Справа № 522/24110/25-Е
Суддя: Шенцева О. П.
Дата ухвалення: 2026-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

Провадження № 2-а/522/105/26
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року Приморський районний суд м. Одеси у складі:

головуючого судді Шенцевої О.П.,

при секретарі Сафтюк-Панько Б.Д.,

розглянувши у відкритому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, закриття справи та стягнення моральної шкоди,-

ВСТАНОВИВ:

До Приморського районного суду м. Одеси 03.11.2025 надійшли матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення серії ОДП № 6414064 від 21.10.2025 року, закриття справи та стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Позовні вимоги мотивовані тим, що винесену відносно ОСОБА_1 постанову серії ОДП №6414064 від 21.10.2025, необхідно скасувати, оскільки під час вчинення адміністративного правопорушення транспортним засобом керував ОСОБА_2 , який мав право на керування відповідним транспортним засобом та уклав договір обов`язкового страхування цивільно-правової відповідальності власників наземних транспортних засобів, що підтверджується полісом №225985599 від 30.12.2024 року, яким застраховано його цивільно-правову відповідальність під час керування зазначеним автомобілем; крім того, позивач посилався на те, що притягнення його до адміністративної відповідальності спричинило йому моральні переживання та певний психологічний дискомфорт, зокрема у зв`язку з необхідністю обмежити використання транспортного засобу, що, за його твердженням, особливо впливає на нього з огляду на стан здоров`я та наявність інвалідності.

За результатами автоматизованого розподілу справа була передана на розгляд судді Шенцевій О.П.

01 грудня 2025 року ухвалою суду відкрито провадження у адміністративній справі.

11 грудня 2025 року до суду від представника Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради надійшов відзив на позовну заяву, в якому відповідач просив відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі, посилаючись на те, що постанова серії ОДП №6414064 від 21.10.2025 вже скасована відповідно до ст. 279-3 КУпАП, а ОСОБА_1 звільнено від адміністративної відповідальності; при цьому зазначено, що винесення постанови серії ОДП №6414064 від 21.10.2025 відносно ОСОБА_1 відбулося внаслідок технічного збою програмного забезпечення під час перевірки даних Єдиного державного реєстру транспортних засобів, внаслідок чого не були враховані відомості про належного користувача ОСОБА_2 , внесені до реєстру 17.04.2025 року. Позивач також зазначив, що вимога про відшкодування моральної шкоди не підлягає розгляду в межах даного провадження.

24 лютого 2026 року до суду надійшла заява представника позивача адвоката Тітова В.В. про відкладення розгляду справи у зв`язку з підготовкою відповіді на відзив. В зв`язку з чим, судове засідання відкладено на 09.04.2026 року о 15:15.

09 квітня 2026 року до суду надійшло клопотання про перенесення розгляду справи, призначеної на 09.04.2026, у зв`язку з тим, що представник позивача знаходиться у відряджені у м. Вінницю. Судове засідання було перенесено на 20.05.2026.

В судове засідання 20.05.2026, а ні позивач, а ні його представник не з`явились, про дату та час судового засідання повідомлялись належним чином. Жодних пояснень, заяв чи клопотань від сторони позивача до суду не надходило.

20 травня 2026 року до суду від представника відповідача надійшла заява про проведення судового засідання згідно з ч. 4 ст. 229 КАС України. Крім того, зазначила, що представник позивача неодноразово не з`являвся в засідання, чим затягує розгляд справи, вважала, що подальше відкладення розгляду справи порушуватиме принцип розумних строків розгляду справи та на підставі ст. 205 КАС України просила розглянути справу за відсутності представника позивача (позивача).

Як зазначено в ст. 6 КАС України, ст. 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Слід звернути увагу, що Європейський суд з прав людини у своїй прецедентній практиці виходить з того, що положення п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, гарантує кожному право подати до суду будь-який позов, що стосується його цивільних прав і обов`язків. Проте право на суд не є абсолютним і воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за своєю природою потребує регулювання з боку держави.

Європейський суд з прав людини дотримується позиції, що проявляти ініціативу щодо своєчасного розгляду справи повинен саме позивач.

