Справа № 140/8971/24
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2026-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року

м. Київ

справа № 140/8971/24

касаційне провадження № К/990/25503/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Васильєвої І.А., Олендера І.Я.,

розглянувши в попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області

на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року (головуючий суддя - Костюкевич С.Ф.)

та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Шавель Р.М.; судді: Бруновська Н.В., Хобор Р.Б.)

у справі № 140/8971/24

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Шефер Бетон Луцьк»

до Головного управління ДПС у Волинській області

про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

У серпні 2024 року Товариство з обмеженою відповідальністю «Шефер Бетон Луцьк» (далі - ТОВ «Шефер Бетон Луцьк», позивач, платник, товариство) звернулося до адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Волинській області (далі - ГУ ДПС у Волинській області, відповідач, контролюючий орган, податковий орган) про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 05 серпня 2024 року № , № , № , № .

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що висновки контролюючого органу, викладені в акті документальної планової виїзної перевірки, є помилковими, не підтверджуються належними та допустимими доказами, а спірні податкові повідомлення-рішення прийняті без урахування фактичного змісту господарських операцій, даних первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку та специфіки діяльності підприємства з виробництва і реалізації бетону.

Волинський окружний адміністративний суд рішенням від 02 січня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2025 року, позов задовольнив частково.

Визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 05 серпня 2024 року № , № . В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовив.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що контролюючий орган не довів правомірності висновків про нереальність операцій з реалізації позивачем бетону та цементу на користь контрагентів-покупців, не довів наявності підстав для кваліфікації отриманих коштів як безповоротної фінансової допомоги, не підтвердив факту заниження фінансового результату до оподаткування у зв`язку з відображенням загальновиробничих витрат, а також помилково застосував положення підпункту 139.2.1 пункту 139.2 статті 139 Податкового кодексу України (далі - ПК України) до операції прощення поворотної фінансової допомоги.

ГУ ДПС у Волинській області не погодилося з судовими рішеннями судів попередніх інстанцій в частині задоволення позовних вимог та звернулося до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій, покликаючись на порушення судовими інстанціями норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року, постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2025 року в частині задоволення позовних вимог та прийняти нове рішення про відмову в позові.

Мотивуючи касаційну скаргу, податковий орган зазначає, що суди попередніх інстанцій не врахували висновків Верховного Суду щодо оцінки реальності господарських операцій, значення первинних документів, податкової інформації та товарно-транспортних накладних у спорах про формування показників податкового обліку. Відповідач наполягає, що фактична поставка бетону та цементу контрагентам-покупцям не підтверджена, оскільки у контрагентів відсутні об`єкти за адресами, зазначеними у товарно-транспортних накладних, адреси розвантаження не конкретизовані, контрагенти за даними Єдиного реєстру податкових накладних не реалізовували придбаний товар та не виконували будівельних робіт за адресами поставки, а окремі первинні документи містять недоліки щодо ідентифікації осіб, які отримували товар. Також контролюючий орган зазначає, що суди неправильно застосували пункти 44.1, 44.2 статті 44, підпункт 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України у взаємозв`язку з нормами бухгалтерського обліку, оскільки позивач відобразив загальновиробничі витрати на суму 56 802 225,02 грн за бухгалтерським проведенням Дт 791 «Результат операційної діяльності» - Кт 91 «Загальновиробничі витрати», яке не передбачене Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291. Крім того, відповідач вважає помилковими висновки судів щодо відсутності підстав для збільшення фінансового результату до оподаткування на суму 2 400 000,00 грн у зв`язку з прощенням боргу за наданою поворотною фінансовою допомогою без створення резерву сумнівних боргів.

Ухвалою від 25 серпня 2025 року Верховний Суд відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою податкового органу.

Відзив на касаційну скаргу від ТОВ «Шефер Бетон Луцьк» до Верховного Суду не надходив, що відповідно до частини четвертої статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України не перешкоджає касаційному перегляду справи.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами першої та апеляційної інстанцій норм процесуального права при встановленні фактичних обставин у справі та правильність застосування ними норм матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судовий розгляд встановив, що відповідач провів документальну планову виїзну перевірку ТОВ «Шефер Бетон Луцьк» з питань дотримання вимог податкового, валютного та іншого законодавства за період з 01 липня 2017 року по 31 грудня 2023 року, за результатами якої склав акт від 26 червня 2024 року № 17089/07-01/35684017.

