА_2 у вчиненні
злочину, за який його засуджено, при обставинах, викладених у вироку, доведена сукупністю досліджених у
судовому засіданні доказів. Докази його вини, які наведені у вироку,
давали суду підстави для прийняття зазначеного рішення у справі. З даними
висновками і оцінкою доказів погоджується й колегія суддів.

Так, відповідно до показань потерпілого ОСОБА_3 злочин
щодо нього було вчинено групою осіб, серед яких також був
ОСОБА_2 і який приймав безпосередню участь
у вчиненні інкримінованого останньому злочину.

Вина засудженого ОСОБА_2 у вчиненні злочину також
підтверджується показаннями свідків ОСОБА_7, ОСОБА_5 та ОСОБА_6, які дали
показання щодо відомих їм обставин злочину
та підтвердили свої показання під час проведення відтворень обстановки
та обставин події з їх участю. Свідок ОСОБА_8 дав суду показання, що аналогічні показанням свідка ОСОБА_7. Обставини, які
б давали підстави для критичної оцінки показань зазначених осіб, по справі не
вбачаються.

З матеріалів кримінальної справи вбачається, що на досудовому слідстві, під
час розгляду справи у суді першої інстанції, в судовому засіданні апеляційного
суду 21
грудня 2004 року, при додатковому
розслідуванні, в судовому засіданні при новому розгляді справи судом першої
інстанції та в даному судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_2 свою вину у
скоєнні хуліганських дій не визнавав, але не заперечував факт нанесення ним
удару потерпілому рукою в область обличчя ( т.1 а.с.6, 7-9, 12-14, 15 - 17,
22 - 23, 31 - 32, 35, 48 - 49, 123, 193, 218зв., 248зв., 279, 309, 393 ).

При вирішенні питання про призначення покарання ОСОБА_2
суд правильно керувався загальними засадами призначення покарання -
ст.65 КК України, навівши у вироку відповідні мотиви прийнятого рішення. При цьому
суд врахував обставини справи, ступінь тяжкості вчиненого ним злочину, дані про
його особу та відсутність обставин, які обтяжують покарання. Крім того, судом
також об'єктивно була врахована думка потерпілого ОСОБА_3 щодо покарання ОСОБА_2 та те, що останній є
ІНФОРМАЦІЯ_2.

Висловлена в апеляції представника потерпілого ОСОБА_3 -ОСОБА_4 незгода з прийнятим судом рішенням та фактично поставлене питання
про направлення справи на додаткове розслідування слід визнати безпідставним,
так як суд розглянув дану справу відповідно до вимог ст.275 КПК України в межах
пред'явленого ОСОБА_2 обвинувачення.

В судовому засіданні також було встановлено, що ОСОБА_2 в силу стану свого
здоров'я не міг спричинити потерпілому тілесні ушкодження, які були виявлені у
потерпілого.

Матеріали ж кримінальної справи щодо осіб, які також вчинили хуліганські
дії та заподіяли потерпілому ОСОБА_3 тяжкі тілесні ушкодження, виділені в окреме провадження (
т.1 а.с. 143
).

Посилання засудженого та його захисника в апеляціях на висновки експерта № 31 від 17
квітня 2006 року та № 63 від 27
жовтня 2006 року, як на доказ
невинуватості ОСОБА_2, є безпідставними, так як Зенченку не інкримінувалось умисне спричинення тілесних
ушкоджень.

Кримінальна справа в частині обвинувачення ОСОБА_2 за ст.121 ч.2 КК України була закрита постановою слідчого від 12 вересня 2005
року на підставі ст.6 ч.1 п.2 КПК України
за відсутністю в його діянні складу злочину (т.1 а.с.305).

Розгляд справи судом першої інстанції здійснювався в межах, передбачених
ст.275 КПК України, тобто в межах пред'явленого йому обвинувачення - ст.296 ч.2 КК України.

Зазначені ж висновки експертів лише виключають можливість спричинення тілесних ушкоджень, виявлених у
потерпілого ОСОБА_3, саме ОСОБА_2 ( т.2 а.с. 1 - 9, 22 - 24 ).

Крім того, поставлене в апеляціях засудженого та його
захисника питання про скасування вироку та закриття
справи у зв'язку з недоведеністю участі ОСОБА_2 у вчиненні злочину не
грунтується на положеннях закону, так як ст.376 КПК України не надає право
апеляційному суду скасовувати вирок та закривати справу з цієї підстави.

Керуючись ст.ст.365, 366
КПК України, колегія суддів судової палати у кримінальних
справах апеляційного суду, -

ухвалила:

апеляції
представника потерпілого ОСОБА_3 - ОСОБА_4, засудженого
ОСОБА_2 та його захисника - адвоката ОСОБА_1
залишити без задоволення.

Вирок Новоград-Волинського міськрайонного суду
Житомирської області від 21 грудня 2006
року щодо ОСОБА_2 залишити без зміни.