АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД МІСТА КИЄВА
Справа № 11
-а-2096/2007р. Головуючий
у 1 -ій інстанції - Скорій А.В.
ст. 186 ч.2, 186 ч.3, Доповідач - Коваль С. М.
190 ч.2, 187 ч. 1 КК України
УХВАЛА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 жовтня 2007
року колегія суддів судової палати у кримінальних справах

Апеляційного
суду м. Києва у складі:

головуючого
судді Лагнюка М. М.

суддів Ноздрякова В.М. , Коваль С. М.

за участю
прокурора Решетняк Н.О.

потерпілого ОСОБА_1

засуджених ОСОБА_2., ОСОБА_3.

представника
служби у справах неповнолітніх - Лук»янчук Р.П.

розглянувши
у відкритому судовому засіданні в м.
Києві кримінальну справу за апеляціями засуджених ОСОБА_2. і ОСОБА_3. на
вирок Святошинського районного суду м. Києва
від 25 червня 2007 року.

Зазначеним
вироком:

ОСОБА_2, ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженець
м. Києва, громадянин України, зареєстрований та

проживає за
адресою АДРЕСА_1, судимостей

немає,

- засуджений за ст. 186 ч.2 КК України на 4 роки 6 місяців
позбавлення волі; за ст. 186 ч.3

КК
України - на 5 років позбавлення волі; за
ст. 187 ч.1 КК України - на 3 роки

позбавлення
волі; за ст. 190 ч.2 КК України - на 2
роки позбавлення волі. На підставі ст.
70

КК
України шляхом поглинення менш суворого покарання більш суворим остаточно

ОСОБА_2
призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі.

ОСОБА_3, ІНФОРМАЦІЯ_2, уродженець м. Києва,
громадянин України,
зареєстрований та проживає за адресою: АДРЕСА_2, раніше судимий 26.11.2004 року Святошинським
районним судом м. Києва за ст. 185 ч.2 КК України на 2 роки позбавлення
волі; згідно постанови Піщанського районного суду Вінницької області від
01.06.2006 року звільнений з місць позбавлення волі умовно-достроково на 4
місяці 5 днів,

- засуджений за ст. 186 ч.2 КК України на 5 років позбавлення
волі. На підставі ст. 71 КК

України
до призначеного покарання частково приєднано не відбуте покарання за вироком

Святошинського
районного суду м. Києва від 26.11.2004
року і остаточно ОСОБА_3

призначено покарання у виді 5 років 1 місяця
позбавлення волі.

2

ОСОБА_4, ІНФОРМАЦІЯ_3,
уродженець м. Києва, громадянин України, зареєстрований та проживає за адресою:
АДРЕСА_3, раніше судимий 03.06.2003 року
Святошинським районним судом м. Києва
за ст. 185 ч.3 КК України на 3 роки
позбавлення волі з випробуванням з іспитовим строком на 2 роки,

-
засуджений за ст. 186 ч.2 КК України на
5 років позбавлення волі. На підставі
ст. 71 КК України до призначеного покарання частково приєднано не
відбуте покарання за вироком Святошинського районного суду м. Києва від 03.06.2003 року і остаточно
ОСОБА_4. призначено покарання у виді 5 років 6 місяців позбавлення волі.

Постановлено
стягнути з ОСОБА_2. і ОСОБА_3. солідарно на користь ОСОБА_5 2092 гривень у
відшкодування матеріальної шкоди.

Постановлено
стягнути з ОСОБА_2. на користь ОСОБА_6. - 1040 грн., ОСОБА_7
- 1125 грн., ОСОБА_8. - 1545 грн.
і ОСОБА_9 - 350 грн. у відшкодування матеріальної шкоди.

ОСОБА_2., ОСОБА_3. і ОСОБА_4 визнані винними у вчиненні
злочинів за таких обставин.

