11-кп/775/207/2015(м)
266/5088/13-к

УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 травня 2015 року м. Маріуполь

Колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області в м. Маріуполі у складі:

судді-доповідача ОСОБА_1

суддів: ОСОБА_2 ,

ОСОБА_3

при секретарі ОСОБА_4

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Маріуполі кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань під № 0000256 від 13 лютого 2013 року, за апеляційною скаргою засудженого ОСОБА_5 на вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 березня 2015 року, яким

ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця с. Зачатіївка Волноваського району Донецької області, проживаючого за адресою: АДРЕСА_1 , раніше не судимого,

засуджено за ч.2 ст.286 КК України до покарання у виді позбавлення волі на строк 3 роки, з позбавленням права керувати транспортними засобами на строк 1 рік.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_5 звільнено від відбування основного покарання у виді позбавлення волі строком на 3 роки з випробуванням на 1 рік.

Згідно зі ст.76 КК України, на ОСОБА_5 покладено обов`язки: повідомляти кримінально-виконавчу інспекцію про зміну місця проживання, роботи або навчання; періодично з`являтися для реєстрації в кримінально-виконавчій інспекції.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь Донецького НДІСЕ та НДЕКЦ ГУМВС України в Донецькій області витрати на проведення судових автотехнічних експертиз суми в розмірі 2510 грн. та 961,80 грн., відповідно.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь потерпілого ОСОБА_6 у відшкодування матеріальної шкоди 3084 грн., моральної шкоди 10000 грн.

Стягнуто з ОСОБА_5 на користь установи охорони здоров`я у відшкодування витрат на лікування потерпілого ОСОБА_6 суму в розмірі 7159,29 грн., -

ВСТАНОВИЛА:

ОСОБА_5 засуджений за вчинення кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України, за обставин детально викладених у вироку.

Зокрема, ОСОБА_5 11 червня 2011 року, приблизно о 10.30 год., керуючи технічно справним автомобілем «Kia Shuma», реєстраційний номер НОМЕР_1 , що належить йому на праві власності, рухався по проїжджій частині вул. Червонофлотської в Приморському районі м. Маріуполя в напрямку вул. Бахчиванджи. В районі заїзду на територію автомобільного ринку «Південний», здійснив наїзд на ОСОБА_6 , який переходив по пішохідному переході проїжджу частину вул. Червонофлотської, внаслідок чого заподіяв потерпілому тяжкі тілесні ушкодження.

Зі змісту апеляційної скарги засудженого ОСОБА_5 убачається, що він просить скасувати вирок суду першої інстанції, а кримінальне провадження за його обвинуваченням закрити, на підставі відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України. Своє прохання мотивує тим, що орган досудового розслідування не здобув доказів його винності, а суд першої інстанції, прийшов до висновку про його винність у скоєнні вказаного кримінального правопорушення на підставі припущень, що ґрунтуються на суперечливих показаннях свідків, внаслідок чого постановив незаконний обвинувальний вирок щодо нього.

Заслухавши доповідь судді, обговоривши доводи апеляційної скарги засудженого, перевіривши матеріали кримінального провадження, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області приходить до висновку, що апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 не підлягає задоволенню, а вирок суду першої інстанції повинний бути залишений без змін, з огляду на наступне.

Відповідно до ч.1 ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим.

Положення ч.1 ст.404 КПК України регламентує, що суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляції скарги.

Висновки суду першої інстанції про винність ОСОБА_5 у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення, за який його було засуджено, відповідають фактичним обставинам справи та підтверджуються дослідженими та наведеними у вироку доказами.

В судовому засіданні суду першої інстанції ОСОБА_5 свою вину у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КК України не визнав, посилаючись на те, що його вини у настанні дорожньо-транспортної пригоди (далі ДТП) не було. Не визнав також і цивільний позов потерпілого про відшкодування матеріальної і моральної шкоди, а також позов прокурора про відшкодування витрат на стаціонарне лікування потерпілого. Підтвердив, що після ДТП він добровільно сплатив грошову суму 20000 грн. на лікування потерпілого.

Однак, доводи засудженого ОСОБА_5 спростовуються дослідженими матеріалами кримінального провадження, зокрема:

потерпілий ОСОБА_6 в судовому засіданні пояснив, що 11 червня 2011 року, коли він переходив по пішохідному переході проїжджу частину вул. Червонофлотської в м. Маріуполі, в районі суцільної смуги його збив автомобіль під керуванням ОСОБА_5 .

Свідки ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_6 підтвердили показання потерпілого і пояснили, що будь-яких автомобілів, які б виїжджали з території автомобільного ринку не бачили.

Свідок ОСОБА_13 також підтвердив показання потерпілого і додав, що бачив, як з території автомобільного ринку в цей момент виїжджав автомобіль типу «джип» темного кольору, із-за якого і вийшов потерпілий.

Крім зазначених показань, вина ОСОБА_5 підтверджується наступними доказами:

протоколом огляду місця події від 11 травня 2011 року. Зі змісту якого убачається, зокрема, на місці події є дорожній знак 5.35.1 «Пішохідний перехід» та нанесено дорожню розмітку 1.14.2 «Нерегульований пішохідний перехід». Місце наїзду на пішохода розташоване на пішохідному переході на відстані 6,9 метри від правого краю проїзної частини.