Так, Європейський суд з прав людини в рішенні від 07 липня 1989 року у справі «Юніон Аліментаріа проти Іспанії» зазначив, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.

Крім того, як наголошує в своїх рішеннях Європейський суд, позивач як сторона, яка задіяна в ході судового розгляду, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Обов`язок швидкого здійснення правосуддя покладається, в першу чергу, на відповідні державні судові органи. Розумність тривалості судового провадження оцінюється в залежності від обставин справи та з огляду на складність справи, поведінки сторін, предмету спору. Нездатність суду ефективно протидіяти недобросовісно створюваним учасниками справи перепонам для руху справи є порушенням ч. 1 ст. 6 даної Конвенції (рішення Європейського суду з прав людини від 08.11.2005 року у справі "Смірнова проти України").

Верховний Суд у постанові від 01.10.2020 у справі N 361/8331/18 зазначив про те, що якщо учасники судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Основною умовою відкладення розгляду справи є не відсутність у судовому засіданні сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.

Відповідно до ч. 4 ст. 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Відповідно до ч. 4, 5 ст.250 КАС України, у разі неявки всіх учасників справи у судове засідання, яким завершується розгляд справи, або у разі ухвалення рішення, винесеного без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні), суд підписує рішення (повне чи скорочене) без його проголошення.

У зв`язку з викладеним, суд доходить до висновку про можливість розгляду справи за відсутності відповідача.

Відтак, згідно з ч. 4 ст. 229 та ч. 3 ст. 268 КАС України, враховуючи вищезазначене, а також неодноразову неявку сторони позивача, з огляду на заяву відповідача, суд доходить до висновку про можливість розгляду справи у відсутність сторін, без фіксації судового засідання технічними засобами.

Дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд дійшов наступних висновків.

Судом встановлено, що 21.10.2025 року інспектором з паркування відділу контролю за безпекою дорожнього руху та паркуванням управління розвитку транспортної інфраструктури департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради Моченко О.Л. (далі - Інспектор) було виявлено порушення водієм транспортного засобу MERSEDES BENZ GL, д/н НОМЕР_1 , пп. «ґ» п. 15.9 Правил дорожнього руху, затверджених Постановою Кабінету Міністрів України від 10.10.2001р. № 1306 (далі ПДР), а саме: здійснено заборонену зупинку на перехресті що створює перешкоди дорожньому руху за адресою м. Одеса, Покровський провулок, Святослава Караванського, 33. Справу розглянуто та винесено постанову по справі про адміністративне правопорушення серії ОДП 6414064 із накладенням адміністративного стягнення у вигляді штрафу в розмірі 680грн. відповідно до ч. 3 ст. 122 КУпАП.

Відповідно до ч.1 ст. 142 КУпАП адміністративну відповідальність за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксовані в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису) (за допомогою технічних засобів, що дають змогу здійснювати фотозйомку або відеозапис та функціонують згідно із законодавством про захист інформації в інформаційно-телекомунікаційних системах), несе відповідальна особа - фізична особа або керівник юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, а в разі якщо до Єдиного державного реєстру транспортних засобів внесено відомості про належного користувача відповідного транспортного засобу, - належний користувач транспортного засобу, а якщо в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань відсутні на момент запиту відомості про керівника юридичної особи, за якою зареєстрований транспортний засіб, - особа, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи.

Згідно з ч.1 ст. 279-1 КУпАП у разі якщо адміністративне правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху зафіксовано в автоматичному режимі або якщо порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів зафіксовано в режимі фотозйомки (відеозапису), посадова особа уповноваженого підрозділу Національної поліції або інспектор з паркування за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, а також у разі необхідності - за даними Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань встановлює відповідальну особу, зазначену у частині першій статті 14-2 цього Кодексу.

Постанова про накладення адміністративного стягнення за правопорушення у сфері забезпечення безпеки дорожнього руху, зафіксоване в автоматичному режимі, або за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису), може виноситися без участі особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст. 277 КУпАП, справи про адміністративні правопорушення, передбачені частинами першою, третьою статті 122 цього Кодексу, зафіксовані в режимі фотозйомки (відеозапису), розглядаються уповноваженою особою невідкладно після виявлення правопорушення та отримання відомостей про суб`єкта цього правопорушення.

