Справа № 300/7489/25
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 травня 2026 року

м. Київ

справа №300/7489/25

адміністративне провадження № К/990/20769/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Жука А.В., Мацедонської В.Е.,

перевіривши касаційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2026 року в справі за адміністративним позовом Комунального підприємства «Муніципальна дорожня компанія» до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу,

УСТАНОВИВ:

Комунальне підприємство «Муніципальна дорожня компанія» (далі - КП, позивач) звернулося до суду з адміністративним позовом до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) у Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті (далі - Укртрансбезпека, відповідач, скаржник), у якому просило визнати протиправною та скасувати постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу від 26.08.2025 №022492.

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25.11.2025, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01.04.2026, позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішеннями, відповідач подав касаційну скаргу до Верховного Суду.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження в справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції керується наведеним нижче.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплено забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеному конституційному положенню кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Ухвалою Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 22.10.2025 відкрито провадження в адміністративній справі за правилами спрощеного позовного провадження без виклику (повідомлення) учасників за наявними матеріалами.

За частиною першою статті 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі в справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Водночас пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення в справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, установлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Отже, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж наявності значного суспільного інтересу чи виняткового значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики; справа становить значний суспільний інтерес та має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункти а, в пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).

Суд звертає увагу, що пункт 2 частини п`ятої статті 328 КАС України містить перелік виняткових випадків, які допускають можливість касаційного перегляду судових рішень, ухвалених у справах незначної складності та/або таких, які розглянуті за правилами спрощеного позовного провадження. Покликання на кожен із підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України повинно бути належним чином обґрунтовано.

Суд зауважує, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд виходить із того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для їх формування. Такі ознаки можуть бути визначені предметом спору, значущістю для держави й суспільства в цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для відповідної практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права, які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом впливатиме на широкий спектр спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Наведене скаржником обґрунтування касаційного перегляду судових рішень зводиться до потреби в роз`ясненнях правозастосування положень законів України «Про автомобільний транспорт» від 05.04.2001 № 2344-III (далі - Закон № 2344-III) і «Про управління відходами», оскільки, на думку відповідача, існує неналежне застосування норм права в спірних правовідносинах, однак не наводить судових справ, у яких суди по-різному оцінюють відповідні правовідносини.

Також скаржник не обґрунтував, у чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

З огляду на зазначене, колегія суддів не може взяти до уваги покликання на існування обставин, визначених підпунктом а пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

У разі наявності «виняткового значення» справи для учасника справи оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена лише на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. У зв`язку з цим особа, яка подає касаційну скаргу, має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Позивач зазначає, що висловлення правової позиції з порушеного скаржником питання дозволить усунути неоднакове застосування положень законодавства під час здійснення судочинства, однак належних обґрунтувань для своїх доводів не наводить.

Суд ураховує, що для кожної зі сторін справа, у якій він є учасником, має виняткове значення, оскільки спірні правовідносини, що сформувалися, потребують судового втручання.

Водночас скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.

Ужите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для всього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого в ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення й зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України, тощо.

Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.

Однак скаржник не навів обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділив особливо рідкісних, унікальних вимог, які дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Ідеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом із метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

Суд зазначає, що касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й указували на те, що предмет цього спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Отже, подана касаційна скарга не містить належним чином обґрунтованих випадків, зазначених у пункті 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, які могли б слугувати підставою для відкриття касаційного провадження в справі незначної складності.

Поряд із цим зазначення в касаційній скарзі доводів щодо наявності підстав, передбачених у частині п`ятій статті 328 КАС України, не звільняє особу від обов`язку щодо належного обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із покликанням на частину четверту статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження в справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права лише в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, викладеного в постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах.

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою й третьою статті 353 цього Кодексу.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник покликається також на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, відповідно до якого немає висновку Верховного Суду щодо застосування норми права в подібних правовідносинах.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права в подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права суди першої та (або) апеляційної інстанції застосували неправильно, а також обґрунтувати, у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права.