У кримінальному провадженні були проведені висновки судово-автотехнічних експертиз експертами НДЕКЦ ГУ МВС України в Донецькій області та НДІСЕ: ОСОБА_14 - № 5804 від 05 листопада 2013 року та № 3740 від 03 жовтня 2013 року, ОСОБА_15 - № 173 від 22 травня 2012 року. Крім того, у кримінальному провадженні було проведено додаткову судово-автотехнічну експертизу № 899 від 22 грудня 2014 року.

На думку колегії суддів, районний суд, аналізуючи висновки проведених у справі експертиз, прийшов до правильного висновку про безпідставність застосування експертом ОСОБА_14 до даного випадку під час аналізу дій водія ОСОБА_5 положень п.18.4 ПДР України. Мотивуючи своє рішення тим, що вимоги вказаного пункту стосуються випадку, коли автомобілі рухаються попутними курсами у суміжних смугах, а у даному випадку, зі слів ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_13 , автомобіль, який начебто виїжджав з території автомобільного ринку, рухався перпендикулярно руху автомобіля під керуванням засудженого. Зазначене підтверджується також висновком додаткової експертизи № 899 від 22 грудня 2014 року, і тому, суд першої інстанції обґрунтовано лише в цій частині не прийняв висновок до уваги.

Факт спричинення тілесних ушкоджень потерпілому ОСОБА_6 підтверджується висновком судово-медичної експертизи № 530/128 від 10 квітня 2012 року, згідно якої, під час звернення за медичною допомогою у потерпілого ОСОБА_6 були виявлені тяжкі тілесні ушкодження, які утворились від дії тупих предметів, якими могли бути виступаючі частки транспортного засобу в русі в момент ДТП.

Що стосується пояснень ОСОБА_5 та свідка ОСОБА_13 щодо автомобіля, який начебто виїжджав з території автомобільного ринку і обмежив видимість засудженому, то вони колегією суддів сприймаються як недостовірний доказ, оскільки вони спростовуються дослідженими доказами.

Таким чином, сукупність досліджених судом доказів із належною повнотою викривають ОСОБА_5 у тому, що він в порушення правил безпеки дорожнього руху, керуючи транспортним засобом, спричинив потерпілому тяжкі тілесні ушкодження, тобто його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.286 КК України.

Фактичні обставини вчинення ОСОБА_5 названого кримінального правопорушення сторона обвинувачення та інші учасники кримінального провадження не оспорюють.

В апеляції засуджений ОСОБА_5 порушує питання про скасування вироку з мотивів відсутності в його діях складу кримінального правопорушення, передбаченого ч.2 ст.286 КПК України. Однак, дану вимогу колегія суддів вважає необґрунтованою, оскільки вказані доводи засудженого спростовуються дослідженими матеріалами кримінального провадження, аналіз яких наведений вище.

При визначені виду та міри покарання, суд першої інстанції відповідно до вимог ст.ст. 65-67 КК України, роз`яснень, які викладені в постанові Пленуму Верховного Суду України «Про практику призначення судами кримінального покарання» № 7 від 24 жовтня 2003 року, вірно врахував ступінь тяжкості, конкретні обставини вчиненого кримінального правопорушення, його наслідки, дані про особу засудженого та обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.

ОСОБА_5 скоїв злочин, який відповідно до ст.12 КК України є тяжким, скоїв його з необережності, на обліку в наркологічному диспансері та психіатричній лікарні не перебуває, раніше не судимий.

Відповідно до ст.66 КК України, обставинами, що пом`якшують покарання, суд доцільно визнав добровільне часткове відшкодування ОСОБА_5 заподіяної шкоди, його позитивну характеристику за місцем проживання.

Обставин, що обтяжують покарання, відповідно до ст.67 КК України, судом не встановлено.

Колегія суддів вважає, що суд з урахуванням усіх обставин призначив покарання, передбачене у мінімальних межах санкції статті, що ставилася ОСОБА_5 у вину.

Таким, чином суд першої інстанції обґрунтовано прийшов до висновку про те, що виправлення засудженого можливе без ізоляції від суспільства та, призначивши справедливе покарання, передбачене ч.2 ст.286 КК України, звільнив від відбування основного покарання із випробуванням та поклав на нього обов`язки, передбачені ст.76 КК України.

Підстав для застосування положень Закону України «Про амністію у 2014 році» судом не встановлено.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.407 КПК України, за наслідками апеляційного розгляду за скаргою на вирок або ухвалу суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити вирок або ухвалу без змін.

Дослідивши матеріали кримінального провадження, колегія суддів судової палати у кримінальних справах Апеляційного суду Донецької області приходить до висновку, про відсутність підстав, передбачених ст. 409 КПК України, які б потягли за собою скасування або зміну вироку суду першої інстанції.

Таким чином, апеляційна скарга засудженого ОСОБА_5 повинна бути залишена без задоволення, а вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 березня 2015 року щодо нього без змін.

Враховуючи викладене, керуючись вимогами ст.ст. 404, 405, 407, 418, 419 КПК України, колегія суддів, -

УХВАЛИЛА:

апеляційну скаргу засудженого ОСОБА_5 залишити без задоволення.

Вирок Приморського районного суду м. Маріуполя Донецької області від 17 березня 2015 року щодо ОСОБА_5 залишити без змін.

Ухвала апеляційного суду набирає законної сили з моменту її проголошення і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня її проголошення.

Колегія суддів судової палати

у кримінальних справах

Апеляційного суду Донецької області