У Х В А Л А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Колегія суддів Судової палати у кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі:

головуючого ОСОБА_1,
суддів ОСОБА_2, ОСОБА_3,
за участю прокурора ОСОБА_4,

розглянувши в судовому засіданні в м. Києві 27 січня 2015 року кримінальну справу за касаційною скаргою прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, на вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_5,

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Калуського міськрайонного суду Івано-Франківської області від 19 грудня 2012 року

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

громадянина України, не судимого,

засуджено:

- за ч. 1 ст. 263 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки;

- за ч. 1 ст. 296 КК України до покарання у виді арешту на строк 6 місяців.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

Вироком Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року вирок місцевого суду щодо ОСОБА_5 в частині застосування Закону України про кримінальну відповідальність за ч. 1 ст. 296 КК України скасовано.

Визнано ОСОБА_5 винним за ч. 4 ст. 296 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки, за ч. 1 ст. 263 КК України залишено покарання, призначене судом першої інстанції.

На підставі ст. 70 КК України за сукупністю злочинів ОСОБА_5 визначено остаточне покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки.

На підставі ст. 75 КК України ОСОБА_5 звільнено від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком тривалістю 1 рік та з покладенням обов'язків, передбачених пунктами 2, 3, 4 ст. 76 КК України.

У решті вирок місцевого суду залишено без зміни.

Згідно з вироком апеляційного суду ОСОБА_5 визнано винним у тому, що він у 2010 році на території закинутої військової частини в лісовому масиві АДРЕСА_2 знайшов гранату РГД-5, яку перевіз до м. Івано-Франківськ та зберігав за місцем свого проживання АДРЕСА_1 без передбаченого законом дозволу.

Близько 04 год. 06 травня 2012 року на вул. Д.Галицького, 318, в с. Завій Калуського району ОСОБА_5, знаходячись у стані алкогольного сп'яніння, грубо порушуючи громадський порядок, з мотивів явної неповаги до суспільства, що супроводжувалось особливою зухвалістю, керував автомобілем ВАЗ 2109 на великій швидкості, чим створював небезпеку заподіяння шкоди здоров'ю громадян, а в подальшому дістав із автомобіля гранату, тобто предмет, спеціально пристосований для нанесення тілесних ушкоджень, та під час конфлікту з ОСОБА_6 випустив її з рук на землю.

У результаті випадкового вибуху гранати були спричинені тілесні ушкодження потерпілим ОСОБА_6, ОСОБА_7, ОСОБА_8 Окрім цього, було пошкоджено автомобілі потерпілих ОСОБА_4 ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_4, чим спричинено йому матеріальної шкоди на суму 6 986 грн. 84 коп. та ОСОБА_9 - Nissan Note реєстраційний номер НОМЕР_2 та заподіяно шкоду на суму - 1 355 грн. 20 коп.

У касаційній скарзі прокурор, посилаючись на істотне порушення кримінально-процесуального закону, невідповідність призначеного покарання тяжкості злочинів та особі засудженого, порушує питання про скасування вироку апеляційного суду та направлення справи на новий апеляційний розгляд. Зазначає, що суд апеляційної інстанції свій вирок не обґрунтував, не вказав, чому взяв до уваги одні докази та відкинув інші, необґрунтовано перекваліфікував дії ОСОБА_5 з ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 на ч. 4 ст. 296 КК України і призначив занадто м'яке покарання.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора на підтримання касаційної скарги, перевіривши матеріали справи та обговоривши доводи, наведені в касаційній скарзі, колегія суддів дійшла висновку, що скарга не підлягає задоволенню на таких підставах.

Висновки суду про доведеність винуватості ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 1 ст. 263 КК України, та кваліфікація його дій за цим законом у касаційній скарзі прокурора не оскаржуються.

Твердження прокурора про те, що дії ОСОБА_5 безпідставно перекваліфіковані з ч. 2 ст. 15, п.п. 1, 7 ч. 2 ст. 115 на ч. 4 ст. 296 КК України, є необґрунтованими і спростовуються наступними доказами.

Так, винуватість ОСОБА_5 у вчиненні злочину, передбаченого ч. 4 ст. 296 КК України, підтверджується показаннями самого засудженого, який стверджував, що гранату випустив з рук не навмисно і умислу на вбивство людей не мав, показаннями потерпілих ОСОБА_6, ОСОБА_4, ОСОБА_9 та ОСОБА_8, які повідомили, що під час хуліганських дій з рук ОСОБА_5 випала граната і той почав кричати, щоб всі тікали, бо вона вибухне. Ці показання повністю узгоджуються між собою, є послідовними та підтверджуються іншими доказами у справі, зокрема, даними протоколів огляду місця події, огляду автомобіля ВАЗ 21099 реєстраційний номер НОМЕР_4, даними висновків судово-медичних та судово-вибухотехнічних експертиз та іншими доказами у справі.

Як убачається з матеріалів справи, засуджений ОСОБА_5, випустивши з рук гранату, попередив потерпілих про можливу небезпеку та казав, щоби всі тікали, оскільки наміру нікого вбивати не мав.

За таких обставин суд апеляційної інстанції дійшов правильного висновку, що дії ОСОБА_5 потрібно кваліфікувати за ч. 4 ст. 296 КК України, оскільки в матеріалах справи відсутні докази, які би свідчили про наявність умислу на заподіяння смерті потерпілим.

Таким чином, дії ОСОБА_5 за ч. 4 ст. 296 КК України кваліфіковані правильно.

Призначаючи покарання ОСОБА_5, апеляційний суд з достатньою повнотою врахував ступінь тяжкості вчинених злочинів, один з яких є тяжким, особу винного, який має постійне місце проживання, позитивно характеризується, вперше притягується до кримінальної відповідальності, обставини, які пом'якшують покарання, - з'явлення із зізнанням, активне сприяння розкриттю злочинів, наявність на утриманні двох малолітніх дітей, відсутність претензій з боку потерпілих, що просили його суворо не карати та дійшов обґрунтованого висновку про необхідність призначення засудженому покарання в межах санкцій частин статей, за якими його визнано винним.

Також суд правильно призначив засудженому ОСОБА_5 покарання на підставі ч. 1 ст. 70 КК України та звільнив його від відбування покарання на підставі ст. 75 цього Кодексу.

Таке покарання, на думку колегії суддів, є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення ним нових злочинів.

Оскільки в касаційній скарзі прокурора не наведено переконливих доводів для обґрунтування невиправданої м'якості призначеного ОСОБА_5 покарання, тому скарга і в цій частині задоволенню не підлягає.

Отже, підстав для скасування вироку Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_5 колегія суддів не вбачає.

Істотних порушень вимог кримінально-процесуального закону, які були би підставою для зміни чи скасування судових рішень у справі, не встановлено.

Керуючись пунктами 11, 15 розділу ХІ «Перехідні положення» КПК України та статтями 394-396 КПК України 1960 року, колегія суддів

У Х В А Л И Л А:

Вирок Апеляційного суду Івано-Франківської області від 16 жовтня 2014 року щодо ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну скаргу прокурора, який брав участь у розгляді справи судом апеляційної інстанції, - без задоволення.

Судді:

___________________ ________________________ ____________________

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3