За запитом посадових осіб уповноважених підрозділів Національної поліції, інспекторів з паркування у письмовій або електронній формі (у тому числі за умови ідентифікації цих посадових осіб за допомогою електронного цифрового підпису) відповідні органи (підрозділи) Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства юстиції України зобов`язані надавати відомості про належного користувача транспортного засобу, фізичну особу, керівника юридичної особи, за якою зареєстровано транспортний засіб, особу, яка виконує повноваження керівника такої юридичної особи, з обов`язковим дотриманням Закону України "Про захист персональних даних".

В подальшому, Інспектором було встановлено за даними Єдиного державного реєстру транспортних засобів, що за номерним знаком НОМЕР_1 зареєстровано транспортний засіб MERSEDES BENZ GL, власник ОСОБА_1 , адреса власника АДРЕСА_1 та за отриманими даними складено постанову про накладення адміністративного стягнення за порушення правил зупинки, стоянки, паркування транспортних засобів, зафіксоване в режимі фотозйомки (відеозапису) серія ОДП 6414064 та прийнято рішення застосувати до ОСОБА_1 адміністративне стягнення у вигляді штрафу у розмірі 680,00 грн.

Проведеною перевіркою встановлено, що інспектором з паркування під час визначення відповідальної особи транспортного засобу за допомогою бази НАІС було введено реєстраційний номер транспортного засобу НОМЕР_1 , У зв`язку зі збоєм програмного забезпечення були отримані неоновлені дані щодо належного користувача, які були внесені до постанови.

Разом з тим, відповідно до актуальної інформації витягу з історії ТЗ «НАІС ДДАІ» МВС України, 17.04.2025 були внесені дані про належного користувача, а саме: належним користувачем зазначено ОСОБА_2 , ІПН НОМЕР_2 .

Відповідно до вимог статей 279-3 КУпАП постанову ОДП №6414064 було скасовано та ОСОБА_1 від адміністративної відповідальності звільнено

Отже, постанова серії ОДП № 6414064 від 21.10.2025 вже скасована самим уповноваженим органом відповідно до вимог ст. 279-3 КУпАП у зв`язку з встановленням належного користувача транспортного засобу, а саме ОСОБА_2 . ОСОБА_1 звільнений від адміністративної відповідальності.

Таким чином, на момент розгляду справи судом, став відсутній предмет спору, оскільки оскаржувана постанова вже скасована та не породжує жодних правових наслідків для позивача, у зв`язку з чим його права та законні інтереси були фактично відновлені. Тому вимоги про скасування постанови та закриття справи про адміністративне правопорушення втратили свою актуальність, так як відповідне рішення вже скасоване у встановленому законом порядку, а позивача звільнено від адміністративної відповідальності.

В адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених позивачем вимог.

Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. Цей принцип також передбачає, що особа, яка бере участь у справі, розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Формування змісту та обсягу позовних вимог є диспозитивним правом позивача.

Суд не може вийти за межі позовних вимог та в порушення принципу диспозитивності самостійно обирати правову підставу та предмет позову (постанови Верховного Суду від 29.05.2019 у справі № 2-3632/11, від 15.07.2019 у справі № 235/499/17, від 30.10.2019 у справі № 390/131/18, від 01.04.2020 у справі № 686/24003/18).

Це означає, що принцип диспозитивності покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, за вирішенням яких позивач звернувся до адміністративного суду. Суд вирішує лише ті вимоги по суті спору, про вирішення яких клопочуть сторони, і за загальним правилом не повинен виходити за межі цих вимог. Тобто суд зв`язаний предметом і обсягом заявлених вимог.

Зміст позовної заяви свідчить про те, що позивач оскаржує складену на нього протиправну постанову серії ОДП № 6414064 від 21.10.2025 року, просить закриття справи та стягнення моральної шкоди у розмірі 10000 грн.