Суд також звертає увагу, що зазначена скаржником норма права, щодо неправильного застосування якої немає висновку Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанцій у межах підстав позову (наприклад, із точки зору порушення її позивачем/відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки в судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, на думку автора касаційної скарги, неправильно.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України випливає, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Лише покликання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права в подібних правовідносинах за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Оскарження судових рішень із підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права в подібних правовідносинах, а й визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку в подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми тощо), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Доводи скаржника щодо відсутності висновку Верховного Суду з питань застосування вказаної ним правової норми та відповідно потреби в такому висновку не пов`язані з наявністю колізій, можливістю неоднозначного тлумачення, їх різним застосування судами, натомість за своєю суттю зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та переоцінки доказів.

Проте до повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, установлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто об`єктом перегляду касаційним судом є лише питання застосування права.

Позивач оскаржує рішення судів попередніх інстанцій із підстав відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування статті 1 Закону № 2344-III та статті 1 Закону України «Про управління відходами» з метою визначення статусу «автомобільний перевізник» до юридичної особи, яка здійснює перевезення відходів, та розповсюдження на таких перевізників статті 48 Закону № 2344-III у контексті Закону України «Про управління відходами».

На думку відповідача, юридична особа, що здійснює збирання відходів, є автомобільним перевізником у розумінні статті 1 Закону № 2344-III, у зв`язку з чим на неї мають поширюватися вимоги щодо наявності документів, передбачених статтею 48 Закону № 2344-III, на підставі яких здійснюються вантажні перевезення, та вимоги законодавства в частині контролю за робочим часом та відпочинком водія.

Під час розгляду цієї справи в суді першої інстанції встановлено, що підставою для прийняття оскаржуваної постанови та накладення на позивача адміністративно-господарського штрафу слугували висновки відповідача про відсутність у водія під час здійснення перевезення вантажу товарно-транспортної накладної або іншого визначеного законодавством документа на вантаж.

Суди попередніх інстанцій зазначили, що в спірних правовідносинах КП не здійснювало перевезення вантажу в розумінні Закону № 2344-III, а здійснювало діяльність з благоустрою: збирання та вивезення побутових відходів у межах територіальної громади. Така діяльність не є наданням транспортних послуг і, відповідно, не породжує обов`язку дотримання вимог, передбачених для автомобільних перевізників.

З огляду на зазначене, наведені відповідачем нормативно-правові акти не підлягають застосуванню до спірних правовідносин.

Суд першої інстанції дійшов висновку, із яким погодився суд апеляційної інстанції, про те, що позивач не є автомобільним перевізником у розумінні Закону № 2344-III, а тому не може бути суб`єктом відповідальності за порушення, наведені в частині першій статті 60 Закону № 2344-III.

Ураховуючи наведене та виходячи із приписів Закону № 2344-III, суди попередніх інстанцій виснували, що до власника автомобільного транспорту можуть бути застосовані адміністративно-господарські санкції за умови, якщо він відповідає всім характеристикам, визначеним Законом № 2344-III для автомобільних перевізників. У разі якщо особа не відповідає цим вимогам підстав для застосування до неї відповідальності у вигляді штрафу, передбаченого розділом V Закону №2344-III, немає.

Зазначений висновок викладено в постанові Верховного Суду від 13.03.2025 в справі №140/6098/22.

Окрім того, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб, адже такі дані не завжди можуть збігатися. Натомість автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону №2344-III), а не власник/користувач транспортного засобу.

Відповідна правова позиція, на яку покликаються суди попередніх інстанцій, відображена в постановах Верховного Суду від 22.02.2023 в справі №240/22448/20, від 12.10.2023 в справі №280/3520/22 та від 07.12.2023 в справі №620/18215/21, у яких також приділено увагу змісту поняття «автомобільний перевізник» відповідно до Закону №2344-III.

З огляду на викладене, Суд уважає необґрунтованими покликання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження - такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а надалі саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане лише особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.

З аналізу доводів касаційної скарги випливає, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, ухвалені в справі, яку розглянуто за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів попередніх інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження в справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстав для відкриття касаційного провадження немає.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 25 листопада 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 01 квітня 2026 року в справі за адміністративним позовом Комунального підприємства «Муніципальна дорожня компанія» до Державної служби України з безпеки на транспорті в особі Відділу державного нагляду (контролю) в Івано-Франківській області Державної служби України з безпеки на транспорті про визнання протиправною та скасування постанови про застосування адміністративно-господарського штрафу.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами скерувати особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько А.В. Жук В.Е. Мацедонська