Провадження № 11-кп/795/154/2015
Категорія - ч. 2 ст. 156 КК України Доповідач ОСОБА_2
У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 лютого 2015 року колегія суддів судової палати у кримінальних справах апеляційного суду Чернігівської області в складі:

Головуючого-суддіОСОБА_2

суддів ОСОБА_3 , ОСОБА_4

при секретарі ОСОБА_5

розглянувши у закритому судовому засіданні в залі суду у місті Чернігові кримінальне провадження, внесене до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 0005224, за обвинуваченням

ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця м. Зугрес Донецької області, українця, громадянина України, з професійно-технічною освітою, не одруженого, не працюючого, інваліда 2 групи, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , мешкаючого за адресою: АДРЕСА_2 , раніше не судимого,

у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України,

за апеляційними скаргами обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 на вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2014 року

за участю прокурора ОСОБА_8

законних представників неповнолітніх потерпілих ОСОБА_9 , ОСОБА_10

захисника ОСОБА_7

обвинуваченого ОСОБА_6

В С Т А Н О В И Л А:

Вироком Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2014 року ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 156 КК України та призначено покарання у виді 5 років позбавлення волі без позбавлення права обіймати певні посади чи займатися певною діяльністю.

Запобіжний захід ОСОБА_6 до набрання вироком законної сили залишено попередній - тримання під вартою.

Початок відбуття покарання ОСОБА_6 визначено рахувати з моменту його затримання, з 26 вересня 2014 року.

Стягнуто з ОСОБА_6 на користь держави процесуальні витрати в сумі 687 грн. 96 коп.

Питання про речові докази вирішено в порядку статті 100 КПК України.

Як встановлено судом першої інстанції, 24 вересня 2014 року, близько 14 години, ОСОБА_6 , перебуваючи в квартирі АДРЕСА_3 , вчинив розпусні дії щодо малолітніх ОСОБА_11 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , які виразились в оголенні та мацанні статевих органів малолітніх.

Не погоджуючись з рішенням суду обвинувачений ОСОБА_6 подав апеляційну скаргу та доповнення до неї, в яких просить вирок суду змінити та призначити йому більш м`яке покарання, із застосуванням ст. 75, 69 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги обвинувачений зазначає, що показання потерпілих, на які послався суд, не можна вважати достовірними, оскільки потерпілі є малолітніми та їх показання не підтверджуються показаннями свідків. При допиті малолітніх потерпілих не був присутній психолог, тому допитувати необхідно було їх законних представників. Крім того, свідчення потерпілої ОСОБА_11 , допитаної в судовому засіданні, відрізняються від її показань, даних під час досудового розслідування. Зазначає, що під час затримання на нього здійснювався психологічний та фізичний тиск з боку працівників міліції. Під час проведення досудового розслідування було проведено розпечатку всіх його телефонних розмов, але під час ознайомлення з матеріалами, вказані протоколи були відсутні. При призначенні покарання судом першої інстанції не враховано те, що він являється інвалідом 2 групи, має черепно-мозкову травму, поганий стан здоров`я, що є обставинами, що пом`якшують покарання, також те, що він працевлаштований, хоча і неофіційно, має постійне місце мешкання в м. Чернігові, перебуває на обліку у міському центрі зайнятості.

Не погоджуючись з рішенням суду адвокат ОСОБА_7 подала апеляційну скаргу в інтересах обвинуваченого ОСОБА_6 , в якій просить вирок суду щодо ОСОБА_6 змінити та призначити йому мінімальний строк покарання, яке передбачене санкцією статті та із застосуванням ст. 69 КК України.

В обґрунтування доводів апеляційної скарги адвокат зазначає, що, судом при призначенні покарання не було враховано стан здоров`я ОСОБА_6 , його ставлення до скоєного, а також те, що тяжких наслідків від злочину не настало. Крім того, не зважаючи на часткове визнання вини, ОСОБА_6 розкаявся у вчиненому та просив пробачення у потерпілих.

В запереченнях на апеляційну скаргу обвинуваченого та його захисника прокурор, вважаючи вирок суду законним, справедливим та обґрунтованим, просив його залишити без змін, а апеляційну скаргу без задоволення.

Заслухавши доповідача, обвинуваченого та його захисника, які просили подані ними апеляційні скарги задовольнити, прокурора та законних представників неповнолітніх потерпілих, які просили апеляційні скарги залишити без задоволення, а вирок суду без змін, перевіривши матеріали кримінального провадження та обговоривши доводи апеляційних скарг, колегія суддів вважає, що апеляційні скарги захисника та обвинуваченого задоволенню не підлягають з наступних підстав.

