Справа № 320/14048/26
Суддя: Панова Г. В.
Дата ухвалення: 2026-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 травня 2026 року м. Київ № 320/14048/26

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Панової Г.В, розглянувши в порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження адміністративну справу

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України

про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

До Київського окружного адміністративного суду звернувся ОСОБА_1 з позовом до Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України, у якому позивач просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України щодо не зняття арешту з усього майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна божника та оголошення заборони на його відчуження від 15.12.2014 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України зняти арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.12.2014 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2;

- зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства Юстиції України припинити обтяження: арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , номер запису про обтяження: 8088149 (спеціальний розділ) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

Позивач зазначає, що арешт, накладений у межах виконавчого провадження НОМЕР_2, є незаконним та підлягає зняттю, оскільки саме виконавче провадження було відкрито без достатніх правових підстав, що встановлено ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.04.2016 у справі №826/11968/15 та постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2025 у справі №320/34629/23. Позивач наголошує, що він не був основним боржником за кредитним договором, а виступав виключно майновим поручителем (іпотекодавцем), відповідальність якого обмежувалась вартістю предмета іпотеки. Також позивач вказує, що виконавче провадження № НОМЕР_2 завершене ще у 2017 році, виконавчий документ повторно до виконання не пред`являвся, строк пред`явлення документа до виконання сплив, матеріали виконавчих проваджень знищені, відкриті виконавчі провадження щодо нього відсутні, він не перебуває у Єдиному реєстрі боржників. Крім того, позивач посилається на те, що основне зобов`язання за кредитним договором припинене у зв`язку з ліквідацією боржника ТОВ «ІБК «Адоніс», а іпотека припинена на підставі рішення господарського суду. На думку позивача, за відсутності відкритого виконавчого провадження та чинного виконавчого документа подальше існування арешту є безпідставним, непропорційним та становить невиправдане втручання у його право мирного володіння майном.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06.05.2026 відкрито провадження в адміністративній справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін (у письмовому провадженні) та в порядку, визначеному положеннями ст. 287 КАС України.

Відповідач проти задоволення позову заперечував. Відповідач зазначає, що рішення Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 у справі № 320/34629/23 зобов`язувало відповідача зняти арешт лише з конкретного об`єкта нерухомого майна - їдальні за адресою: АДРЕСА_1, а не з усього майна позивача. Відповідач вказує, що на виконання вказаного рішення державним виконавцем 12.02.2026 були прийняті постанови про зняття арештів щодо конкретного об`єкта нерухомого майна та припинено відповідні записи про обтяження у державних реєстрах. При цьому відповідач вказував, що позивач не оскаржував резолютивну частину рішення у справі № 320/34629/23, а тому погодився з обсягом визначених судом зобов`язань відповідача. Також відповідач посилався на положення статті 40 Закону України «Про виконавче провадження», зазначаючи, що питання зняття арешту має вирішуватись у межах та у спосіб, передбачений законом.

У відповіді на відзив позивач зазначив, що доводи відповідача є безпідставними, оскільки судами, рішення яких набрали законної сили, вже встановлено відсутність правових підстав для відкриття виконавчого провадження № НОМЕР_2 та безпідставність арешту, накладеного у його межах. Позивач наголосив, що виконавче провадження завершене, виконавчий документ повторно не пред`являвся, строки його пред`явлення спливли, матеріали провадження знищені, а тому подальше існування арешту є невиправданим втручанням у право мирного володіння майном.

Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, судом встановлено наступне.

Судом встановлено, що 12.12.2006 між ТОВ «Український промисловий банк» та ТОВ «Інвестиційно-будівельна компанія «Адоніс» укладено кредитний договір № 44/К-06, строк повернення кредиту за яким визначено до 11.12.2009.

З метою забезпечення виконання зобов`язань за вказаним кредитним договором 02.12.2008 ОСОБА_1 укладено іпотечний договір, відповідно до умов якого в іпотеку передано нерухоме майно - їдальню на 100 місць, розташовану за адресою: АДРЕСА_1 , загальною площею 1369,4 кв.м.

25.05.2011 приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Юдіним М.А. вчинено виконавчий напис № 459 про звернення стягнення на предмет іпотеки в рахунок погашення заборгованості за кредитним договором у розмірі 134 596 531,95 грн.

