Справа № 200/6998/25
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2026-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

21 травня 2026 року

м. Київ

справа №200/6998/25

адміністративне провадження № К/990/21346/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Шарапи В.М., суддів: Берназюка Я.О., Чиркіна С.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2026 у справі №200/6998/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з вимогами до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області (далі - ГУ ПФУ в Донецькій області, відповідач), в якому просив:

- визнати рішення ГУ ПФУ в Донецькій області від 23.07.2025 № про відмову позивачу в переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років протиправним та скасувати його;

- зобов`язати відповідача перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби та деяких інших осіб» від 09.04.1992 №2262-XI (далі - Закон №2262-XI) з дати його звернення до ГУ ПФУ в Донецькій області - 18.07.2025.

Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 13.10.2025 позовні вимоги задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ в Донецькій області № від 23.07.2025 про відмову позивачу в переведенні з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до Закону №2262-XI.

Зобов`язано відповідача перевести ОСОБА_1 з пенсії по інвалідності на пенсію за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону №2262-XI з 16.07.2025. В іншій частині позовних вимог відмовлено.

Відповідач, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2026 рішення суду першої інстанції скасовано та ухвалено постанову, якою в задоволенні позову відмовлено.

На адресу Верховного Суду 13.05.2026 надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просить скасувати постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2026 та залишити в силі рішення суду першої інстанції.

За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), встановлено, що заявник касаційної скарги вказує підставою касаційного оскарження пункт 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу. Крім цього скаржник наголошує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Втім, у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити з наступних підстав.

Згідно частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо, зокрема, касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики (підпункт «а» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України).

Доведення вищезазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Згідно пункту 3 частини шостої статті 12 КАС України, для цілей цього Кодексу, справами незначної складності є, зокрема, справи щодо оскарження фізичними особами рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень щодо обчислення, призначення, перерахунку, здійснення, надання, одержання пенсійних виплат, соціальних виплат непрацездатним громадянам, виплат за загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням, виплат та пільг дітям війни, інших соціальних виплат, доплат, соціальних послуг, допомоги, захисту, пільг.

Варто зауважити, що предмет спору у цій справі та критерії, визначені пунктом 3 частини шостої статті 12 КАС України, а також факт того, що дана справа не підпадає під перелік справ, які розглядаються виключно за правилами загального позовного провадження (частина четверта статті 12 КАС України), дають підстави стверджувати, що вказану касаційну скаргу подано на судове рішення у справі незначної складності.

Враховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність одного з випадків, визначених підпунктами "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

В обґрунтування права на касаційне оскарження ОСОБА_1 зазначає про наявність обставини, наведеної у підпункті «а» пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Колегія суддів враховує, що фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі має поставити на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Проте, аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність згаданих вище обставин, позаяк скаржник належним чином не обґрунтував фундаментальність значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, є необґрунтованими.

На обґрунтування підстави касаційного оскарження постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2026 позивач зазначає, що існуючі релевантні висновки Верховного Суду, викладені, зокрема у постанові Верховного Суду від 10.12.2024 у справі №520/5695/23, якою вирішувалось правове питання щодо застосування певної редакції Порядку обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсій і грошової допомоги особам офіцерського складу, прапорщикам, мічманам, військовослужбовцям надстрокової служби та військової служби за контрактом, особам начальницького і рядового складу органів внутрішніх справ, поліцейським та членам їхніх сімей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року №393 (далі - Порядок № 393), а саме: що визначальним є момент, коли позивач почав реалізовувати своє право на призначення пенсії за вислугу років на підставі Закону № 2262-ХІІ і до спірних правовідносин з питання призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «а» статті 12 Закону №2262-XI слід застосовувати редакцію Порядку № 393, з урахуванням постанови Кабінету Міністрів України № 119 від 16.02.2022, є неефективним, незбалансованим та таким, що призводить до дискримінаційних процесів щодо осіб, які мають право на призначення пенсії за вислугу років.

Позивач наполягає на відступленні від висновку Верховного Суду, викладеного у постанові Верховного Суду від 10.12.2024 у справі № 520/5695/23 та підтримання попередньої позиції Верховного Суду, яку висловлено у постанові від 27.11.2024 у справі №420/29256/23.

На цій підставі колегія суддів вказує на те, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05.10.2022 у справі №922/1830/19 вказала, що обґрунтованими підставами для відступу від уже сформованої правової позиції Верховного Суду є, зокрема: зміна законодавства; ухвалення рішення Конституційним Судом України або ж винесення рішення Європейського суду з прав людини, висновки якого мають бути враховані національними судами; зміни у правозастосуванні, зумовлені розширенням сфери застосування певного принципу права або ж зміною доктринальних підходів до вирішення питань, тощо.