Відповідно до висновків названого акта перевірки контролюючий орган встановив порушення платником вимог пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134, підпункту 139.2.1 пункту 139.2 статті 139 ПК України, положень Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року № 88, Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 07 лютого 2013 року № 73, Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31 грудня 1999 року № 318, та Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291, в результаті чого занижено податок на прибуток на загальну суму 11 589 037,00 грн та завищено від`ємне значення об`єкта оподаткування податком на прибуток за 2023 рік на 200 000,00 грн.

Обґрунтовуючи такі висновки акта перевірки, податковий орган вважав, що платник занизив задекларовані показники доходу на суму 7 981 314,00 грн у зв`язку з непідтвердженням фактичного здійснення операцій з реалізації товарів на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «Левіні», Товариства з обмеженою відповідальністю «Івен Гард», Товариства з обмеженою відповідальністю «Аве Сан», Товариства з обмеженою відповідальністю «Петробетон», Товариства з обмеженою відповідальністю «Хімкомплектпостач», Товариства з обмеженою відповідальністю «Трейд Авто Груп» та Приватного підприємства «Інтеренергоінвест». Отримані від зазначених контрагентів кошти контролюючий орган кваліфікував як безповоротну фінансову допомогу.

Крім того, контролюючий орган дійшов висновку про завищення платником витрат на загальну суму 56 802 225,02 грн унаслідок відображення загальновиробничих витрат за бухгалтерським проведенням Дт 791 «Результат операційної діяльності» - Кт 91 «Загальновиробничі витрати», яке не передбачене Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291.

Також податковий орган вважав, що платник неправомірно не збільшив фінансовий результат до оподаткування на суму 2 400 000,00 грн у зв`язку зі списанням/прощенням боргу за наданою поворотною фінансовою допомогою без створення резерву сумнівних боргів.

На підставі висновків акта перевірки ГУ ДПС у Волинській області прийняло, зокрема, податкові повідомлення-рішення від 05 серпня 2024 року:

№ , яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток на 14 486 296,25 грн, з яких за податковим зобов`язанням 11 589 037,00 грн, за штрафними (фінансовими) санкціями 2 897 259,25 грн.

№ , яким зменшено суму від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на додану вартість на 200 000,00 грн.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Пункт 44.2 статті 44 ПК України визначає, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

За приписами підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які визначені відповідними положеннями цього Кодексу.

Відповідно до підпункту 139.2.1 пункту 139.2 статті 139 ПК України фінансовий результат до оподаткування збільшується: на суму витрат на формування резерву сумнівних боргів або резерв очікуваних кредитних збитків (зменшення корисності активів) відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності; на суму витрат від списання дебіторської заборгованості понад суму резерву сумнівних боргів або понад резерв очікуваних кредитних збитків (зменшення корисності активів).

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» господарська операція це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства; первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.

Відповідно до частини першої статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи.

За змістом наведених норм правові наслідки у податковому обліку створюють не будь-які формально оформлені документи, а лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарської операції, тобто реальний рух активів, зміну зобов`язань чи власного капіталу платника.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року у справі № 160/3364/19 виходила з того, що визначальним у спорах щодо податкових наслідків господарських операцій є дослідження сукупності обставин і первинних документів, які можуть підтверджувати або спростовувати реальність операцій; водночас негативні наслідки можуть покладатися на платника лише за умови встановлення його обізнаності або узгодженості дій з недобросовісними особами.

Верховний Суд також неодноразово зазначав, що товарно-транспортна накладна, хоча і не є первинним документом для підтвердження самого факту придбання або продажу товару, у спорах про реальність господарської операції є належним доказом переміщення товару як одного з етапів поставки; однак її недоліки мають оцінюватися не ізольовано, а в сукупності з іншими доказами у справі.

У касаційній скарзі податковий орган наполягає, що суди попередніх інстанцій не надали належної оцінки обставинам, які, на його думку, свідчать про нереальність операцій з реалізації товарів на користь контрагентів-покупців.

Верховний Суд відхиляє ці доводи.

Суди попередніх інстанцій установили, що позивач надав до перевірки та до суду договори поставки, рахунки-фактури, видаткові накладні, подорожні листи, товарно-транспортні накладні/паспорт-накладні, банківські виписки, акти звірки, регістри бухгалтерського обліку, картки рахунків, які у своїй сукупності підтверджують реалізацію товару, його оплату та відображення операцій у бухгалтерському обліку.

Суди також установили, що операції з контрагентами були відображені за рахунком 361 «Розрахунки з вітчизняними покупцями», а за наслідками таких операцій сальдо заборгованості за окремими контрагентами станом на кінець перевіреного періоду було відсутнє, що свідчить про виконання сторонами договірних зобов`язань.

Контролюючий орган, заперечуючи реальність операцій, покликався переважно на податкову інформацію щодо контрагентів, відсутність у них об`єктів за адресами, зазначеними в товарно-транспортних накладних, відсутність подальшої реалізації придбаного товару за даними Єдиного реєстру податкових накладних та недоліки окремих первинних документів.

Водночас суди попередніх інстанцій правильно виходили з того, що така інформація сама по собі не доводить відсутності господарської операції саме між позивачем і його покупцями, якщо фактичне постачання товару, його оплата та відображення в обліку підтверджені сукупністю первинних та інших документів.

Подальше використання товару покупцем, відсутність у Єдиному реєстрі податкових накладних відомостей про подальший продаж придбаного бетону або про виконання будівельних робіт за певними адресами можуть бути обставинами, які підлягають оцінці судом, однак не є самостійною і достатньою підставою для висновку про відсутність реалізації товару продавцем.

Верховний Суд звертає увагу, що у цій справі контролюючий орган фактично не спростував обставин вибуття товару з володіння позивача та надходження на його користь грошових коштів від контрагентів-покупців за договорами поставки. Водночас, не встановивши належними та допустимими доказами інших обставин фактичного руху товару, контролюючий орган дійшов висновку про необхідність перекваліфікації отриманих платником коштів у безповоротну фінансову допомогу.

Такий підхід не відповідає вимогам статей 44, 134 ПК України, оскільки ґрунтується не на встановлених фактах, а на припущенні про те, що належними покупцями товару були інші невстановлені особи.

Суди попередніх інстанцій також надали оцінку специфіці товару, який реалізовував позивач. Бетон як готова продукція за своїми фізико-хімічними властивостями не може тривалий час зберігатися на складі, а тому його виробництво та реалізація мають безпосередній зв`язок із транспортуванням до місця використання. Ця обставина була врахована судами під час оцінки первинних документів, товарно-транспортних накладних і подорожніх листів.

Доводи відповідача про те, що в окремих товарно-транспортних накладних не конкретизовано адреси розвантаження або що за окремими адресами знаходиться приватна забудова, не спростовують висновків судів, оскільки такі доводи були предметом дослідження в судах попередніх інстанцій і їм надано оцінку.

Верховний Суд погоджується, що недоліки товарно-транспортних накладних можуть враховуватися при оцінці реальності операцій. Однак у цій справі такі недоліки не були єдиною обставиною, а оцінювалися у сукупності з договорами, видатковими накладними, рахунками, подорожніми листами, банківськими документами та регістрами бухгалтерського обліку. Саме сукупна оцінка доказів дала судам підстави для висновку про реальність операцій.

Касаційна скарга в цій частині фактично зводиться до незгоди податкового органу з оцінкою доказів, наданою судами попередніх інстанцій, та до пропозиції надати перевагу податковій інформації над первинними документами платника.

Однак відповідно до частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, які не були встановлені судами, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.

За таких обставин доводи касаційної скарги в цій частині не спростовують висновків судів попередніх інстанцій.

Щодо висновків податкового органу про завищення позивачем загальновиробничих витрат у сумі 56 802 225,02 грн у зв`язку з їх відображенням за бухгалтерським проведенням Дт 791 «Результат операційної діяльності» - Кт 91 «Загальновиробничі витрати», Верховний Суд зазначає таке.

