Ухвала

іменем україни

Колегія суддів судової палати у
кримінальних справах

Вищого спеціалізованого суду України з
розгляду цивільних і кримінальних
справ у складі:

головуючого - судді Шибко Л.В.,
суддів Сахна Р.І., Пузиревського
Є.Б., секретаря судового засідання
Петрика В.В.,

розглянула в судовому засіданні в м.
Києві 27 травня 2014 року кримінальне
провадження, внесене до єдиного
реєстру досудових розслідувань за №
0000298, за касаційною скаргою
прокурора на вирок Вишгородського
районного суду Київської області від 8
липня 2013 року та ухвалу Апеляційного
суду Київської області від 24 жовтня 2013
року.

Вироком Вишгородського районного суду
Київської області від 8 липня 2013 року

ОСОБА_5,

ІНФОРМАЦІЯ_1,

уродженця смт. Октябрське,
Кустанайської області Казахстан,

зареєстрованого та проживаючого в
АДРЕСА_1, раніше не судимого,

засуджено за ч. 2 ст. 125 КК України до
покарання у виді штрафу в сумі 1190
гривень.

Ухвалою Апеляційного суду Київської
області від 24 жовтня 2013 року вирок
місцевого суду залишено без зміни.

Кримінальне провадження розглянуто за
участю:

прокурора
Опанасюка О.В.,

У касаційній скарзі прокурор порушує
питання про скасування судових рішень
та призначення нового розгляду у суді
першої інстанції. При цьому
посилається на те, що вирок суду не
відповідає вимогам ч. 3 ст. 374 КПК
України, а ухвала апеляційного суду не
відповідає вимогам ст. 419, ч. 1 ст. 420 КПК
України, оскільки апеляційний суд не
виправив допущене судом першої
інстанції порушення.

За вироком суду, ОСОБА_5 визнано винним
у тому, що він 22 лютого 2013 року, о 13
годині, перебував на подвір'ї
домоволодіння АДРЕСА_1, де між ним та
його дочкою ОСОБА_6 виникла побутова
сварка, під час якої він штовхнув
ОСОБА_6 та вдарив долонею правою руки в
ліву частину її обличчя. Від поштовху
та удару ОСОБА_6 впала на землю, в
результаті чого отримала тілесні
ушкодження. Відповідно до висновку
експерта від 28 березня 2013 року № 30/Д із
представленої документації такого
характеру тілесні ушкодження могли
виникнути від дії тупих предметів,
можливо в строк і при обставинах
(нанесення удару рукою), вказаних в
постанові про призначення експертизи
та в своїй сукупності відносяться до
легких тілесних ушкоджень, з
короткочасним розладом здоров'я,
терміном більше 6, але не більше 21 дня.

Заслухавши доповідь судді, пояснення
прокурора, на підтримання касаційної
скарги, перевіривши матеріали
кримінального провадження, та
обговоривши доводи касаційної скарги,
колегія суддів вважає, що скарга
прокурора задоволенню не підлягає з
таких підстав.

Згідно з ч. 1 ст. 433 КПК України суд
касаційної інстанції перевіряє
правильність застосування судами
першої та апеляційної інстанцій норм
матеріального та процесуального права,
правової оцінки обставин і не має права
досліджувати докази, встановлювати та
визнавати доведеними обставини, що не
були встановлені в оскарженому
судовому рішенні, вирішувати питання
про достовірність того чи іншого
доказу.

Як встановлено ч. 1, 2 ст. 438 КПК України
підставами для скасування або зміни
судових рішень при розгляді справи в
суді касаційної інстанції є лише:
істотне порушення вимог кримінального
процесуального закону; неправильне
застосування закону України про
кримінальну відповідальність;
невідповідність призначеного
покарання тяжкості кримінального
правопорушення та особі засудженого.
При вирішенні питання про наявність
зазначених у частині першій цієї
статті підстав суд касаційної
інстанції має керуватися статтями 412-414
цього Кодексу.

Перевіркою матеріалів справи
встановлено, що висновки суду про
винність засудженого у вчиненні
злочинів, за обставин встановлених
судом і викладених у вироку,
ґрунтуються на зібраних органами
досудового слідства та досліджених у
судовому засіданні доказах, які
отримали належну оцінку. Вирок суду
відповідає вимогам ст. 374 КПК України, є
законним та вмотивованим.

Дії засудженого за ч. 2 ст. 125 КК України
кваліфіковано судом правильно.

Що ж стосується доводів касаційної
скарги про порушення судом вимог щодо
змісту та форми кримінального
провадження, то такі, на думку колегії
суддів, є безпідставними.

