Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України

з розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого Слинька С. С.,суддів
Дембовського С. Г., Крижановського В.
Я.,при секретарі за участю прокурора
захисниказасудженого Гладкіх Л. М.,
Саленка І. В., ОСОБА_6,ОСОБА_7розглянула в
судовому засіданні в м. Києві 18 вересня
2014 року кримінальне провадження,
внесене до Єдиного реєстру досудових
розслідувань № 0000080, за
касаційного скаргою засудженого на
вирок Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 18 листопада 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Житомирської
області від 17 лютого 2014 року за
обвинуваченням

ОСОБА_7, ІНФОРМАЦІЯ_1, уродженця та
жителя АДРЕСА_1, такого, що не мав
судимості.

Вироком Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 18 листопада 2013 року,
залишеним без зміни ухвалою
Апеляційного суду Житомирської
області від 17 лютого 2014 року, ОСОБА_7
засуджено за ч. 2 ст. 121 КК України до
покарання у виді позбавлення волі на
строк 8 років.

Згідно з цим вироком ОСОБА_7 визнано
винуватим у вчиненні злочину за таких
обставин.

02 липня 2004 року
приблизно о 23.00 год. між ОСОБА_7, ОСОБА_9,
ОСОБА_10, ОСОБА_11, які знаходилися
поблизу автобусної зупинки,
розташованої біля
Новоград-Волинського професійного
ліцею по вул. Пушкіна, 44/37 в м.
Новоград-Волинському, та ОСОБА_12,
ОСОБА_13, ОСОБА_14, які до них підійшли, на
ґрунті раптово виниклих неприязних
відносин почалася сварка, що переросла
в бійку, під час якої ОСОБА_7 з лавки на
автобусній зупинці відламав дерев'яну
палку, з якою підійшов до ОСОБА_12 й
умисно вдарив нею останнього по голові,
в результаті чого зхавдав йому тяжких
тілесних ушкоджень, від яких
ІНФОРМАЦІЯ_2 року той помер.

Ухвалою Апеляційного
суду Житомирської області від 17 лютого
2014 року вказаний вирок міськрайонного
суду щодо ОСОБА_7 залишено без зміни.

У касаційній скарзі
засуджений просить скасувати
оскаржувані судові рішення та закрити
кримінальне провадження щодо нього у
зв'язку з істотними порушеннями
кримінального процесуального закону.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
засудженого, який підтримав свою
касаційну скаргу, прокурора, який
заперечував проти задоволення
касаційної скарги та просив залишити
без зміни оскаржувані судові рішення,
перевіривши матеріали кримінального
провадження та обговоривши доводи,
наведені у скарзі, колегія суддів
дійшла висновку, що у задоволенні
скарги слід відмовити.

Відповідно до ст. 433 КПК України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин і не має права
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, яких
не було встановлено в оскарженому
судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Засуджений у своїй скарзі, як на
підставі для її задоволення вказує на
невідповідність висновків суду першої
інстанції фактичним обставинам
кримінального провадження, які
виходячи зі змісту наведених положень
процесуального закону не підлягають
перегляду в касаційному порядку. Отже,
під час касаційного розгляду
зазначеного кримінального провадження
колегія суддів виходить із фактичних
обставин вчинення кримінального
правопорушення, встановлених судом.

Згідно з положеннями ст. 94 КПК України
суд, керуючись законом, під час
прийняття відповідного процесуального
рішення за своїм внутрішнім
переконанням, яке ґрунтується на
всебічному, повному й неупередженому
дослідженні всіх обставин
кримінального провадження оцінює
кожний доказ із точки зору належності,
допустимості, достовірності, а
сукупність зібраних доказів - із точки
зору достатності та взаємозв'язку.

Як видно зі змісту оскаржуваного
вироку районного суду, колегія суддів
дійшла висновку про винуватість ОСОБА_7
у вчиненні інкримінованого йому
кримінального правопорушення, на
підставі глибокого й детального
аналізу сукупності доказів у справі з
точки зору їх належності, допустимості,
логічності та взаємозв'язку.

Зокрема, до таких доказів належать
показання свідків - безпосередніх
очевидців події, показання самого
потерпілого, які він дав до своєї
смерті в ході досудового слідства,
висновків судово-медичних експертиз та
інших слідчих дій, проведених у межах
кримінального провадження.

Безпідставними є доводи засудженого
про те, що оскаржуваний вирок суду
постановлено на підставі недопустимих
доказів, оскільки на момент судового
слідства діяли положення нового КПК
України, які встановлюють принцип
безпосередності дослідження показань,
речей та документів, у той час як суд
першої інстанції послався на показання
потерпілого ОСОБА_12 та свідка ОСОБА_9,
дані ними в ході досудового слідства, у
період дії норм КПК України 1960 року.

Дійсно, як видно з матеріалів
провадження, сама бійка, під час якої
потерпілому було завдано тілесних
ушкоджень, відбулась у 2004 році, тобто у
період дії норм КПК України 1960 року, а
судове слідство відбувалось у 2013 році,
тобто у період дії норм нового КПК
України.

