Справа № 160/5594/26
Суддя: Озерянська Світлана Іванівна
Дата ухвалення: 2026-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

25 травня 2026 рокуСправа №160/5594/26

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Озерянської С.І. розглянувши в порядку письмового провадження заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі №160/5594/26 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити певні дії,-

ВСТАНОВИВ:

12.05.2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом у спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін ухвалено рішення у справі №160/5594/26 за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність Військової частини НОМЕР_1 щодо належного розгляду рапорту ОСОБА_1 від 29.01.2026 року; зобов`язано Військову частину НОМЕР_1 повторно розглянути рапорт від 29.01.2026 року ОСОБА_1 про направлення до ІНФОРМАЦІЯ_1 запиту з метою перевірки сімейного стану та оформлення акту перевірки сімейного стану ОСОБА_1 .

20.05.2026 року до суду надійшла заява ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення, в якій він просить стягнути з Військової частини НОМЕР_1 на користь ОСОБА_1 судові витрати у сумі 35000,00 грн., які складаються з витрат на професійну правничу допомогу.

Вирішуючи питання щодо наявності підстав для ухвалення додаткового судового рішення про стягнення судових витрат на правничу допомогу, суд враховує наступне.

Відповідно до статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України суд, що ухвалив судове рішення, може за заявою учасника справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо:1) щодо однієї із позовних вимог, з приводу якої досліджувалися докази, чи одного з клопотань не ухвалено рішення; 2) суд, вирішивши питання про право, не визначив способу виконання судового рішення; 3) судом не вирішено питання про судові витрати.

Інститут додаткового рішення не може використовуватися як спосіб перегляду або зміни вже ухваленого рішення, а також не може підміняти собою апеляційне оскарження. Додаткове рішення не є процесуальним механізмом для повторного розгляду вимог, щодо яких суд уже висловив правову позицію.

Відповідно до частини 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Згідно частини 1 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Відповідно до частин 2, 3, 4, 5 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно частин 3-5 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, визначеному частиною третьою цієї статті, суд вирішує питання про судові витрати без повідомлення учасників справи. Якщо суд вважатиме за необхідне, для вирішення питання про судові витрати він може призначити судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

У випадку, передбаченому частиною третьою цієї статті, суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

В даному випадку, позивач не звертався з відповідною заявою щодо вирішення питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог та не зазначав про те, що з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених ним судових витрат.

Судом було розглянуто питання про стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу та зроблено висновок про їх непідтвердження.

Так в тексті рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.05.2026 року по справі № 160/5594/26 зазначено, що розмір витрат на правничу допомогу встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом.

Склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмету доказування по справі.

На підтвердження цих обставин, сторона, яка заявляє клопотання про розподіл таких витрат, подає до суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання правових послуг та інші), акт приймання-передачі виконаних робіт, документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних із наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордеру, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки).

Водночас матеріали справи не містять доказів понесення позивачем витрат на правничу допомогу, зокрема, акт прийому-передачі наданих юридичних послуг; розрахунок суми гонорару за надану правову допомогу; квитанцію про оплату гонорару, тощо.

Відтак, судом в рішенні надано оцінку доказам та зроблено висновок, що витрати на правничу допомогу понесені позивачем не підлягають відшкодуванню.

Суд зазначає, що в даному випадку звернення позивача з вимогою ухвалити додаткове рішення фактично спрямоване на перегляд висновків суду щодо відмови у стягнення витрат на правничу допомогу, що виходить за межі статті 252 Кодексу адміністративного судочинства України та порушує принцип правової визначеності.

Суд звертає увагу, що у разі незгоди з рішенням у відповідній частині позивач мав право скористатися механізмом апеляційного оскарження в порядку та строки, передбачені статтями 293, 297 Кодексу адміністративного судочинства України. Натомість повторне порушення цього питання шляхом подання заяви про ухвалення додаткового рішення є процесуально необґрунтованим.

Враховуючи вищенаведене, суд приходить до висновку, що у задоволенні заяви про ухвалення додаткового рішення слід відмовити.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 143, 244, 246, 250, 252, 256, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення в адміністративній справі №160/5594/26 відмовити.

Ухвала набирає законної сили в порядку статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України, та може бути оскаржена в порядку та строки встановлені статтями 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.І. Озерянська