17.02.2012 Відділом примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України відкрито виконавче провадження НОМЕР_3 з примусового виконання вказаного виконавчого напису. У межах зазначеного виконавчого провадження 11.05.2012 державним виконавцем прийнято постанову про арешт майна боржника та заборону його відчуження, а також постанову про стягнення виконавчого збору у розмірі 13 459 653,20 грн.

03.11.2014 державним виконавцем прийнято постанову про повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 3 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з тим, що реалізація іпотечного майна не відбулася, а стягувач не виявив бажання залишити майно за собою. Одночасно постанову про стягнення виконавчого збору виділено в окреме виконавче провадження.

04.11.2014 відкрито виконавче провадження НОМЕР_2 з примусового виконання постанови про стягнення виконавчого збору. У межах цього провадження 15.12.2014 державним виконавцем накладено арешт на все майно позивача.

У подальшому ухвалою Вищого адміністративного суду України від 14.04.2016 у справі № 826/11968/15 зроблено висновок про відсутність правових підстав для відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2, оскільки повернення виконавчого документа стягувачу на підставі пункту 3 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» не надавало державному виконавцю права виділяти постанову про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження.

17.02.2017 виконавче провадження № НОМЕР_2 завершено шляхом повернення виконавчого документа стягувачу. Після цього виконавчий документ повторно до виконання не пред`являвся, а матеріали виконавчих проваджень були знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання.

29.10.2020 ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 910/17643/13 ліквідовано ТОВ «ІБК «Адоніс», а вимоги кредиторів, не погашені у зв`язку з недостатністю майна, визнано погашеними.

Рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/3533/23 іпотеку за іпотечним договором від 02.12.2008 визнано припиненою та припинено державну реєстрацію іпотеки й обтяжень. Судом у вказаній справі встановлено припинення як основного, так і забезпечувального зобов`язання.

Крім того, рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 у справі № 320/34629/23, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2025, визнано протиправною бездіяльність відповідача щодо незняття арештів з майна позивача та зобов`язано відповідача зняти арешти, накладені у виконавчих провадженнях № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2.

Разом з тим, 11.03.2026 позивачем встановлено, що арешт, накладений постановою від 15.12.2014 у виконавчому провадженні НОМЕР_2, продовжує існувати у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

У зв`язку з цим позивач звернувся до відповідача із заявами про зняття арешту, однак листом від 24.03.2026 відповідач відмовив у задоволенні заяви, пославшись на відсутність підстав для вчинення відповідних дій. При цьому відповідач підтвердив відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо позивача та факт знищення матеріалів виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2.

Не погоджуючись із такою бездіяльністю відповідача, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.

Порядок та умови виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), які відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі не виконання їх у добровільному порядку визначає Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016 №1404-VIII (далі - Закон України №1404).

Згідно з статтею 1 Закону України №1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

За змістом пункту 1 частини 1 статті 3 Закону України №1404-VIII підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема, виконавчих листів та наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 18 Закону України №1404-VIII виконавець зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Відповідно до пункту 7 частини 2 статті 18 Закону України №1404-VIII виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право накладати арешт на кошти та інші цінності боржника, зокрема на кошти, які перебувають у касах, на рахунках у банках, інших фінансових установах, небанківських надавачах платіжних послуг та органах, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів (крім коштів на єдиному рахунку, відкритому у порядку, визначеному статтею 35-1 Податкового кодексу України, коштів на рахунках платників податків у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, коштів на електронних рахунках платників акцизного податку, коштів на рахунках із спеціальним режимом використання, спеціальних та інших рахунках, звернення стягнення на які заборонено законом), на рахунки в цінних паперах, на електронні гроші, які зберігаються на електронних гаманцях в емітентах електронних грошей, а також опечатувати каси, приміщення і місця зберігання грошей.

Частиною 1 статті 48 Закону України № 1404-VIII передбачено, що звернення стягнення на майно боржника полягає в його арешті, вилученні (списанні коштів з рахунків) та примусовій реалізації.

Про звернення стягнення на майно боржника виконавець виносить постанову.

Відповідно до частини 2 статті 48 Закону України № 1404-VIII стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

За приписами статті 56 Закону України № 1404-VIII арешт майна (коштів) боржника застосовується для забезпечення реального виконання рішення.

Арешт на майно (кошти) боржника накладається виконавцем шляхом винесення постанови про арешт майна (коштів) боржника або про опис та арешт майна (коштів) боржника. Арешт на рухоме майно, що не підлягає державній реєстрації, накладається виконавцем лише після проведення його опису. Постанова про арешт майна (коштів) боржника виноситься виконавцем під час відкриття виконавчого провадження та не пізніше наступного робочого дня після виявлення майна.