Відповідно до ст. 404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

В судовому засіданні апеляційного суду обвинувачений ОСОБА_6 вину у вчиненні інкримінованого кримінального правопорушення фактично визнав частково та показав, що 24.09.2014 року він дійсно познайомився з трьома молодими дівчатами, представився помічником прокурора та сказав, що шукає наркоманів. В ході розмови він вирішив їх розіграти та запропонував їм показати свої частини тіла на предмет виявлення слідів від вживання наркотиків. Вони показували свої руки, можливо, і інші частини тіла, але він цього не пам`ятає. Чи знімав він з дівчат білизну, чи торкався їх статевих органів, не пам`ятає, так як має травму голови, але можливості таких дій не заперечує.

Проте, не дивлячись на часткове визнання ОСОБА_6 своєї вини його вина у вчиненні інкримінованого йому кримінального правопорушення підтверджується іншими доказами у кримінальному провадженні.

Зокрема, допитані судом першої інстанції потерпілі ОСОБА_11 . ОСОБА_12 та ОСОБА_14 показали, що 24.09.2014 року, близько 14-ї години, коли вони перебували біля квартири ОСОБА_15 , яка знаходиться на третьому поверсі будинку АДРЕСА_4 , з четвертого поверху спускався незнайомий чоловік, який без дозволу зайшов за ними до квартири та зачинив за собою двері на замок. Представившись помічником прокурора сказав, що їх необхідно перевірити на предмет вживання наркотичних засобів, та по черзі кликав їх до кімнати, де за зачиненими дверима зняв з них штани, труси, підняв футболки та торкався своїми руками їх оголених грудей, статевих органів та говорив, що перевіряє, чи не тримають вони в статевих органах наркотики чи таблетки. Вимогам чоловіка підкорювалися, оскільки відчували певний страх. Після наказував вдягатися та просив не розповідати батькам про те, що відбулося у квартирі, а якщо розкажуть батькам, то від цього їм стане гірше.

Показання потерпілих ОСОБА_11 , ОСОБА_12 та ОСОБА_16 щодо скоєння відносно них злочину логічні та послідовні, узгоджуються з іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні, тому твердження обвинуваченого про змінність показань потерпілої ОСОБА_11 протягом досудового розслідування та судового слідства колегія суддів не приймає до уваги.

Свідок ОСОБА_17 , сусідка потерпілої ОСОБА_11 , допитана в судовому засіданні суду першої інстанції показала, що 24.09.2014 року, після обіду, до неї заходив обвинувачений ОСОБА_6 , пропонував придбати вікна та двері, а наступного дня вона зустріла ОСОБА_18 з матір`ю, які розповіли про те що сталося з малолітніми дівчатами.

Наведені свідчення потерпілих та свідків суд обґрунтовано поклав в основу вироку, дав їм оцінку та правильно визнав їх достовірними, оскільки вони підтверджують обставини вчинення ОСОБА_6 інкримінованого йому кримінального правопорушення, узгоджуються між собою та підтверджуються іншими доказами, зібраними у кримінальному провадженні.

Згідно протоколів пред`явлення особи для впізнання, потерпілі ОСОБА_19 , ОСОБА_20 та ОСОБА_21 впізнали ОСОБА_6 як особу, що вчинила щодо них розпусні дії (а.п. 51- 56).

Висновком судової комп`ютерно-технічної експертизи № 965 від 05.11.2014 року підтверджена наявність у внутрішній пам`яті мобільного телефону Nokia 200, IМЕІ НОМЕР_1 , належного ОСОБА_11 , звукового запису диктофону з назвою « ОСОБА_22 ", створений 25.09.2014 року о 16:01 год., який, згідно оптичного диску до даного висновку від 05.11.2014 року, містить звукозапис розмови потерпілої ОСОБА_15 та обвинуваченого ОСОБА_6 (а.п. 59-63).

Згідно актів судово-психіатричних експертиз №№ 625 та 626 від 07.11.2014 року у ОСОБА_6 мали місце клінічні ознаки посткомоційного синдрому, але він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними на період часу, до якого відноситься інкриміноване кримінальне правопорушення, у нього не виявлено клінічних ознак тимчасового розладу психічної діяльності, він міг усвідомлювати свої дії та керувати ними на період часу, до якого відноситься інкриміноване кримінальне правопорушення. На теперішній час мають місце клінічні ознаки посткомоційного синдрому, але останні не перешкоджають його участі у проведенні досудового та судовому розгляді і примусові заходи медичного характеру йому не показані (а.п. 68-77).

При наведених доказах колегія суддів вважає, що висновок суду першої інстанції про доведеність вини обвинуваченого ОСОБА_6 у вчиненні розпусних дій щодо малолітніх осіб відповідає фактичним обставинам кримінального провадження, ґрунтується на сукупності досліджених у судовому засіданні доказах і його дії правильно кваліфіковані за ч.2 ст.156 КК України.