06.03.2005
року приблизно о 2 год., неповнолітній ОСОБА_2. за попередньою змовою з
ОСОБА_4., перебуваючи у стані
викликаному вживанням наркотичних засобів,
з проникненням в приміщення «Гральні автомати» розташованому по
вул. Чорнобильській, 16/80 в м.
Києві, з застосуванням
насильства, яке не є небезпечним для
життя та здоров»я ОСОБА_10., відкрито
викрали чуже майно, яке належить
ОСОБА_11., а саме гроші в сумі 253 грн. і мобільний телефон «Моторола» з телефонною
карткою, на рахунку якої знаходилось 5
грн., завдавши потерпілому матеріальну
шкоду на загальну суму 258 грн.

Так, неповнолітній ОСОБА_2. разом із ОСОБА_4.
грали на автоматах уприміщенні «Гральні автомати». Після того, як вони 06.03.2005 року приблизно о 01 год. 30 хв. вийшли з
приміщення, ОСОБА_10. зачинила за ними
вхідні двері. Знаходячись на вулиці,
ОСОБА_2. та ОСОБА_4 викурили цигарку з наркотичним засобом, і ОСОБА_2. запропонував ОСОБА_4. повернутися
до приміщення та заволодіти грошима. Після того, як вони постукали у вхідні двері та їм
відчинила касир ОСОБА_10., ОСОБА_2. і
ОСОБА_4, діючи погоджено, з метою заволодіти чужим майном, підійшли до ОСОБА_10. і застосовуючи
насильство, яке не є небезпечним для
життя та здоров'я потерпілої, при цьому
ОСОБА_4 обхватив потерпілу руками за тулуб і зажав її. Коли потерпіла
намагалася вирватися та вибігти з приміщення,
ОСОБА_2. перегородив їй шлях до виходу. Після цього, ОСОБА_4 відтягнувши руки потерпілої від
кишень пальто відкрито викрав чуже майно,
яке належить ОСОБА_11., а саме:
поліетиленовий пакет, в якому
знаходилися гроші в сумі 253 грн. і мобільний телефон «Моторола» з телефонною
карткою оператора мобільного зв'язку «Київстар», які не представляють для потерпілого
матеріальної цінності, на рахунку якої знаходились
гроші в сумі 5 грн.

Крім
того, 26.07.2006 року приблизно о 19 год. 30 хв., неповнолітній ОСОБА_2. за попередньою змовою
з ОСОБА_3., знаходячись біля кафе
«Мальва», розташованому по вул. Уборевича,
3 в м. Києві, повторно,
з погрозою застосування насильства,
яке не є небезпечним для життя та здоров'я потерпілого ОСОБА_5., відкрито викрали у нього мобільний телефон «Нокіа 6681»
вартістю 2067 грн., з сім-карткою
оператора мобільного зв'язку «Діджус» вартістю 25 грн., завдавши потерпілому матеріальну шкоду на
загальну суму 2092 грн.

При
цьому, ОСОБА_2. і ОСОБА_3. підійшли до
вищевказаного кафе / «Мальва», де
ОСОБА_3. з метою придбати/ цигарки відійшов. Приблизно о 19 год.

3

30
хв., ОСОБА_3. повернувшись до кафе
побачив, що ОСОБА_2. розмовляє з
потерпілим ОСОБА_5. Побачивши
у потерпілого навушники до мобільного телефону, ОСОБА_3. з метою заволодіння мобільним
телефоном, попросив у ОСОБА_5 дати йому в
тимчасове користування мобільний телефон,
однак останній відмовив. ОСОБА_2.,
зрозумівши злочинні
наміриОСОБА_3., користуючись довірливим
ставленням до нього, попросив у ОСОБА_5 дати йому
телефон. Не підозрюючи про дійсні наміри ОСОБА_2., ОСОБА_5. передав останньому мобільний
телефон, який в свою чергу передав його
ОСОБА_3 . ОСОБА_3. діючи погоджено із ОСОБА_2,
непомітно для потерпілого,
передав ОСОБА_2. мобільний телефон. На прохання ОСОБА_5 повернути
мобільний телефон, ОСОБА_3.
відповів, що телефона у нього не
має, оскільки він йому вже його
повернув, при цьому висловив на адресу
ОСОБА_5 погрозу застосувати фізичне насильство у випадку, якщо він і надалі намагатиметься повернути
своє майно.