Водночас, попри те, що оскаржувана позивачем постанова самостійно скасована відповідачем, позивач від своїх позовних вимог не відмовився.

Обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 77 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову (постанова Верховного Суду від 14.03.2018 по справі №760/2846/17; постанова Верховного Суду від 14.02.2018 по справі№536/583/17).

Так, щодо позовних вимог про стягнення моральної шкоди, суд зазначає наступне.

Статтею 56 Конституції України гарантовано право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної чи моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень.

Статтею 23 ЦК України передбачено право особи на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи.

За загальним правилом, підставою виникнення зобов`язання про компенсацію моральної шкоди є завдання моральної шкоди іншій особі. Зобов`язання про компенсацію моральної шкоди завданої особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади при здійсненні своїх повноважень виникає за таких умов: наявність моральної шкоди; протиправність поведінки особи, яка завдала моральної шкоди; наявність причинного зв`язку між протиправною поведінкою особи яка завдала моральної шкоди та її результатом - моральною шкодою.

Згідно зі статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті. Моральна шкода відшкодовується незалежно від вини органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим, органу місцевого самоврядування, фізичної або юридичної особи, яка її завдала: якщо шкоди завдано каліцтвом, іншим ушкодженням здоров`я або смертю фізичної особи внаслідок дії джерела підвищеної небезпеки; якщо шкоди завдано фізичній особі внаслідок її незаконного засудження, незаконного притягнення до кримінальної відповідальності, незаконного застосування запобіжного заходу, незаконного затримання, незаконного накладення адміністративного стягнення у вигляді арешту або виправних робіт; в інших випадках, встановлених законом.

Згідно із роз`ясненнями, викладеними у постанові Пленуму Верховного Суду України «Про судову практику в справах про відшкодування моральної (немайнової) шкоди» № 4 від 31.03.1995,під моральною шкодою необхідно розуміти втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань, або інших негативних явищ, заподіяних фізичній чи юридичній особі незаконними діями або бездіяльністю інших осіб. Моральна шкода може полягати, зокрема: у приниженні честі, гідності, престижу або ділової репутації, моральних переживаннях у зв`язку з ушкодженням здоров`я, у порушенні права власності (в тому числі інтелектуальної), прав, наданих споживачам, інших цивільних прав, у зв`язку з незаконним перебуванням під слідством і судом, у порушенні нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, порушенні стосунків з оточуючими людьми, при настанні інших негативних наслідків.

Обов`язковому з`ясуванню при вирішенні спору про відшкодування моральної (немайнової) шкоди підлягають: наявність такої шкоди, протиправність діяння її заподіювача, наявність причинного зв`язку між шкодою і протиправним діянням заподіювача та вини останнього в її заподіянні. Суд, зокрема, повинен з`ясувати, чим підтверджується факт заподіяння позивачеві моральних чи фізичних страждань або втрат немайнового характеру, за яких обставин чи якими діями (бездіяльністю) вони заподіяні, в якій грошовій сумі чи в якій матеріальній формі позивач оцінює заподіяну йому шкоду та з чого він при цьому виходить, а також інші обставини, що мають значення для вирішення спору.

Отже, під моральною шкодою законодавець розуміє втрати немайнового характеру внаслідок моральних чи фізичних страждань або інших негативних явищ, заподіяних фізичній особі.

Аналізуючи наведені положення законодавства у зіставленні з обставинами цієї справи, а також зваживши на згадані вище роз`яснення Пленуму Верховного Суду України щодо відшкодування моральної шкоди, то насамперед треба звернути увагу на те, що сам факт визнання протиправними дій/бездіяльності суб`єкта владних повноважень не є безумовною і достатньою підставою для стягнення з нього моральної шкоди. У кожному випадку позивач повинен обґрунтувати заподіяння йому такої шкоди, зокрема пояснити, в чому конкретно виявилося порушення його нормальних життєвих зв`язків через неможливість продовження активного громадського життя, що саме спричинило йому моральні страждання і в чому проявляється їхній взаємозв`язок із протиправними діями відповідача.

