Ухвала іменем україни29 січня 2015 року м. КиївКолегія суддів Судової палати у кримінальних справах Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ у складі: ОСОБА_7., суддів:ОСОБА_8., ОСОБА_9., при секретарі з участю прокурора ОСОБА_10., ОСОБА_11.,
розглянула в судовому засіданні у м. Києві касаційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 на вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2013 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2014 року щодо ОСОБА_4.

Вироком Пологівського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2013 року

ОСОБА_5, ІНФОРМАЦІЯ_1, громадянина України, раніше судимого: 1) вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 30 грудня 2005 року за ч.1 ст.296 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік; 2) вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 12 вересня 2006 року за ч.2 ст.186 КК України до покарання у виді штрафу у розмірі 510 грн; 3) вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2012 року за ч.1 ст.389 КК України до покарання у виді обмеження волі на строк 1 рік, на підставі ст.75 КК України звільненого від відбування покарання з випробуванням з іспитовим строком на 1 рік,

визнано винуватим у пред'явленому обвинуваченні у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України та призначено покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років.

На підставі ст.71 КК України до призначеного покарання приєднано невідбуту частину покарання за вироком Гуляйпільського районного суду Запорізької області від 13 листопада 2012 року та остаточно визначено ОСОБА_5 покарання у виді позбавлення волі на строк 6 років 6 місяців.

Постановлено стягнути з ОСОБА_5 на користь потерпілої ОСОБА_6 20 000 грн у рахунок відшкодування моральної шкоди.

Питання про долю речових доказів вирішено у відповідності із ст.100 КПК України.

Як визнав встановленим суд, 09 липня 2013 року о 10 год, ОСОБА_5, знаходячись за адресою: АДРЕСА_1 перебуваючи в стані алкогольного сп'яніння, вчинив розпусні дії щодо малолітньої ОСОБА_6, ІНФОРМАЦІЯ_2.

Ухвалою Апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2014 року, вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2013 року щодо ОСОБА_4, залишено без зміни.

У касаційній скарзі захисник ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 просить судові рішення скасувати, а кримінальне провадження щодо ОСОБА_4 закрити у зв'язку з відсутністю в його діях складу кримінального правопорушення.

В обґрунтування наведеного вказує на істотні порушення вимог кримінально-процесуального закону, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам кримінального провадження.

Зазначає, що висновками проведених судово-медичних експертиз підтверджено відсутність об'єктивних даних про вчинення ОСОБА_5 розпусних дій щодо потерпілої, а також вказує на недопустимість показань потерпілої ОСОБА_6, оскільки остання в силу психічних розладів не могла віддавати значення своїм діям та керувати ними.

Заслухавши доповідь судді, пояснення прокурора, який заперечив проти доводів касаційної скарги, перевіривши матеріали провадження і обговоривши доводи касаційної скарги, колегія суддів вважає, що вона не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Відповідно до ст.438 КПК України предметом перегляду справи в касаційному порядку можуть бути істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.

На підставі зібраних та перевірених у судовому порядку доказів, з урахуванням показань потерпілої, законного представника неповнолітньої потерпілої, свідків та інших доказів наявних в провадженні, суд першої інстанції дав правильну оцінку діям ОСОБА_5 та перекваліфікував його дії з ч.3 ст.153 КК України на ч.2 ст.156 КК України, як розбещення неповнолітньої, тобто вчинення розпусних дій вітчимом щодо малолітньої особи.

Висновок суду про винуватість засудженого ОСОБА_4 у вчиненні злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України ґрунтується на підставі об'єктивно з'ясованих обставин, які підтверджені доказами, дослідженими під час судового розгляду і оціненими судом відповідно до ст.94 КПК України з точки зору належності, достовірності, допустимості та відповідно достатності.

Доводи у касаційній скарзі захисника про те, що висновками проведених судово-медичних експертиз підтверджено відсутність будь-яких об'єктивних даних про вчинення ОСОБА_5 розпусних дій щодо потерпілої, а також посилання на недопустимість показань потерпілої ОСОБА_6 були предметом перевірки суду апеляційної інстанції, який визнав їх безпідставними з наведенням у своїй ухвалі докладних мотивів прийнятого рішення.

Посилання у касаційній скарзі захисника на істотні порушення вимог КПК України, які на його думку допущені судами першої та апеляційної інстанцій, не містять належного обґрунтування і фактично зводяться до невідповідності висновків судів фактичним обставинам кримінального провадження, однобічності та неповноти судового слідства, що не є предметом перегляду суду касаційної інстанції.

Обґрунтованих доводів, які б свідчили про наявність підстав для закриття кримінального провадження щодо ОСОБА_5 у касаційній скарзі захисника засудженого не наведено.

В діях засудженого наявні всі елементи закінченого складу злочину, передбаченого ч.2 ст.156 КК України.

Викладений у мотивувальній частині вироку суду першої інстанції висновок, про необхідність призначення ОСОБА_5 покарання у вказаному виді та розмірі, є обґрунтованим, при цьому судом наведено мотиви такого рішення.

Призначене ОСОБА_5 покарання, на думку колегії суддів, відповідає вимогам, передбаченим статтею 65 КК України, є необхідним і достатнім для виправлення засудженого попередження вчинення ним нових злочинів та є домірним скоєному.

Порушень норм кримінального та кримінально-процесуального законодавства, які були б підставами для зміни чи скасування судових рішень не встановлено.

Враховуючи наведене та керуючись статтями 433, 434, 436-438 КПК України, колегія суддів

ухвалила:

Касаційну скаргу захисника ОСОБА_3 в інтересах засудженого ОСОБА_4 залишити без задоволення.

Вирок Пологівського районного суду Запорізької області від 05 грудня 2014 року та ухвалу Апеляційного суду Запорізької області від 17 березня 2014 року щодо ОСОБА_4 залишити без зміни.

Ухвала набирає законної сили з моменту проголошення та оскарженню не підлягає.

Судді:

(підпис) (підпис) (підпис)

_________________ ________________ ______________

ОСОБА_12 ОСОБА_13 ОСОБА_14

З оригіналом згідно: суддя ОСОБА_15