02.08.2006
року приблизно о 14 год.
30 хв., неповнолітній ОСОБА_2.
знаходячись біля приміщення комп'ютерного клубу «Геліос», розташованому по вул. Ірпінській, 69-а в м.
Києві, з погрозою застосування
насильства, яке не є небезпечним для
життя та здоров'я неповнолітнього ОСОБА_12.,
повторно, відкрито викрав чуже
майно, яке належить матері ОСОБА_12. -
ОСОБА_6., а саме гроші в сумі 5
грн., завдавши потерпілій матеріальну
шкоду.

Так, "засуджений ОСОБА_2. 02.08.2006 року
приблизно о 13 год., перебуваючи в комп'ютерному клубі
«Геліос» побачивши у раніше незнайомого неповнолітнього ОСОБА_12. гроші, вирішив ними заволодіти. Приблизно о 14 год.
30 хв., ОСОБА_2. вийшов з приміщення
клубу і попросив у невстановленої слідством особи покликати неповнолітнього
ОСОБА_12. Після того, як неповнолітній
ОСОБА_12. вийшов на вулицю, ОСОБА_2.
погрожуючи застосуванням фізичної сили,
наказав потерпілому передати йому гроші в сумі 5 грн., що останній і змушений був зробити.

В цей же
день приблизно о 14 год.
45 хв., ОСОБА_2. знаходячись біля
приміщення комп'ютерного клубу «Геліос»,
з погрозою застосування насильства,
що не є небезпечним для життя та здоров'я неповнолітнього
ОСОБА_12., повторно, відкрито викрав чуже майно, яке належить матері останнього -
ОСОБА_6., а саме гроші в сумі 10
грн., завдавши потерпілій матеріальну
шкоду.

Того ж
дня приблизно о 15 год. 30
хв., ОСОБА_2. знаходячись в приміщенні
комп'ютерного клубу «Геліос», шляхом
обману неповнолітнього ОСОБА_12.,
повторно, заволодів чужим
майном, яке належить матері ОСОБА_12. -
ОСОБА_6., а саме мобільним телефоном
«Нокіа 3230» вартістю 1000 грн.,
сім-картою оператора мобільного зав'язку «ДЦПКус», на рахунку якої знаходились гроші в сумі 15
грн., а всього шляхом обману заволодів
майном на загальну суму 1015 грн.,
завдавши потерпілій ОСОБА_6. матеріальну шкоду

При цьому, ОСОБА_2. підійшов до неповнолітнього
ОСОБА_12. і попросив у нього в тимчасове користування мобільний телефон.
Потерпілий, не підозрюючи про дійсні
наміри ОСОБА_2 .у передав йому свій мобільний телефон, після чого ОСОБА_2., не маючи намір повертати мобільний
телефон, вийшов з приміщення
комп'ютерного клубу і з місця скоєння злочину зник.

Крім
того, 11.08.2006 року приблизно о 12
годині, неповнолітній ОСОБА_2.

знаходячись
в приміщенні комп'ютерного клубу «Геліос»,
розташованому по вул.

Ірпінській,
69-а в м. Києві,
з погрозою застосування насильства,
що не є небезпечним для

життя та
здоров'я неповнолітнього ОСОБА_13.,
повторно, відкрито викрав чуже

майно, яке належить матері останнього -
ОСОБА_13., а саме: мобільний телефон

«Соні
Еріксон К 750 І» вартістю 1 100 грн., з
сім-картою оператора мобільного зв'язку

«Київстар»
вартістю 25 грн., завдавши потерпілій
ОСОБА_14. матеріальну шкоду на

загальну
суму 1 125 грн.