Зазначений правовий висновок викладений у постановах Верховного Суду: від 04.12.2019 у справі № 818/1396/17; від 13.02.2020 у справі № 815/208/17; від 16.07.2020 у справі № 882/3180/15.

Загальні підходи до відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади, були сформульовані Верховним Судом у постанові від 10.04.2019 у справі № 464/3789/17, в якій зокрема зазначається, що адекватне відшкодування шкоди, зокрема й моральної, за порушення прав людини є одним із ефективних засобів юридичного захисту. Моральна шкода полягає у стражданні або приниженні, яких людина зазнала внаслідок протиправних дій. Страждання і приниження емоції людини, змістом яких є біль, мука, тривога, страх, занепокоєння, стрес, розчарування, відчуття несправедливості, тривала невизначеність, інші негативні переживання. Порушення прав людини чи погане поводження із нею з боку суб`єктів владних повноважень завжди викликають негативні емоції. Проте не всі негативні емоції досягають рівня страждання або приниження, які заподіюють моральну шкоду. Оцінка цього рівня залежить від усіх обставин справи, які свідчать про мотиви протиправних дій, їх інтенсивність, тривалість, повторюваність, фізичні або психологічні наслідки та, у деяких випадках, стать, вік та стан здоров`я потерпілого. У справах про відшкодування моральної шкоди, завданої органом державної влади або органом місцевого самоврядування, суд, оцінивши обставин справи, повинен встановити чи мали дії (рішення, бездіяльність) відповідача негативний вплив, чи досягли негативні емоції позивача рівня страждання або приниження, встановити причинно-наслідковий зв`язок та визначити співмірність розміру відшкодування спричиненим негативним наслідкам.

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у постанові від 09 липня 2019 року у справі №9901/21/19 зазначив, що отриманню беззаперечного висновку про заподіяння моральної шкоди має передувати така взаємообумовлена послідовність: ухвалення рішення, вчинення дії, допущення факту бездіяльності суб`єктом владних повноважень, яким порушено права, свободи, інтереси; настання негативних наслідків (заподіяння) шкоди від ухваленого рішення, вчиненої дії, допущеного факту бездіяльності суб`єктом владних повноважень; існування причинно-наслідкового зв`язку між рішенням, дією, бездіяльністю й заподіяною особі шкодою.

Відповідно до постанов Касаційного цивільного суду: від 29.08.2018 у справі №686/16161/16-ц; від 04.07.2018 у справі №641/2328/17; від 23.01.2019 у справі №308/1990/16-ц; від 23.01.2019 №638/1413/17 висловлено правову позицію про неможливість відшкодування шкоди у разі відсутності судового рішення про визнання протиправними рішень, дій або бездіяльності державного органу чи конкретної посадової (службової) особи державного органу (заподіювач шкоди).

Підставами для визнання протиправним дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень є невідповідність їх вимогам чинного законодавства. При цьому, обов`язковою умовою для визнання таких дій/ бездіяльності протиправними є також наявність факту порушення прав чи охоронюваних законом інтересів позивача у справі. Винесення постанови це процесуальні дії суб`єкта владних повноважень, які спрямовані на фіксацію адміністративного правопорушення та реагування на нього, які в силу положень КУпАП та КАС України, є предметом оцінки суду при розгляді справи щодо законності притягнення особи до адміністративної відповідальності.

Таким чином, факт винесення постанови інспектором, сам по собі не доводить заподіяння позивачу шкоди та не підтверджує наявності причинно-наслідкового зв`язку між діями відповідача та настанням шкоди.

Враховуючи те, що матеріали адміністративної справи не містять доказів заподіяння позивачеві моральних та фізичних страждань або втрат немайнового характеру, а також підтвердження причинного зв`язку між протиправними діями відповідача і завданням позивачеві від цього моральної шкоди, вимога позивача щодо стягнення моральної шкоди не підлягає задоволенню.

Такий висновок суду відповідає правовій позиції Верховного Суду, викладеній зокрема у постановах від 21.02.2020 у справах №№ 363/3520/16-а та 628/3028/16-а.