Часткове визнання обвинуваченим ОСОБА_6 своєї вини колегія суддів розцінює як захисну версію з метою уникнути кримінальної відповідальності за вчинення кримінального правопорушення.

Відповідно до ст. 94 КПК України, суд оцінив зібрані у кримінальному провадженні докази і дав у вироку аналіз усіх доказів, які підтвердили винуватість обвинуваченого. При цьому суд на виконання вимог закону мотивував у вироку прийняття одних і відхилення інших доказів та поклав в основу вироку лише належні та допустимі докази, досліджені в судовому засіданні.

Як вбачається з журналу судового засідання (а.п. 89-91), технічного запису судового засідання від 05.12.2014 року, допит малолітніх потерпілих у судовому засіданні здійснювався у присутності їх законних представників, тобто, у відповідності до вимог ст. 354 КПК України. Тому твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про порушення судом першої інстанції процесуального права при допиті малолітніх потерпілих не заслуговують на увагу.

Під час затримання, досудового розслідування та судового провадження права обвинуваченого ОСОБА_6 на захист порушені не були. Тому посилання апелянта про порушення його прав на захист не знайшло свого підтвердження.

Твердження обвинуваченого ОСОБА_6 про застосування до нього недозволених методів досудового розслідування спростовується висновком судово-медичної експертизи № 926 від 14.10.2014 року, згідно якої у ОСОБА_6 будь-яких тілесних ушкоджень не виявлено (а.п. 57-58), тому колегія суддів вважає їх необґрунтованими.

Посилання апелянта на безпідставне знищення роздруківки всіх його телефонних розмов, яка, на його думку, проведена під час даного кримінального провадження, не знайшло свого підтвердження, окрім того, як встановлено колегією суддів, вказана слідча дія органом досудового розслідування в рамках даного кримінального провадження не проводилась, оскільки в ній не було необхідності.

Відповідно до вимог ст. 65 КК України, суд призначає покарання, враховуючи ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу винного та обставини, що пом`якшують і обтяжують покарання. Особі яка вчинила злочин, має бути призначене покарання, необхідне й достатнє для її виправлення та попередження нових злочинів, а згідно з ч. 2 ст. 50 КК України покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених.

Призначаючи обвинуваченому ОСОБА_6 покарання суд, у відповідності до вимог ст.ст. 65-67 КК України, врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, відсутність обставин, що пом`якшують та обтяжують покарання, особу винного, який вперше притягається до кримінальної відповідальності, є інвалідом 2 групи та обґрунтовано дійшов висновку про призначення ОСОБА_6 покарання у виді позбавлення волі, але в межах мінімальної санкції, передбаченою ч. 2 ст. 156 КК України, яке є необхідним і достатнім для його виправлення та попередження нових злочинів. Своє рішення щодо виду та розміру покарання суд належно мотивував, воно відповідає вимогам закону щодо мети покарання. Колегія суддів погоджується з таким рішенням і не вбачає підстав для пом`якшення обвинуваченому ОСОБА_6 покарання, в тому числі із застосуванням ст. 69, 75 КК України, враховуючи при цьому конкретні обставини кримінального провадження, тяжкість скоєного злочину. Обставини, на які посилаються апелянти, враховані судом першої інстанції при призначенні покарання ОСОБА_6 та вірно визнані такими, що характеризують особу обвинуваченого, тому твердження апелянтів в цій частині не заслуговують на увагу.

Колегія суддів не погоджується з доводами апеляційної скарги захисника щодо безпідставного не визнання судом першої інстанції як пом`якшуючої обставини щирого каяття обвинуваченого, так як обвинувачений ОСОБА_6 свою вину у суді першої та апеляційної інстанції фактично визнав лише частково, що не може свідчити про його щире каяття.

Порушень вимог кримінального процесуального закону, які тягнуть скасування чи зміну судового рішення, у кримінальному провадженні не вбачається, тому вирок суду є законним та обґрунтованим.

Керуючись ст.ст. 404, 407, 419 Кримінального процесуального кодексу України, колегія суддів,-

У Х В А Л И Л А:
Апеляційні скарги обвинуваченого ОСОБА_6 та його захисника ОСОБА_7 залишити без задоволення.

Вирок Деснянського районного суду м. Чернігова від 08 грудня 2014 року щодо ОСОБА_6 - залишити без змін.

Ухвала може бути оскаржена в касаційному порядку до Вищого спеціалізованого суду України з розгляду цивільних і кримінальних справ протягом трьох місяців з дня проголошення судового рішення судом апеляційної інстанції, а засудженим, який перебуває під вартою в той же строк з моменту вручення йому копії ухвали.

СУДДІ:

ОСОБА_2 ОСОБА_4 ОСОБА_3