Відповідно до ч. 3 ст. 374 КПК України, у
мотивувальній частині вироку,
зазначаються: формулювання
обвинувачення, визнаного судом
доведеним, із зазначенням місця, часу,
способу вчинення та наслідків
кримінального правопорушення, форми
вини і мотивів кримінального
правопорушення; статті (частини статті)
закону України про кримінальну
відповідальність, що передбачає
відповідальність за кримінальне
правопорушення, винним у вчиненні
якого визнається обвинувачений; докази
на підтвердження встановлених судом
обставин, а також мотиви неврахування
окремих доказів; мотиви зміни
обвинувачення, підстави визнання
частини обвинувачення
необґрунтованою, якщо судом приймалися
такі рішення; обставини, які
пом'якшують або обтяжують покарання;
мотиви призначення покарання,
звільнення від відбування покарання,
застосування примусових заходів
медичного характеру при встановлені
стану обмеженої осудності
обвинуваченого, застосування
примусового лікування відповідно до
статті 96 Кримінального кодексу
України, мотиви призначення
громадського вихователя
неповнолітньому; підстави для
задоволення цивільного позову або
відмови у ньому, залишення його без
розгляду; мотиви ухвалення інших
рішень щодо питань, які вирішуються
судом при ухваленні вироку, та
положення закону, якими керувався суд.

Зі змісту вироку вбачається, що суд,
відповідно до вимог названої норми
закону, у мотивувальній частині вироку
виклав формулювання обвинувачення,
визнаного доведеним, з достатньою
конкретизацією встановив та зазначив
місце, час, спосіб вчинення злочину,
мотиви його вчинення, його наслідки, у
тому числі конкретні тілесні
ушкодження спричинені потерпілій та до
якої категорії тяжкості вони
відносяться, зазначив дії і роль
засудженого. При цьому, відсутність
конкретизації характеру та морфології
завданих потерпілій тілесних
ушкоджень не впливає на обсяг
пред'явленого засудженому
обвинувачення та не створює жодних
відмінностей з обвинуваченням, яке суд
першої інстанції визнав доведеним,
тому доводи касаційної скарги в цій
частині є неспроможними.

Одночасно не заслуговують на увагу
доводи прокурора щодо порушення
місцевим судом вимог п. 7 ч. 2 ст. 412 КПК
України.

Так, перевіркою технічних носіїв
інформації, на яких зафіксовано судове
провадження, встановлено, що останні
містять технічний запис щодо перебігу
судового розгляду, який можна
прослухати та встановити показання,
які надавалися учасниками процесу в
судовому засіданні.

Крім того, як убачається з
кримінального провадження, жодним з
учасників судового розгляду, в тому
числі і прокурором, в апеляційних
скаргах не ставилося питання про
скасування вироку місцевого суду з
питань заперечення процесуальних дій в
судовому засіданні.

Аналогічні за змістом доводи прокурора
щодо невідповідності вироку суду
вимогам ч. 3 ст. 374 КПК України були
предметом перевірки суду апеляційної
інстанції, який з наведенням мотивів
спростування, визнав їх неспроможними.

Ухвала апеляційної інстанції
відповідає вимогам ст. 419 КПК України.

Так, суд апеляційної інстанції,
розглядаючи кримінальне провадження
щодо ОСОБА_5, належним чином
проаналізував усі доводи поданої на
вирок місцевого суду апеляції, на
кожний з доводів, що в ній містяться,
дав вичерпну відповідь і обґрунтовано
залишив подану апеляцію без
задоволення.

Підстав для застосування апеляційним
судом вимог ч. 1 ст. 420 КПК України, не
встановлено.

Доводи касаційної скарги та матеріали
кримінального провадження не містять
вказівки на порушення судом першої або
апеляційної інстанцій при розгляді
провадження норм
кримінально-процесуального закону, які
ставили би під сумнів обґрунтованість
прийнятого рішення по справі.

Порушення вимог кримінального
процесуального закону, на які вказує
прокурор, не є істотними порушеннями,
оскільки вони не перешкодили як
місцевому так й апеляційному суду
ухвалити законне та обґрунтоване
судове рішення.

Покарання засудженому призначено
відповідно до вимог закону, за своїм
видом та розміром є необхідним та
достатнім для виправлення ОСОБА_5 і
попередження нових злочинів, та
відповідає вимогам ст. 65 КК України.

Керуючись ст.ст. 433, 434, 436 КПК України,
колегія суддів

ухвалила:

Вирок Вишгородського районного суду
Київської області від 8 липня 2013 року та
ухвалу Апеляційного суду Київської
області від 24 жовтня 2013 року щодо
ОСОБА_5 залишити без зміни, а касаційну
скаргу прокурора без задоволення.

Повний текст ухвали буде оголошено о
10.30 годині 28 травня 2014 року.

Ухвала набирає законної сили з моменту
її проголошення та оскарженню не
підлягає.

Судді:

Шибко Л.В. Сахно Р.І.
Пузиревський Є.Б.