Між тим, необхідною підставою для притягнення органу державної влади до відповідальності у вигляді стягнення шкоди є факти неправомірних дій цього органу чи його посадових чи службових осіб.

Оскільки, судом не встановлено факту неправомірних дій інспектора відносно позивача, суд не вбачає правових підстав для задоволення позовної вимоги ОСОБА_1 про стягнення з відповідача на користь позивача завданої моральної шкоди у розмірі 10000 гривень.

Водночас, суд зауважує, що факт скасування постанови про притягнення позивача до адміністративної відповідальності сам по собі є достатньою справедливою сатисфакцією (моральною компенсацією) позивачу за вжиті заходи для оскарження постанови. При цьому реалізація позивачем свого права на оскарження постанови не може бути підставою для відшкодування моральної шкоди. В даному випадку, суд також бере до уваги, що судом не встановлено, чи дійсно позивач вчинив чи не вчинив адміністративне правопорушення, а лише встановлено, що відповідачами не доведено факт вчинення позивачем правопорушення, що також впливає на вирішення питання про відшкодування моральної шкоди.

Крім того, відповідно до статті 286 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час розгляду справи щодо оскарження постанови про адміністративне правопорушення має право лише:

залишити постанову без змін;

скасувати постанову і направити справу на новий розгляд;

скасувати постанову і закрити справу;

змінити захід стягнення без можливості його посилення.

Наведений перелік є вичерпним і не передбачає можливості розгляду будь-яких майнових вимог, у тому числі вимог про стягнення моральної шкоди.

Отже, вимога позивача про стягнення моральної шкоди не підлягає розгляду в межах даного провадження, оскільки виходить за межі предмета спору, визначеного статтею 286 КАС України.

Відповідно до статті 19 КАС України, адміністративні суди розглядають публічно-правові спори щодо оскарження рішень суб`єктів владних повноважень. Разом з тим, пункт 3 частини третьої статті 19 визначає, що адміністративні суди не розглядають позовні вимоги приватно-правового характеру, зокрема такі, як вимоги про стягнення моральної шкоди, якщо вони заявлені разом з адміністративними вимогами.

Згідно з пунктом 5 статті 21 КАС України, вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.

Згідно з правовою позицією, викладеною у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 березня 2019 року у справі № 920/715/17, статті 1173,1174 ЦК України є спеціальними і передбачають певні особливості, характерні для розгляду справ про деліктну відповідальність органів державної влади та посадових осіб, які відмінні від загальних правил деліктної відповідальності. Необхідною умовою для притягнення держави до відповідальності за дії, бездіяльність органу державної влади у вигляді стягнення шкоди є наявність трьох умов: неправомірні дії цього органу, наявність шкоди та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою.

З огляду на зазначене, вимога позивача про стягнення моральної шкоди не підлягає розгляду в межах цього адміністративного провадження.

Отже, виходячи із вказаного підстав для задоволення позову не має, оскільки в даній справі предметом позову є оскарження позивачем правомірності прийняття постанови у справі по адміністративне правопорушення, а способом захисту своїх порушених прав позивач визначила скасування оскаржуваної постанови, отже скасування оскаржуваної постанови самим суб`єктом владних повноважень є належним відновленням законних прав (інтересів) позивача і додаткового визнання оскаржуваних дій відповідача протиправними не потребує.

Ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» від 23.02.2006 передбачено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення ЄСПЛ від 18.07.2006 № 63566/00 "Проніна проти України § 23).

За таких обставин, враховуючи викладені вище норми чинного законодавства України та встановлені судом обставини справи, суд приходить до висновку про недостатню обґрунтованість заявлених позовних вимог та відсутність підстав для задоволення позову.

На підставі викладеного та керуючись ст.ст. 2, 9, 90, 244-246, 255, 286, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Департаменту транспорту, зв`язку та організації дорожнього руху Одеської міської ради про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення по справі про адміністративне правопорушення, закриття справи та стягнення моральної шкоди залишити без задоволення.

Рішення може бути оскаржено до П`ятого апеляційного адміністративного суду, шляхом подачі апеляційної скарги протягом десяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Суддя: