Справа № 560/6295/25
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2026-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 травня 2026 року

м. Київ

справа № 560/6295/25

адміністративне провадження № К/990/20679/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Васильєвої І.А., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026, додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026 у справі №560/6295/25 за адміністративним позовом Хмельницького комунального підприємства «Електротранс» до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

До Верховного Суду 06.05.2026 надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026, додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026 у справі №560/6295/25.

Вирішуючи питання про можливість відкриття касаційного провадження за поданою скаргою, Верховний Суд виходить з такого.

Як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, у квітні 2025 року Хмельницьке комунальне підприємство «Електротранс» звернулось до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень №5408/2201-0701 від 13.03.2025 в частині завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за три квартали 2024 на суму 29.602.410 грн, №5409/2201-0701 від 13.03.2025 в частині заниження податку на прибуток, що підлягає сплаті до бюджету за три квартали 2024 на суму 4.078.758 грн, №5410/2201-0701 від 13.03.2025 в частині заниження чистого прибутку, що підлягає сплаті до місцевого бюджету в сумі 4.187.936 грн, №5411/2201-0701 від 13.03.2025 в частині заниження податку на додану вартість, що підлягає сплаті до бюджету на загальну суму 277.613 грн, №5412/2201-0701 від 13.03.2025, прийняте у зв`язку з нереєстрацією податкових накладних на суму ПДВ 199.833,33 грн та 777.880 грн, № від 13.03.2025, прийняте у зв`язку з несвоєчасним перерахуванням ПДФО, № від 13.03.2025, прийняте у зв`язку з несвоєчасним перерахуванням військового збору.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.11.2025 позовні вимоги задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення форми «П» від 13.03.2025 №5408/2201-0701:

- в частині висновків про завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток, за рахунок заниження на 18.710.564 грн інших операційних доходів внаслідок невключення до їх складу доходу від безоплатно одержаного активу (грошових коштів у сумі 40.721.580 грн до статутного капіталу);

- в частині висновків про завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток, за рахунок завищення фінансових витрат у 1 півріччі 2024 у сумі 648.752 грн. через віднесення до їх складу понесених витрат, що підлягають капіталізації.

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 13.03.2025 №5410/2201-0701:

- в частині висновків про заниження частини чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до місцевого бюджету, за рахунок заниження на 4.121.843 грн (включаючи суму податку 3.747.130 грн, штрафну санкцію 374.713 грн.) інших операційних доходів доходу від безоплатно одержаного активу - грошових коштів (незареєстрованого статутного капіталу, який зафіксований в установчих документах підприємства та не зареєстровано державним реєстратором всього у сумі 40.721.580 грн.)

Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення - рішення форми «Р» від 13.03.2025 №5409/2201-0701.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження.

Додатковим рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.11.2025 вирішено позовну вимогу (в частині), з приводу якої досліджувались докази, однак не ухвалено рішення, зазначивши у резолютивній частині рішення суду від 12.11.2025 про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення форми «Р» від 13.03.2025 №5410/2201-0701 у частині відображених у ньому висновків про заниження частини чистого прибутку (доходу), що підлягає сплаті до місцевого бюджету державними унітарними підприємствами та їх об`єднаннями внаслідок заниження фінансового результату до оподаткування (прибутку), в результаті завищення фінансових витрат у 1 півріччі 2024 року в сумі 648.752 грн за рахунок віднесення до їх складу понесених витрат, що підлягають капіталізації, тобто включення фінансових витрат до собівартості кваліфікаційного активу (Модернізація громадського транспорту у м. Хмельницький та транспортного ДЕПО). Стягнуто на користь Хмельницького комунального підприємства «Електротранс» судові витрати на сплату судового збору в сумі 5190,85 грн за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Хмельницькій області.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026 апеляційні скарги Хмельницького комунального підприємство «Електротранс» та Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишено без задоволення, а рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.11.2025 - без змін.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишено без задоволення, а додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.11.2025 - без змін.

При вирішенні питання про відповідність касаційної скарги вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом встановлено наступне.

Касаційну скаргу подано вдруге, попередню касаційну скаргу повернуто ухвалою Верховного Суду від 30.04.2026.

Скаржником заявлено клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження, в обґрунтування якого зазначено, що вперше касаційна скарга подана своєчасно, повторне звернення з касаційною скаргою відбувається без зволікань (протягом 6 робочих днів).

Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Верховний Суд зазначає, що відповідно до частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 2 і 3 статті 353 цього Кодексу.

Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1, 2, 3 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновку судів, який суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга) (для пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України);

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивованого обґрунтування необхідності такого відступу; висновку, який, на думку скаржника, відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми (для пункту 2 частини 4 статті 328 КАС України);

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; висновку апеляційного суду, який, на переконання скаржника, є неправильним; обґрунтування у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України).

Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини 4 статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).

У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України), у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини 4 статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Скаржником вказано підставою касаційного оскарження пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України, зазначено про неправильне застосування судами попередніх інстанцій п.п.134.1.1 п.134.1 ст.134 ПКУ; ч. 4 ст. 78 Господарського кодексу України п.5, п.7 П(С)БО 15 «Дохід» та рахунку 40 «Статутний капітал» «Інструкціі про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій», затвердженої Наказом Мінфіну №291 від 30.11.1999 (далі Інструкція №291) (порушення щодо збільшення статутного фонду).

На думку скаржника, кошти, отримані підприємством від власника до державної реєстрації змін до статуту щодо збільшення статутного капіталу, підлягають визнанню доходом відповідно до п. 5, 7 П(С)БО 15, оскільки на момент їх отримання відсутні правові підстави для віднесення таких коштів до внесків власника. Відображення коштів на рахунках обліку не змінює їх правової природи; до моменту державної реєстрації змін до статуту такі кошти не є статутним капіталом та не можуть обліковуватись як внески власника у розумінні П(С)БО 15. Для цілей бухгалтерського обліку та оподаткування визначальним є не намір власника здійснити внесок до статутного капіталу, а факт належного юридичного оформлення такого внеску.

Також податковим органом вказано про неправильне застосування судами п.5, п.6, п.10 П(С)БО 31 «Фінансові витрати», п.27 П(С)БО 16 «Витрати», (завищення фінансових витрат у сумі 648 752 грн, в результаті віднесення до їх складу комісій за кредитними коштами, що підлягають капіталізації ).

На думку скаржника, правильним застосування п. 5, п. 6, п. 10 П(С)БО 31 «Фінансові витрати» є висновок про те, що комісія за кредитом є невід`ємною складовою вартості залучення фінансування, прямо пов`язана з інвестиційним проєктом тому підлягає капіталізації. Капіталізація фінансових витрат відповідно до п. 5, 6, 10 П(С)БО 31 здійснюється за наявності їх прямого зв`язку зі створенням кваліфікаційного активу та цільового характеру запозичення, незалежно від фактичного використання кредитних коштів на момент здійснення таких витрат. Витрати на сплату комісії за кредитним договором, укладеним з метою фінансування створення кваліфікаційного активу, є складовою вартості залучення фінансування та підлягають включенню до собівартості такого активу. Відповідно до п. 27 П(С)БО 16 фінансові витрати визнаються витратами періоду крім тих, що підлягають капіталізації. Отже, якщо виконуються умови П(С)БО 31 витрати не можуть визнаватися витратами періоду, вони мають включатися до собівартості активу. Витрати, пов`язані із запозиченнями, не можуть визнаватися витратами звітного періоду, якщо відповідно до П(С)БО 31 вони підлягають капіталізації як складова собівартості кваліфікаційного активу.

Суд звертає увагу скаржника на те, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України обов`язковим є зазначення норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами попередніх інстанцій, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права; як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Також, слід зауважити, що правові висновки Верховний Суд формулює лише щодо конкретно визначених правовідносин, а не висновок, який на думку скаржника буде підставою для відкриття касаційного провадження.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як на думку скаржника відповідна норма повинна застосовуватися.

Зі змісту пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини 4 статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми та ін.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Як вбачається зі змісту судових рішень, під час розгляду справи контролюючий орган доводив, що одержані від міської ради кошти є не статутним внеском, а іншими операційними доходами, покликаючись при цьому на пункт 5 П(С)БО 15 Дохід, яким передбачено, що дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Згідно з пунктом 7 П(С)БО 15 Дохід до складу інших операційних доходів включаються суми інших доходів від операційної діяльності підприємства, крім чистого доходу від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), зокрема: дохід від операційної оренди активів; дохід від операційних курсових різниць; відшкодування раніше списаних активів; дохід від роялті, відсотків, отриманих на залишки коштів на поточних рахунках в банках, дохід від реалізації оборотних активів (крім фінансових інвестицій), необоротних активів, утримуваних для продажу, та групи вибуття тощо. Зважаючи на це, відповідач вважає, що отримані ХКП «Електротранс» платежі є безоплатно одержаним активом та підлягали відображенню у складі інших операційних доходів на момент їх отримання.

Однак відхиляючи такі доводи скаржника, суди попередні інстанцій дійшли висновку, що комунальне підприємство не мало підстав відображати кошти на рахунку 401 «Статутний капітал» до моменту державної реєстрації змін до статуту, навіть якщо внесок був зазначений у проекті (новій редакції) статуту арифметично. Відповідно до зазначених вище норм рахунок 401 «Статутний капітал» призначений для обліку розміру статутного капіталу, зареєстрованого у встановленому законодавством порядку. Отже, на цьому рахунку відображається лише зареєстрований статутний капітал, підтверджений відповідними установчими документами та записом у ЄДР. Відтак, оскільки підприємство відобразило такий внесок як статутний капітал до його реєстрації, зазначене могло кваліфікуватись як порушення вимог бухгалтерського обліку (завищення власного капіталу) або як помилка обліку, яка підлягає виправленню, або як недостовірне відображення структури власного капіталу у фінансовій звітності. Такі кошти могли бути тимчасово обліковані як внески, що підлягають реєстрації, або цільове фінансування з відповідними подальшими діями. Водночас, такі кошти не повинні були включатись до складу інших операційних доходів до моменту реєстрації змін до статуту.

Суди фактично керувались тим, що кошти, які надходять від засновника (власника) як внесок до статутного капіталу, не є доходом підприємства, адже вони не збільшують економічні вигоди від звичайної діяльності і не є результатом господарської операції, що призводить до зростання власного капіталу за рахунок доходів (а лише змінюють структуру власного капіталу). Інакше кажучи, якщо кошти надані засновником (власником) саме як внесок до статутного капіталу, то навіть за відсутності формальної реєстрації, вони не змінюють свого правового змісту, адже це внесок у капітал, а не подарунок чи безоплатне надходження від сторонньої особи. Отже, економічно це не дохід, а збільшення власного капіталу (у майбутньому). У той же час, безоплатними вважаються ті активи, які отримано від третіх осіб, не пов`язаних із власністю підприємства, або без зобов`язання повернення або зустрічного надання. Внесок власника не відповідає цим ознакам, адже він здійснюється у межах корпоративних відносин, а не як дарунок чи передача без компенсації.

Відтак суди дійшли висновку, що кошти, внесені засновником до моменту державної реєстрації змін до статуту, для збільшення статутного капіталу, не визнаються безоплатно одержаними активами і не формують інших операційних доходів. Вони мають статус тимчасового внеску (неоплаченого капіталу) до моменту реєстрації. Зважаючи на це, якщо підприємство помилково одразу відобразило кошти на рахунку 401, це помилка класифікації усередині власного капіталу, але не підстава для донарахування доходу чи податку на прибуток.

В ухвалі про повергнення касаційної скарги від 30.04.2026 скаржнику було повідомлено про наявність постанови Верховного Суду від 21.10.2025 у справі №560/11474/24, в якій сформовано висновок відносно обліку коштів, наданих місцевою радою комунальному підприємству з метою формування статутного капіталу до моменту державної реєстрації змін до статуту із наданням оцінки вищенаведеним вимогам законодавства. Зокрема, за результатами касаційного перегляду (і формуючи висновок відкриваючи по підставі п. 3 ч. 4 ст. 328 КАС України) Верховний Суд дійшов висновку, що кошти, надані міською радою комунальному підприємству з метою формування статутного капіталу, не можуть розцінюватися як безоплатно отримані активи. Такі внески є формою участі власника у капіталі підприємства, а отже не підлягають відображенню у складі доходів відповідно до вимог Податкового кодексу України та П(С)БО 15 «Дохід». Відображення підприємством зазначених сум на рахунках обліку капіталу до моменту державної реєстрації змін до статуту відповідає вимогам бухгалтерського обліку та не свідчить про порушення податкового законодавства.

Відтак скаржником не доведено відсутність висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Крім цього, скаржником не доведено і неправильне застосування судами п.5, п.6, п.10 П(С)БО 31 «Фінансові витрати», п.27 П(С)БО 16 «Витрати» в контексті висновків судів попередніх інстанцій, стосовно того, що на момент перевірки кошти за кредитним договором не були отримані, отже, витрати на комісійні платежі не могли бути капіталізовані, адже не призначались безпосередньо для фінансування кваліфікаційного активу. Тоді, як згідно з п.З П(С)БО31 «Фінансові витрати», капіталізація фінансових витрат здійснюється лише за умови, що вони безпосередньо по в`язані зі створенням кваліфікаційного активу. Отже, капіталізація фінансових витрат можлива тоді, коли кредитні кошти були безпосередньо використані для створення активу. Оскільки витрати стосувались комісійних платежів за зобов`язанням по кредиту, а не фінансування активу, вони не повинні були бути включені до капітальних інвестицій. З огляду на це, платник правомірно відобразив фінансові витрати у складі витрат поточного періоду».

Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина 3 статті 334 КАС України).

Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Пунктом 4 частини 5 статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За наведених обставин касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328, 330, 332, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 12.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026, додаткове рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 27.11.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026 у справі №560/6295/25 повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

СуддяІ.А. Васильєва