Справа № 320/32065/24
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2026-05-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

22 травня 2026 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В. В.,

суддів: Бужак Н.П., Мєзєнцева Є.І.,

розглянувши у порядку письмового провадження справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій, за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

ОСОБА_1 звернувся до Київського окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, у якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України м. Києві та Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області щодо відмови у призначенні ОСОБА_1 пенсії за віком на підставі статті 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» у зв`язку з неврахуванням при призначенні пенсії за віком страхового стажу за періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999;

- скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 08.01.2024 № 03 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 ;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в м. Києві призначити ОСОБА_1 пенсію за віком на умовах і в порядку, передбачених Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», з урахуванням страхового стажу за періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999, з дня, що настає за днем досягнення пенсійного віку, тобто з 16.10.2023.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області від 08.01.2024 № 03 про відмову в призначенні пенсії за віком ОСОБА_1 .

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999 і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії за віком.

В іншій частині вимог відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним судовим рішенням, Головним управлінням Пенсійного фонду України у Запорізькій області подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції як таке, що ухвалене з порушенням норм матеріального і процесуального права, та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Розгляд справи проведено у порядку письмового провадження на підставі пункту 3 частини 1 статті 311 КАС України.

Доводи апелянта обґрунтовані тим, що записи в трудовій книжці про періоди роботи позивача зроблено без додержання вимог зазначених в Інструкції № 58, а саме: період з 01.03.1984 по 30.09.1992 не зараховано, оскільки відсутнє перейменування підприємства; період з 26.04.1994 по 20.12.1999 не зараховано, оскільки відсутня назва підприємства, куди заявника було працевлаштовано. Отже, для зарахування спірних періодів роботи до страхового стажу у відповідача не має законних підстав.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Зазначене узгоджується з позицією, викладеною в п. 13.1 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України «Про судове рішення в адміністративній справі» від 20.05.2013 № 7, відповідно до якого у разі часткового оскарження судового рішення суд апеляційної інстанції в описовій частині свого рішення повинен зазначити, в якій частині рішення суду першої інстанції не оскаржується, і при цьому не має права робити правові висновки щодо неоскарженої частини судового рішення.

Отже, оскільки відповідач у своїй апеляційній скарзі оскаржує судове рішення в частині задоволення позовних вимог, то колегія суддів вважає за необхідне зазначити, що саме в цій частині перевіряється законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи та вірно встановлено судом першої інстанції, ОСОБА_1 02.01.2024 звернувся до територіального органу Головного управління Пенсійного фонду України в м.Києві з заявою про призначення мені пенсії за віком на підставі ст.26 Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон № 1058) як особа, яка досягла пенсійного віку 60 років (дата народження - ІНФОРМАЦІЯ_1 ) та за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком (30 років).

До заяви про призначення пенсії та інших документів, необхідних для призначення пенсії, на підтвердження віку та трудового (страхового) стажу позивачем було надано відповідачу копії паспорта НОМЕР_1 та трудової книжки НОМЕР_2 . Зазначене підтверджується розпискою про прийняття документів від 19.03.2024.

За результатами розгляду заяви ГУ ПФУ в м.Києві листом від 11.01.2024 № 2600-0212-8/7533 повідомив позивача про відмову в призначенні пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 № 1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» на підставі рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області 08.01.2024 №03, яке виносилося за принципом екстериторіальності відповідно до пункту 4.2 розділу IV Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 22.11.2005 №22-1 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 27 грудня 2005 р. за №1566/11846).

Позивачеві було відмовлено в призначенні пенсії за віком згідно Закону України від 09.07.2003 №1058-ІV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» за відсутності страхового стажу.

Відмова мотивована тим, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992, оскільки відсутнє перейменування підприємства; також період роботи з 26.04.1994 по 20.12.1999 відсутня назва підприємства, куди заявника було працевлаштовано.

Позивач не погодившись з рішенням відповідача, з вимогою вчинити певні дії, звернувся з даним адміністративним позовом до суду.

Приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, суд першої інстанції виходив, зокрема з того, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 08.01.2024 № 03 є протиправним та підлягає скасуванню.

Даючи правову оцінку фактичним обставинам справи, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції з огляду на таке.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

За змістом ч. 1 ст. 8 Закону №1058-IV право на отримання пенсій та соціальних послуг із солідарної системи мають: 1) громадяни України, які застраховані згідно із цим Законом та досягли встановленого цим Законом пенсійного віку чи визнані особами з інвалідністю в установленому законодавством порядку і мають необхідний для призначення відповідного виду пенсії страховий стаж, а в разі смерті цих осіб - члени їхніх сімей, зазначені у статті 36цього Закону, та інші особи, передбачені цим Законом; 2) особи, яким до дня набрання чинності цим Законом була призначена пенсія відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення" (крім соціальних пенсій) або була призначена пенсія (щомісячне довічне грошове утримання) за іншими законодавчими актами, але вони мали право на призначення пенсії за Законом України "Про пенсійне забезпечення" - за умови, якщо вони не отримують пенсію (щомісячне довічне грошове утримання) з інших джерел, а також у випадках, передбачених цим Законом, - члени їхніх сімей.

В силу п. 1 ч. 1 ст. 9 Закону №1058-IV відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком

За приписами абз. 1 ч. 1 ст. 24 Закону №1058-IV страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок

Згідно ч. 2 ст. 9 Закону №1058-IV, страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.

Відповідно до ч. 1 ст. 26 Закону №1058-IV, особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року.

Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 1 січня 2018 року по 31 грудня 2018 року - не менше 25 років; з 1 січня 2019 року по 31 грудня 2019 року - не менше 26 років; з 1 січня 2020 року по 31 грудня 2020 року - не менше 27 років; з 1 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року - не менше 28 років; з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років; з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - не менше 30 років; з 1 січня 2024 року по 31 грудня 2024 року - не менше 31 року; 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років; з 1 січня 2026 року по 31 грудня 2026 року - не менше 33 років; з 1 січня 2027 року по 31 грудня 2027 року - не менше 34 років; починаючи з 1 січня 2028 року - не менше 35 років.

За ч. 2 ст. 26 Закону №1058-IV, у разі відсутності, починаючи з 1 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2023 року по 31 грудня 2023 року - від 20 до 30 років.

Частинами 1 - 2 статті 44 Закону №1058-IV встановлено, що призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.

Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання в електронній або паперовій формі заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи.

Порядок подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсії визначається правлінням Пенсійного фонду за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення.

Призначення пенсії за віком здійснюється автоматично (без звернення особи) у разі набуття застрахованою особою права на призначення пенсії за віком при досягненні пенсійного віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, на підставі відомостей, наявних у системі персоніфікованого обліку, якщо до досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, особа не повідомила про бажання одержувати пенсію з більш пізнього віку.

У разі відсутності в системі персоніфікованого обліку даних про страховий стаж, необхідний для призначення пенсії за віком (у тому числі за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку), територіальний орган Пенсійного фонду інформує застраховану особу, у тому числі через її особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду, про відсутність таких відомостей та необхідність їх подання (за наявності). Документи про страховий стаж можуть бути подані до територіального органу Пенсійного фонду або через особистий електронний кабінет на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду.

Згідно з положеннями ч.ч. 1, 2 ст. 56 Закону України від 05.11.1991 року №1788-ХІІ Про пенсійне забезпечення (далі - Закон №1788-ХІІ) до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.

До стажу роботи зараховується також: будь-яка інша робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків, період одержання допомоги по безробіттю, а також робота в`язнів і робота за угодами цивільно-правового характеру за умови сплати страхових внесків; навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.

Статтею 62 Закону №1788-ХІІ визначено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до п. 1 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 року №637 (далі по тексту - Порядок №637), основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.