Тобто, необхідність відступу має виникати з певних визначених об`єктивних причин, такі причини повинні бути чітко визначені та аргументовані. Причинами для відступу можуть бути лише вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, неузгодженість, необґрунтованість, незбалансованість, помилковість); зміни суспільного контексту.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Верховний Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Разом з тим скаржник у касаційній скарзі не навів належних обґрунтувань можливості відступлення від висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 10.12.2024 у справі №520/5695/23, а фактично висловив незгоду з вказаною правовою позицією, мотивуючи це потребою здійснити правову переоцінку Верховним Судом спірних правовідносин.

Скасовуючи рішення суду першої інстанції та ухвалюючи постанову про відмову в задоволенні позову, суд апеляційної інстанції зазначив, що виходячи з положень статті 12 Закону №2262-XII та пунктів 1 та 2-1 Порядку №393, календарна вислуга застосовується для призначення пенсії за вислугу років, а пункт 3 цього Порядку визначає, що певні періоди, підлягають пільговому обчисленню для визначення розміру пенсії особам, зазначеним в абзаці першому пункту 1 цього Порядку.

Суд апеляційної інстанції врахував, що постановою Кабінету Міністрів України від 16.02.2022 №119 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 17.07.1992 №393» усунуто розбіжності між Законом №2262-XII та Порядком №393 щодо врахування пільгової вислуги років для призначення пенсії за вислугу років відповідно до Закону №2262-XII.

При цьому апеляційний суд наголошував, що зміст правовідносин, зокрема, прав та обов`язків особи, не може змінюватися зі зміною законодавчих норм, а тому до спірних правовідносин слід застосовувати порядок обчислення вислуги років для визначення права позивача на пенсію відповідно до Порядку №393, чинного на день звільнення позивача зі служби.

Верховний Суд, переглядаючи справу №520/5695/23, у постанові від 10.12.2024 підтримав правову позиції, яку викладено у раніше ухваленій постанові Верховного Суду від 14.11.2023 у справі №600/3836/22-а про те, що до правовідносин, пов`язаних з призначенням пенсії за вислугу років відповідні правові норми, зокрема, Порядку №393 підлягають застосуванню в тій редакції, яка була чинна на момент звернення особи до територіального органу Національної поліції України із заявою про оформлення документів для призначення пенсії за вислугу років.

У зазначеній постанові від 10.12.2024 у справі №520/5695/23 Верховний Суд сформував такий правовий висновок: призначення пенсій за вислугу років відповідно до Закону №2262-XII особам, які звільнені зі служби в поліції і звернулись із заявою для оформлення та направлення документів до пенсійних органів після 19.02.2022 (набрання чинності Постановою № 119, якою внесені зміни до Порядку №393), здійснюється виходячи з обчислення календарної вислуги років.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 як особа, яка звернулась із заявою про призначення пенсії 24.03.2023, після набрання чинності Постановою №119, права на призначення пенсії відповідно до Закону №2262-XII із зарахування вислуги років в пільговому обчисленні не має, у зв`язку з чим відповідач законно відмовив у призначенні пенсії за вислугу років.

При цьому колегія суддів зауважує, що обов`язковими умовами для оскарження судових рішень на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми права; 2) постанови Верховного Суду, на яку послався суд апеляційної інстанції, і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування цієї ж норми (видозміна, уточнення, відмова від такого висновку); 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду, від якого необхідно відступити, i у якій подається касаційна скарга).

Натомість мотиви ОСОБА_1 зводяться до незгоди із застосованою судом апеляційної інстанції правовими позиціями Верховного Суду, нормативно-правовими актами, що регулюються спірні правовідносини та переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин справи.

Скаржник на підтвердження своєї позиції фактично зазначає про необхідність здійснити переоцінку встановлених судами у справі обставин, а також надати перевагу одним доказам над іншими, що виходить за межі повноважень суду касаційної інстанції згідно з положеннями частини другої статті 341 КАС України.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

Відповідно до вимог пункту 1 частини першої статті 333 КАС України, суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

На підставі викладеного, керуючись статтями 12, 328, 333 КАС України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 09.04.2026 у справі №200/6998/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання рішення протиправним, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач В.М. Шарапа

Судді Я.О. Берназюк

С.М. Чиркін