Контролюючий орган вважав, що оскільки така кореспонденція рахунків не передбачена Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291, відповідні витрати не можуть враховуватися при визначенні фінансового результату до оподаткування.

Верховний Суд не погоджується з такими доводами.

Суди попередніх інстанцій установили, що загальновиробничі витрати позивача складалися з витрат на амортизацію основних засобів, матеріали, малоцінні швидкозношувані предмети, підзвітні суми, послуги інших підприємств, податки на заробітну плату, заробітну плату та інші витрати, пов`язані з виробничою діяльністю. Такі витрати підтверджені первинними документами та регістрами бухгалтерського обліку.

Відповідно до пунктів 11, 16 Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства юстиції України від 31 грудня 1999 року № 318, до виробничої собівартості продукції (робіт, послуг) включаються: прямі матеріальні витрати; прямі витрати на оплату праці; інші прямі витрати; змінні загальновиробничі та постійні розподілені загальновиробничі витрати.

До постійних загальновиробничих витрат відносяться витрати на обслуговування і управління виробництвом, що залишаються незмінними (або майже незмінними) при зміні обсягу діяльності. Постійні загальновиробничі витрати розподіляються на кожен об`єкт витрат з використанням бази розподілу (годин праці, заробітної плати, обсягу діяльності, прямих витрат тощо) при нормальній потужності. Нерозподілені постійні загальновиробничі витрати включаються до складу собівартості реалізованої продукції (робіт, послуг) у періоді їх виникнення. Загальна сума розподілених та нерозподілених постійних загальновиробничих витрат не може перевищувати їх фактичну величину.

Суди встановили, що специфіка діяльності позивача полягає у виробництві бетону, який не зберігається у готовому вигляді на складі, а реалізується після виготовлення. За таких обставин відсутність залишків готової продукції на кінець звітного періоду свідчить про те, що загальновиробничі витрати відповідного періоду підлягали врахуванню під час визначення фінансового результату цього періоду.

Суди також установили, що контролюючий орган не спростував факт понесення таких витрат, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та їх документального підтвердження. Податковий орган зосередився на формальній невідповідності бухгалтерського проведення вимогам Інструкції про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженої наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291, однак не довів, що така невідповідність призвела до заниження фінансового результату до оподаткування.

Верховний Суд зазначає, що порушення методології бухгалтерського обліку може мати значення для цілей оподаткування лише за умови, якщо воно вплинуло або могло вплинути на правильність визначення об`єкта оподаткування. Сам по собі факт застосування іншої кореспонденції рахунків, без доведення завищення витрат, повторного врахування одних і тих самих сум або включення до витрат сум, які фактично не були понесені чи не пов`язані з господарською діяльністю, не є достатньою підставою для донарахування податку на прибуток.

Інший підхід означав би, що будь-яка методологічна помилка в бухгалтерському обліку автоматично визнається податковим правопорушенням незалежно від того, чи спричинила вона заниження податкових зобов`язань. Такий підхід не відповідає змісту підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України, оскільки об`єктом оподаткування є прибуток, визначений за даними фінансового результату до оподаткування, а не формальна кореспонденція рахунків як така.

Суди обґрунтовано зазначили, що у випадку відсутності залишків готової продукції на складі та реалізації виробленої продукції загальновиробничі витрати звітного періоду враховуються при визначенні фінансового результату незалежно від того, чи були вони списані через рахунки 23, 26, 901, чи відображені іншим бухгалтерським проведенням, якщо при цьому не відбулося викривлення фінансового результату.

Податковий орган у касаційній скарзі не навів доводів, які б спростовували цей висновок судів попередніх інстанцій. Натомість відповідач фактично повторює аргументи акта перевірки про те, що проведення Дт 791 - Кт 91 не передбачене Інструкцією про застосування Плану рахунків бухгалтерського обліку активів, капіталу, зобов`язань і господарських операцій підприємств і організацій, затвердженою наказом Міністерства фінансів України від 30 листопада 1999 року № 291.

Разом з тим саме по собі таке посилання не доводить правомірності збільшення грошового зобов`язання з податку на прибуток, оскільки визначальним є не лише встановлення порушення порядку ведення бухгалтерського обліку, а й доведення його впливу на об`єкт оподаткування.

З огляду на викладене Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій про протиправність податкових повідомлень-рішень у цій частині.

Щодо доводів податкового органу про неправильне застосування судами підпункту 139.2.1 пункту 139.2 статті 139 ПК України у зв`язку з прощенням позивачем боргу за поворотною фінансовою допомогою на суму 2 400 000,00 грн без створення резерву сумнівних боргів, то Суд зазначає таке.

Судами попередніх інстанцій установлено, що позивач у 2018 році та 2019 році відобразив у складі інших операційних витрат суми прощеного боргу за договорами поворотної фінансової допомоги, наданої Товариству з обмеженою відповідальністю «Шефер Бетон Україна», у загальному розмірі 2 400 000,00 грн.

Контролюючий орган вважав, що оскільки резерв сумнівних боргів не створювався, позивач повинен був збільшити фінансовий результат до оподаткування на суму списаної поворотної фінансової допомоги відповідно до підпункту 139.2.1 пункту 139.2 статті 139 ПК України.

Верховний Суд зазначає, що підпункт 139.2.1 пункту 139.2 статті 139 ПК України передбачає збільшення фінансового результату до оподаткування, зокрема, на суму витрат від списання дебіторської заборгованості понад суму резерву сумнівних боргів.

Отже, для застосування цієї норми контролюючий орган повинен встановити не лише факт списання дебіторської заборгованості, а й характер такої заборгованості, підстави її списання, порядок її відображення в бухгалтерському обліку та наявність умов, за яких відповідні витрати підлягають коригуванню саме за правилами статті 139 ПК України.

Суди попередніх інстанцій виходили з того, що прощення боргу за поворотною фінансовою допомогою саме по собі не є тотожним списанню безнадійної дебіторської заборгованості понад суму резерву сумнівних боргів у розумінні підпункту 139.2.1 пункту 139.2 статті 139 ПК України.

Крім того, податковий орган не довів, що спірна заборгованість відповідала ознакам безнадійної заборгованості у розумінні підпункту 14.1.11 пункту 14.1 статті 14 ПК України та що саме з цієї підстави вона була списана позивачем.

Посилання відповідача на постанови Верховного Суду від 05 липня 2019 року у справі № 823/1272/17, від 16 березня 2021 року у справі № 520/3888/19, від 02 листопада 2020 року у справі № 520/528/19 не спростовують правильності висновків судів попередніх інстанцій, оскільки наведені правові позиції стосуються загальних правил формування та використання резерву сумнівних боргів і списання безнадійної дебіторської заборгованості. Натомість у цій справі контролюючий орган не довів наявності усіх юридичних фактів, необхідних для застосування підпункту 139.2.1 пункту 139.2 статті 139 ПК України саме до операції прощення боргу.

Верховний Суд також бере до уваги, що висновки судів попередніх інстанцій у цій частині ґрунтуються на оцінці конкретних обставин справи, змісту операції та її бухгалтерського відображення. Касаційна скарга не містить доводів, які б свідчили про неправильне застосування судами норм матеріального права в цій частині, а фактично повторює позицію акта перевірки щодо обов`язковості створення резерву сумнівних боргів.

За таких обставин підстав для скасування судових рішень у цій частині Верховний Суд не вбачає.

З огляду на викладене та враховуючи, що за правилами частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази, а суди попередніх інстанцій не допустили порушення норм процесуального права, які б могли вплинути на встановлення дійсних обставин справи, та правильно застосували норми матеріального права, Верховний Суд дійшов висновку про залишення касаційної скарги податкового органу без задоволення, а оскаржених судових рішень - без змін.

У частині відмови в задоволенні позовних вимог рішення судів першої та апеляційної інстанцій особами, які беруть участь у справі, не оскаржуються, а тому відсутні підстави для надання правового аналізу відповідним висновкам судів у рамках цього касаційного провадження.

Керуючись статтями 341, 343, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Волинській області залишити без задоволення.

Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 02 січня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі № 140/8971/24 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. А. Васильєва

І. Я. Олендер