Згідно з п. 3 Порядку №637, за відсутності трудової книжки, а також у випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Згідно п. 8 Порядку №637, період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.

За відсутності в документах таких відомостей для підтвердження періоду навчання за денною формою здобуття освіти приймаються довідки про тривалість навчання в навчальному закладі у відповідні роки за умови, що в документах є дані про закінчення повного навчального періоду або окремих його етапів.

Аналіз наведених норм свідчить про те, що основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Проте, якщо у трудовій книжці не зазначені відомості про умови праці та характер виконуваної роботи, то для підтвердження спеціального трудового стажу приймаються уточнюючі довідки підприємств, установ, організацій або їх правонаступників.

Тобто, законодавством України встановлено пріоритетність записів у трудовій книжці перед відомостями у первинних документах.

Порядок ведення трудових книжок працівників визначено в Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженій наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України і Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, відповідно до пункту2.2 якої до трудової книжки вносяться: відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.

До прийняття наведеної вище Інструкції порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, регламентувався Інструкцією про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, яка затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.07.1974 № 162, правилами якої було також передбачено, що усі записи в трудовій книжці про прийняття на роботу, переведення на іншу постійну роботу або звільнення, а також про нагороди та заохочення вносяться власником або уповноваженим ним органом після видання наказу (розпорядження), але не пізніше тижневого строку, а в разі звільнення - у день звільнення і повинні точно відповідати тексту наказу (розпорядження).

Відповідно до пункту 1.1 Інструкції № 162, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність робітників і службовців.

Трудові книжки ведуться на всіх робітників і службовців державних, кооперативних і громадських підприємств, установ і організацій, які працювали понад 5 днів, в тому числі на сезонних і тимчасових працівників, а також на позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.

Відповідно до пункту 2.11 Інструкції №162 після зазначення дати заповнення трудової книжки працівник своїм підписом завіряє правильність внесених відомостей. Першу сторінку (титульний аркуш) трудової книжки підписує особа, відповідальна за видачу трудових книжок, і після цього ставиться печатка підприємства (або печатка відділу кадрів), на якому вперше заповнювалась трудова книжка.

Тож, трудова книжка заповнюється роботодавцем і на працівника не покладено обов`язок перевірки правильності її заповнення. Працівник не може нести відповідальність за правильність записів у його трудовій книжці.

Так, у спірному рішенні відповідач зазначив, що до страхового стажу позивача не зараховано періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992, оскільки відсутнє перейменування підприємства; також період роботи з 26.04.1994 по 20.12.1999 відсутня назва підприємства, куди заявника було працевлаштовано.

В свою чергу, судом встановлено, що трудова книжка позивача серії НОМЕР_2 містить відомості про те, що позивач з 01 березня 1984 року по 01 жовтня 1992 року (період, з якого ГУ ПФУ в Запорізькій області не зарахувало трудовий стаж позивачу) працював в Комбінаті громадського харчування «Виставковий» (записи №№ 3-9) та упродовж всього періоду роботи переводився в різні структурні підрозділи зазначеного підприємства, а саме:

- з 01.03.1984 прийнятий на роботу підсобним транспортним робочим в магазин «Кулінарія» (запис № 3),

- з 23.04.1984 переведений кухонним робочим в магазин «Кулінарія» (запис №4),

- з 01.10.1984 направлений на курси кухарів в Учбово-курсовий комбінат (запис № 5),

- з 22.04.1985 переведений кухарем 3 розряду в заготовчий цех (запис № 7),

- з 01.10.1992 переведений кухарем 3 розряду в орендне підприємство столової «Ясени» (запис № 8-9).

Основні засади торговельно-виробничої діяльності в сфері громадського харчування України було закріплено в Правилах роботи підприємств громадського харчування, затверджених наказом Міністерства зовнішніх економічних зв`язків України від 3 липня 1995 року № 129 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 20.07.1995 за № 230/776) - пункти 1.4-1.6.

Відповідно, структура системи громадського харчування того часу: за ознакою управління - об`єднувала заклади громадського харчування, які уробляють (фабрика-кухня, фабрика-заготівельня), реалізовувають кулінарну продукцію та здійснюють керування виробництвом і його обслуговування (дирекція, склад, бухгалтерія, відділ кадрів); за типом підприємств - ресторан, бар, кафе, їдальня, буфет, кіоск, магазин відділ) кулінарії та інші заклади, що забезпечують харчуванням незначну кількість фізичних осіб, які створювали «комплекс громадського харчування»; за формою власності - комунальні, приватні, орендовані.

Отже, до структури Комбінату громадського харчування «Виставковий» (зі статусом окремої юридичної особи, з відповідною печаткою, відділом кадрів та бухгалтерією) входили: магазин «Кулінарія», заготовчий цех, орендне підприємство - їдальня «Ясени». Зазначені підприємства мали єдину юридичну адресу: м. Київ, пр-кт Академіка Глушкова, 1, та не мали окремої печатки.

Комбінат громадського харчування «Виставковий» входив до структури підприємств громадського харчування Голосіївського (раніше - Московського) району м. Києва Управління громадського харчування Київської міської Ради депутатів трудящих.

Запис №3 в трудовій книжці позивача, який включає порядковий номер запису (3), дату (01.03.1984), повне найменування підприємства («Комбинат общественного питания «Выставочный»), посаду («подсобным транспортным рабочим»), підрозділ (магазин «Кулинария»), номер та дату наказу (пр.22к 29.02.1984) та всі інші записи про переведення та направлення на навчання (№№ 4,5, 7,8 зроблені у відповідності з пунктом 2.14 Інструкції про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах та організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20 червня 1974 року №162 (чинна на час внесення записів до трудової книжки позивача у період з 01 березня 1984 року по 01 жовтня 1992 року).

Відповідно, всі записи в трудовій книжці позивача з 01 березня 1984 року по 01 жовтня 1992 року стосуються переведень в межах одного підприємства - Комбінату громадського харчування «Виставковий», жодних перейменувань підприємства, як вважає відповідач, не відбувалося, а отже, неврахування стажу роботи позивача у вказаний період з підстави відсутності записів про перейменування підприємства є необґрунтованим та безпідставним.

Згідно з записами в трудовій книжці позивач переводився з 01.10.1992 за професією кухаря 3 розряду в орендне підприємство столової «Ясени» в складі Комбінату громадського харчування «Виставковий» (запис № 8), відповідно, печатку не проставлено, а звільнявся 25.04.1994, коли підприємство змінило форму організації і управління, і на записі про звільнення (запис № 10) було проставлено печатку підприємства, з якого працівника було звільнено відповідно до пункту 4.1 Інструкції № 58.

Щодо періоду трудової діяльності позивача в Малому підприємстві «Тонастрой» з 26.04.1994 по 20.12.1999, в трудовій книжці також наявні записи, які свідчать про те, що у спірний період він дійсно працював поваром 4 розряду, зокрема, запис № 11 містить відомості про прийняття на роботу згідно наказу № 25- к від 26.04.1994 та запис № 12 про звільнення згідно наказу № 13 6-к від 20.12.1999.

Як вбачається зі спірного рішення, до страхового стажу позивача відповідачем не зараховано зазначений період роботи. Причиною не зарахування страхового стажу є відсутність назви підприємства, куди заявника було працевлаштовано.

При цьому записи №№ 11, 12 трудової книжки позивача зроблені відповідно до пунктів 2.4., 2.14, 4.1 Інструкції № 58 та скріплені підписом відповідальної особи і печаткою підприємства.

Відсутність запису про назву підприємства в заголовку до запису «Відомості про роботу», є формальною вимогою, яка не спростовує факту працевлаштування працівника і за невиконання якої позивач не може нести відповідальності. Отже, підстави для не зарахування зазначеного періоду до страхового стажу позивача у відповідача відсутні.