4

12.09.2006
року приблизно о 16 год.
30 хв., неповнолітній ОСОБА_2., знаходячись біля будинку № 17 по вул. Котельнйкова в м. Києві,
з погрозою застосування насильства,
яке не є небезпечним для життя та здоров'я неповнолітнього
ОСОБА_15., повторно, відкрито викрав чуже майно, яке належить матері ОСОБА_15. - ОСОБА_16., а саме мобільний телефон «Нокіа 2600»
вартістю 350 грн., завдавши потерпілій
матеріальну шкоду.

Крім
цього, неповнолітній ОСОБА_2., 20.09.2006 року приблизно о 15 год., знаходячись на подвір»ї біля
будинку № 11 по вул. Уборевича в м. Києві,
з погрозою застосування насильства,
яке не є небезпечним для життя та здоров'я неповнолітнього ОСОБА_1, повторно,
відкрито викрав чуже майно, а
саме мобільний телефон «Соні Еріксон К
700 І» вартістю 650 грн., який
належить батьку ОСОБА_1 - ОСОБА_17.,
завдавши потерпілому матеріальну шкоду.

Так, 20.09.2006 року приблизно о 15 год., засуджений ОСОБА_2. знаходячись на
подвір'ї біля вказаного будинку,
Побачив раніше незнайомих йому неповнолітніх ОСОБА_1 та ОСОБА_15. З
метою заволодіння чужим майном,
ОСОБА_2. підійшов до неповнолітніх і попросив дати йому мобільний
телефон, щоб зателефонувати. Почувши
відмову, ОСОБА_2. став погрожувати
ОСОБА_17. застосуванням насильства, і
відійшовши з ним в сторону, вирвав з
руки ОСОБА_1 мобільний телефон, після
чого з місця скоєння злочину зник..

Крім
того, 06.09.2006 року приблизно о 14 год. 10 хв., неповнолітній ОСОБА_2. знаходячись на
подвір'ї будинку № 10-6 по вул.
Чорнобильській в м. Києві, з погрозою застосування насильства, небезпечного для життя та здоров'я
малолітнього ОСОБА_18., утримуючи в
руках ригельний ключ, який ОСОБА_18.
будучи наляканим сприйняв за ніж, скоїв
розбійний напад на малолітнього ОСОБА_18.,
заволодівши майном, яке належить
матері ОСОБА_18. - ОСОБА_8., а саме:
мобільним телефоном «Соні Еріксон К 750 І» вартістю 1500 грн., з сім-картою оператора мобільного зв'язку
«Джине» вартістю 25 грн., на рахунку
якої знаходилися гроші в сумі 20 грн.,
а всього заволодів майном на загальну суму 1545 грн., завдавши матеріальну шкоду.

В
апеляції засуджений ОСОБА_3. просить вирок суду скасувати, а справу повернути на додаткове
розслідування, посилаючись на
невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи та неправильне
застосування кримінального закону.

Зокрема
апелянт зазначає, що судом неправильно
кваліфіковані його дії за ч.2 ст. 186 КК
України, оскільки умислу на вчинення
грабежу в нього не було та під час вчинення злочину ні погроз ні фізичного
насильства як з його боку, так і з боку
ОСОБА_2 також не було. Вважає, що
оскільки мобільний телефон потерпілий ОСОБА_5 передав добровільно, його дії слід перекваліфікувати на ч.2 ст. 190 КК України.

В
апеляції засуджений ОСОБА_2. не оспорюючи доведеність своєї вини і правильність
кваліфікації дій, просить вирок суду
змінити та пом'якшити призначене йому покарання, застосувавши
ст. 69 КК України.

При
цьому зазначає, що суд призначив йому
надто суворе покарання. Зокрема, при
призначенні покарання суд недостатньо врахував наявність таких пом'якшуючих
покарання обставин як щире каяття у скоєному,
що він вчинив злочини у неповнолітньому віці та вперше притягується до
кримінальної відповідальності.