При цьому ст. 23 КПК України встановлює
обов'язок суду досліджувати докази
безпосередньо та отримувати усно
показання учасників кримінального
провадження; частина 2 цієї ж статті
передбачає, що не можуть бути визнані
доказами відомості, що містяться в
показаннях, речах у документах, які не
були предметом безпосереднього
дослідження суду, крім випадків,
передбачених цим Кодексом; суд може
прийняти як доказ показання осіб, які
не дають їх безпосередньо в судовому
засіданні, лише у випадках,
передбачених цим Кодексом.

Відповідно до п. 8 розділу ХІ «Перехідні
положення» КПК України допустимість
доказів, отриманих до набрання
чинності цим Кодексом, визначається у
порядку, що діяв до набуття ним
законної сили.

Як видно з журналу судового засідання
та проведеного відтворення
звукозапису судового засідання від 21
червня 2013 року, протоколи допиту
потерпілого та свідка ОСОБА_15
безпосередньо досліджувалися судом.

Таким чином, з огляду на наведені норми
процесуального закону та з урахуванням
того, що на момент розгляду справи в
суді потерпілий

ОСОБА_16 та свідок ОСОБА_15 померли, їхні
показання, дані ними в ході досудового
слідства до набрання чинності КПК
України в новій редакції, суд
обґрунтовано використав у якості
належних доказів.

Також, відповідно до наведених
положень ст. 23 КПК України суд
правильно взяв до уваги показання
інших свідків, дані ними в судовому
засіданні, а не в ході досудового
слідства.

Що стосується доводів засудженого про
незаконність кримінального
провадження щодо нього, оскільки в ході
досудового слідства за фактом смерті
ОСОБА_16 було закрито кримінальну
справу, то цей факт не перешкоджає
інкримінуванню ОСОБА_7 вчиненню
кримінального правопорушення,
передбаченого ч. 2 ст. 121 КК України.

Відповідно до п. 10 ч. 1 ст. 6 КПК України
1960 року, норми якого діяли під час
проведення досудового слідства в межах
провадження щодо вчинення
протиправного діяння щодо ОСОБА_16,
кримінальну справу не може бути
порушено, а порушена підлягає закриттю
щодо особи, про яку є нескасована
постанова органу дізнання, слідчого,
прокурора за тим же обвинуваченням.

Разом із тим, як видно з матеріалів
провадження за фактом завдання ОСОБА_16
тілесних ушкоджень, 14 липня 2004 року
було порушено кримінальну справу за
ознаками злочину, передбаченого ч. 1 ст.
121 КК України, 24 грудня цього ж року з
приводу цих же протиправних діянь було
винесено постанову про притягнення
ОСОБА_7 як обвинуваченого за ч. 1 ст. 121 КК
України, а 21 жовтня 2006 року - постанову
про перекваліфікацію його дій на ч. 2 ст.
121 КК України та порушення кримінальної
справи щодо нього за цією ж статтею.

При цьому матеріали справи також
містять інформацію про те, що

08 серпня 2005 року було винесено
постанову про відмову в порушенні
кримінальної справи за ст. 115 КК України
за фактом смерті ОСОБА_16, який помер
ІНФОРМАЦІЯ_2 року.

Оскільки постанову про відмову в
порушенні кримінальної справи було
винесено за фактом смерті ОСОБА_16 та
відмовлено у порушенні кримінальної
справи за ч. 1 ст. 115 КК України, з огляду
на те що матеріали провадження не
містять жодних відомостей про
наявність постанови про відмову в
порушенні кримінальної справи щодо
ОСОБА_7 за фактом завдання тілесних
ушкоджень потерпілому, наведені
засудженим обставини не є підставою
для визнання кримінального
переслідування щодо нього незаконним.

Покарання призначено ОСОБА_7
відповідно до положень ст. 65 КК України
в межах санкції інкримінованої йому
частини статті цього ж Кодексу. Підстав
вважати таке покарання несправедливим
унаслідок суворості колегія суддів не
вбачає.

Таким чином, з огляду на наведене
підстав для задоволення касаційної
скарги засудженого ОСОБА_7, під час
перевірки матеріалів справи не
встановлено.

Істотних порушень вимог кримінального
процесуального закону, які би
перешкодили чи могли перешкодити суду
повно й усебічно розглянути справу і
постановити законне, обґрунтоване та
справедливе рішення,

у справі не виявлено.

Керуючись статтями 434, 436, 438 КПК України,
колегія суддів

у х в а л и л а:

вирок Новоград-Волинського
міськрайонного суду Житомирської
області від 18 листопада 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Житомирської
області від 17 лютого 2014 року щодо
ОСОБА_7 залишити без зміни, а його
касаційну скаргу - без задоволення.

Судді:

_________________С. С. Слинько _______________С. Г.
Дембовський_________________В. Я.
Крижановський