Крім того, позивачем були надіслані відповідні запити до Голосіївської районної в м. Києві державної адміністрації, Головного управління статистики у м. Києві, Державного архіву м. Києва, Державного архіву Київської області та КП «Трудовий архів Броварського району» Великодимерської селищної ради про підтвердження періоду роботи позивача у вказаних підприємствах. Проте, надані відповіді трудовий стаж не підтвердили у зв`язку з відсутністю даних в архіві та ліквідацією підприємств, або відповідей не отримано.

Певні недоліки щодо заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для неврахування відповідного періоду роботи для обрахунку стажу при призначенні пенсії.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 24 травня 2018 року у справі №490/12392/16-а, від 04 вересня 2018 року у справі №423/1881/17.

У постанові Верховного Суду від 21.02.2018 у справі №687/975/17 викладена правова позиція, де зазначено, що на особу не може перекладатись тягар доведення правдивості чи достовірності даних, що зазначені у його трудовій книжці. Відсутність посилання чи неточних записів у первинних документах по обліку трудового стажу та нарахуванню заробітної плати на конкретній посаді, яку займав позивач у той чи інший період його роботи у підприємстві за наявності належним чином оформленої трудової книжки, не може бути підставою для виключення вказаних періодів роботи з трудового стажу позивача, що дає йому право на призначення пенсії за віком, оскільки працівник не може відповідати за правильність та повноту оформлення бухгалтерських документів на підприємстві, та у свою чергу неналежний порядок ведення та заповнення трудової книжки та іншої документації з вини адміністрації підприємства не може бути підставою для позбавлення позивача його конституційного права на соціальний захист щодо вирішення питань надання пенсії за віком.

Крім того, Верховний Суд у постанові від 30 вересня 2019 року у справі № 638/18467/15-а зазначив, що формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачем в доводах апеляційної скарги жодним чином не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаної правової позиції Верховного Суду, яка під час розгляду справи була правомірно врахована судом першої інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

В контексті викладеного колегія суддів погоджується з тим, що з урахуванням наведеного, а також відсутності доказів, які б свідчили про недостовірність записів трудової книжки ОСОБА_1 щодо спірних періодів роботи, можливо дійти висновку, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Запорізькій області протиправно не зараховано до страхового стажу позивача періоди роботи з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999, а отже рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про відмову у призначенні пенсії від 08.01.2024 № 03 є протиправним та підлягає скасуванню.

Крім того, цілком правомірно суд першої інстанції зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області зарахувати до страхового стажу позивачки період роботи позивача з 01.03.1984 по 30.09.1992 та з 26.04.1994 по 20.12.1999 і повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про призначення пенсії.

Відтак, виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України, доказів, наявних в матеріалах справи, позовні вимоги є такими, що підлягають задоволенню частково, про що вірно вказано судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Належних обґрунтувань неправильного застосування норм матеріального права чи порушень норм процесуального права апеляційна скарга відповідача не містить.

Доказів, які б відповідали вимогам ст.ст. 73 - 76 КАС України, та спростовували зазначені вище мотиви або підтверджували відсутність підстав для задоволення позову апелянтом до суду апеляційної інстанції не надано.

Інші доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу, оскільки не спростовують висновки суду першої інстанцій.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Таким чином, враховуючи вищенаведене у сукупності, беручи до уваги при цьому кожен аргумент, викладений учасниками справи, рішення суду першої інстанції у цій справі є законним та обґрунтованим і не підлягає скасуванню, оскільки суд, у відповідності з нормами матеріального права та при дотриманні норм процесуального права ухвалив рішення повно і всебічно з`ясувавши обставини справи.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в м. Києві, Головного управління Пенсійного фонду України в Запорізькій області про визнання протиправними дій - залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: В. В. Кузьменко

Судді: Н. П. Бужак

Є. І. Мєзєнцев