Від
інших осіб, які мають право на
апеляційне оскарження зазначеного вироку,
апеляцій не надходило.

Заслухавши
доповідь судді, пояснення засуджених
ОСОБА_2. іОСОБА_3., які підтримали свої
апеляції, пояснення прокурора, яка вважала, що апеляції засуджених задоволенню не
підлягають, пояснення потерпілого
ОСОБА_1, який заперечував проти
задоволення апеляцій засуджених,
пояснення представника служби у справах неповнолітніх, яка покладалась при вирішенні апеляцій
засуджених на розсуд суду, перевіривши
^матеріали справи та обговоривши доводи,
викладені в апеляціях,

5

провівши
судові дебати та заслухавши останнє слово засуджених ОСОБА_2 і ОСОБА_3, колегія суддів вважає, що апеляція ОСОБА_3 підлягає задоволенню
частково, а апеляція ОСОБА_2
задоволенню не підлягає з таких підстав.

Висновок
суду про доведеність вини ОСОБА_2. іОСОБА_3. у вчиненні злочинів за
обставин, встановлених судом, відповідає фактичним обставинам справи й
обґрунтований сукупністю розглянутих у судовому засіданні та наведених у вироку
доказів, яким суд дав належну
оцінку, правильно кваліфікувавши дії
ОСОБА_2. за ст. ст.
186 ч.2, 186 ч.3, 187 4.1,
190 ч.2 КК України і діїОСОБА_3. за
ст. 186 ч.2 КК України.

Винуватість
засудженогоОСОБА_3. у вчиненні злочину за
ст. 186 ч.2 КК України за обставин,
що викладені у вироку, стверджуються
сукупністю доказів, зібраних по справі
та перевірених судом, зокрема
показаннями потерпілого ОСОБА_5., а також показаннями засуджених
ОСОБА_3. і ОСОБА_2., які були дані ними
під час досудового слідства.

Так, потерпілий ОСОБА_5. протягом досудового слідства та судового засідання
послідовно показував, що коли
26.07.2006 року приблизно о 19 год.
30 хв. він повертався додому, його
покликав наглядно знайомий ОСОБА_2. Коли він підійшов до ОСОБА_2, до них підійшов раніше йому незнайомий ОСОБА_3., який попросив дати йому мобільний
телефон, на що він відмовив. Після
того, як ОСОБА_1 попросив дати йому
телефон, він дав свій телефон. Після
цього, ОСОБА_1 повернув йому
телефон, а потім знову його взяв. Коли
телефон знаходився в руках ОСОБА_2,
ОСОБА_3 забрав у нього телефон. Він почав просити повернути
телефон, однак ОСОБА_3 відповів, що він ще не роздивився. Коли вони йшли по
вулиці, він постійно просив ОСОБА_3
віддати телефон, однак він
відповів, що вони йому вже повернули телефон
і в них його немає. Він оглянувши кишені одягу ОСОБА_3, телефона
не знайшов.

Потерпілий
також показував, що ОСОБА_3 говорив з
ним на підвищених тонах і погрожував двічі вдарити, а також пропонував поговорити за
бугром. Вказував на те, що ОСОБА_3 і ОСОБА_1 діяли спільно.

З
показань засудженого ОСОБА_3, які були
дані ним під час досудового слідства вбачається, що 26.07.2006 року коли він підійшов до
ОСОБА_2, останній розмовляв з
потерпілим ОСОБА_5. Помітивши у
потерпілого навушники до мобільного телефону,
він з метою заволодіння мобільним телефоном потерпілого, попросив дати йому подивитись телефон, але ОСОБА_5
відмовив. ОСОБА_1 зрозумівши його наміри,
попросив дати йому телефон і потерпілий його віддав. Після того, як він забрав з рук ОСОБА_2 телефон, ОСОБА_5
почав просити повернути його. Щоб відволікти увагу потерпілого, він почав запитувати у ОСОБА_5 де він проживає
та говорив, що віддасть телефон по
дорозі. Він, ОСОБА_1 і потерпілий
почали йти в напрямку вул. Чорнобильської,
де до них підійшла наглядно знайома дівчина. Оскільки ОСОБА_5 постійно
говорив, щоб він віддав телефон, він скориставшись тим, що до них підійшла дівчина, поклав телефон в ліву кишеню шортів.
Побачивши це, ОСОБА_5 намагався
забрати в нього з кишені мобільний телефон,
однак він не дав цього зробити. В цей час, ОСОБА_1 непомітно витягнув у нього з кишені
телефон і сховав його десь при собі.

Після
того, як ОСОБА_5 продовжував просити повернути телефон, він дозволив йому перевірити його
кишені, однак потерпілий нічого не
знайшов. Він і ОСОБА_1 говорили потерпілому,
що вони йому телефон повернули і можливо він в нього випав. Після цього, він разом з ОСОБА_2 пішли та домовились
зустрітися на наступний день, щоб
продати мобільний телефон ( ах. 222-224; 244-245; 256-261 т.1). Аналогічні
покази в ході досудового слідства були дані і засудженим ОСОБА_2 (а.с. 234-236
т.1). Сам засуджений ОСОБА_3 як в ході досудового слідства так і в судовому
засіданні пояснював, що мобільний
телефон опинився в нього без відома та згоди ОСОБА_5, що цей

6

телефон він заховав до своєї кишені, з якої ОСОБА_1 забрав телефон і заховав у
себе,

що телефон
потерпілому не повернули.

Вказаними
доказами підтверджуються показання потерпілого ОСОБА_5 про обставини вчинення ОСОБА_3 і
ОСОБА_2 відкритого викрадення чужого майна.

Оцінивши
в сукупності зібрані по справі докази,
суд обґрунтовано не прийняв до уваги покази ОСОБА_3 про те, що він не вчиняв грабежу, а заволоділи телефоном потерпілого шляхом шахрайства.

Посилання
в апеляції засудженого ОСОБА_3 на те,
що судом неправильно кваліфіковані його дії за ч.2 ст. 186 КК України, оскільки умислу на вчинення грабежу в нього
не було і під час вчинення злочину ні погроз ні фізичного насильства як він так
і ОСОБА_1 не застосовували, а мобільний
телефон потерпілий ОСОБА_5
передав добровільно, є
безпідставними, оскільки не
відповідають матеріалам справи.

Як
вбачається з матеріалів справи і встановлено судом ОСОБА_3. скориставшись
тим, що потерпілий ОСОБА_5 передав
мобільний телефон ОСОБА_2, забрав з рук
останнього мобільний телефон який йому не належить і заховав його до кишені
своїх шортів, а в подальшому, діючи за попередньою змовою з ОСОБА_2, останній непомітно для потерпілого забрав з
кишені ОСОБА_3 мобільний телефон який заховав до себе, що потерпілий ОСОБА_5 добровільно не передавав засудженому ОСОБА_3
телефон, тобто в даному разі перехід
майна на користь винного було здійснено без волевиявлення потерпілого, а також з урахуванням послідуючих дій
ОСОБА_3 і ОСОБА_2, а саме небажання
віддати телефон, свідчать про те, що його дії носили відкритий характер і ці
дії вчинялись в присутності потерпілого ОСОБА_5.

Аналіз
зібраних по справі доказів в їх сукупності,
свідчить про надуманість доводів які викладені в апеляції засудженого
ОСОБА_3, щодо відсутності доказів в
підтвердження вини у вчиненні ним злочину,
передбаченого ч.2 ст. 186 КК
України, оскільки спростовуються
дослідженими судом доказами.

Обставини
справи встановлені у вироку,
відповідають доказам, які є у
справі й обвинувальний вирок постановлено відносно ОСОБА_3 обґрунтовано і його
дії правильно кваліфіковані за ст. 186
ч.2 КК України.

Підстав
для скасування чи зміни вироку щодо ОСОБА_3 за
ст. 186 ч.2 КК України з перекваліфікацією його дій на ч.2 ст. 190 КК України, як про це ставиться питання в апеляції
засудженого ОСОБА_3, колегія суддів не
вбачає.

Суттєвих
порушень вимог кримінально-процесуального законодавства, які тягнуть за собою скасування чи зміну
вироку, по справі не встановлено.

Призначаючи
засудженому ОСОБА_3. покарання, суд
врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину,
дані, які характеризують
засудженого, що він раніше притягувався
до кримінальної відповідальності та характеризується посередньо.

Разом з
тим, колегія суддів вважає, що суд недостатньо повно врахував всі
обставини справи та призначив ОСОБА_3 суворе покарання.

Так, хоча суд і послався на обставини, які були враховані при призначенні покарання
ОСОБА_3, при цьому не навів
обставин, які б свідчили про
неможливість його виправлення за менш тривалий термін.

Зокрема, з урахуванням конкретних обставин по
справі, ролі і ступеню участі ОСОБА_3
при вчиненні злочину, його молодого
віку, відсутності обтяжуючих покарання
обставин, колегія суддів вважає за
можливе пом»якшити призначене ОСОБА_3. покарання за ст. 186 ч.2 КК України до 4 років позбавлення
волі.

Призначаючи
ОСОБА_2 покарання, суд першої інстанції
дотримав вимоги ст. 65 КК України, врахувавши ступінь тяжкості вчинених ним
злочинів, дані про особу винного та
обставини, що пом»якшують і обтяжують
покарання.

Зокрема, при призначенні міри покарання ОСОБА_2, суд врахував, що він вперше притягується до кримінальної
відповідальності, та позитивно
характеризується. Також судом були враховані пом»якшуючі покарання обставини -
щире каяття та

7

вчинення
злочинів у неповнолітньому віці та обтяжуючі покарання обставини - вчинення
злочину щодо малолітнього та у стані викликаному вживанням наркотичних засобів.

Враховуючи
всі ці обставини, суд обґрунтовано
призначив покарання в межах санкції закону,
що передбачає покарання за вчинені ОСОБА_2 злочини, і це покарання є необхідним і достатнім для
його виправлення та попередження нових злочинів.

Посилання
в апеляції засудженого ОСОБА_2 на те,
що судом при призначенні покарання не були взяті до уваги ряд
обставин, які б на його думку давали
підстави для пом»якшення покарання, є
безпідставними, оскільки обставини на
які посилається засуджений, а саме:
щире каяття, вчинення злочинів у
неповнолітньому віці і те, що він
вперше притягується до кримінальної відповідальності були враховані судом при
призначенні покарання.

Враховуючи, що ОСОБА_1 вчинив злочини, деякі з них віднесені до категорії
тяжких, колегія суддів не вбачає
підстав для застосування ст. 69 КК
України.

Керуючись ст.
ст. 365, 366 КПК України, колегія суддів

УХВАЛИЛА:

Апеляцію
засудженого ОСОБА_2. залишити без задоволення,
а апеляцію засудженого ОСОБА_3. задовольнити частково.

Вирок
Святошинського районного суду м. Києва від 25 червня 2007 року відносно ОСОБА_3
змінити. Призначене ОСОБА_3 покарання за ст:186 ч.2 КК України пом»якшити до 4
років позбавлення волі. На підставі ст.
71 КК України до призначеного покарання частково приєднати невідбуте покарання
за вироком Святошинського районного.суду м. Києва від 26.11.2004 року і
остаточно ОСОБА_3 призначити до відбуття 4 (чотири) роки 1 (один) місяць
позбавлення волі.

В решті
вирок щодо ОСОБА_2. і ОСОБА_3. залишити без зміни.