Арешт накладається у розмірі суми стягнення з урахуванням виконавчого збору, витрат виконавчого провадження, штрафів та основної винагороди приватного виконавця на все майно боржника або на окремі речі.

Копії постанов, якими накладено арешт на майно (кошти) боржника, виконавець надсилає банкам чи іншим фінансовим установам, органам, що здійснюють реєстрацію майна, реєстрацію обтяжень рухомого майна, в день їх винесення.

Отже, виконавець зобов`язаний вживати передбачених Законом України №1404-VIII заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії, а також зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Стягнення за виконавчими документами звертається в першу чергу на кошти боржника у національній та іноземній валютах, інші цінності, у тому числі на кошти на рахунках боржника у банках та інших фінансових установах.

Згідно частин 1, 2 статті 40 Закону України № 1404-VIII, у разі закінчення виконавчого провадження (крім закінчення виконавчого провадження за судовим рішенням, винесеним у порядку забезпечення позову чи вжиття запобіжних заходів, а також, крім випадків не стягнення виконавчого збору або витрат виконавчого провадження, не стягнення основної винагороди приватним виконавцем), повернення виконавчого документа до суду, який його видав, арешт, накладений на майно (кошти) боржника, знімається, відомості про боржника виключаються з Єдиного реєстру боржників, скасовуються інші вжиті виконавцем заходи щодо виконання рішення, а також проводяться інші необхідні дії у зв`язку із закінченням виконавчого провадження.

Про зняття арешту з майна (коштів) виконавець зазначає у постанові про закінчення виконавчого провадження або повернення виконавчого документа, яка в день її винесення надсилається органу, установі, посадовій особі, яким була надіслана для виконання постанова про накладення арешту на майно (кошти) боржника, а у випадках, передбачених законом, вчиняє дії щодо реєстрації припинення обтяження такого майна.

Суд враховує, що накладення арешту на кошти позивача, свідчить про вчинення державним виконавцем дій, спрямованих на виконання виконавчого документу, а тому у разі завершення виконавчих проваджень державний виконавець зобов`язаний вчинити усі дії передбачені відповідними нормами Закону України «Про виконавче провадження», у тому числі зняти арешт, накладений на кошти боржника.

Відповідно до частини 2 статті 59 Закону України № 1404-VIII у разі набрання законної сили судовим рішенням про зняття арешту з майна боржника арешт з такого майна знімається згідно з постановою виконавця не пізніше наступного дня, коли йому стало відомо про такі обставини.

Суд зазначає, що спір у цій справі виник у зв`язку із незняттям відповідачем арешту з усього майна позивача, накладеного постановою про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.12.2014 у виконавчому провадженні НОМЕР_2, попри завершення вказаного виконавчого провадження, сплив строку пред`явлення виконавчого документа до виконання, відсутність відкритих виконавчих проваджень щодо позивача, а також встановлення судами обставин безпідставності відкриття самого виконавчого провадження № НОМЕР_2.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з того, що відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження є завершальною стадією судового провадження та сукупністю дій органів державної виконавчої служби, спрямованих на примусове виконання рішень у спосіб та межах, визначених законом.

Згідно зі статтею 57 Закону України «Про виконавче провадження» арешт майна боржника є заходом забезпечення реального виконання рішення та застосовується виключно з метою забезпечення можливості виконання виконавчого документа.

Таким чином, арешт майна не є самостійною санкцією чи окремим видом відповідальності боржника, а має виключно допоміжний та забезпечувальний характер, існування якого безпосередньо залежить від наявності чинного та реального виконавчого провадження, у межах якого здійснюються виконавчі дії.

Судом встановлено, що виконавче провадження № НОМЕР_2 було відкрито на підставі постанови про стягнення виконавчого збору, винесеної у виконавчому провадженні НОМЕР_3, яке здійснювалось з примусового виконання виконавчого напису нотаріуса щодо звернення стягнення на предмет іпотеки.

При цьому судами вже встановлено та підтверджено судовими рішеннями, що виконавчий напис № 459 було повернуто стягувачу на підставі пункту 3 частини першої статті 47 Закону України «Про виконавче провадження» у зв`язку з відмовою стягувача залишити за собою нереалізоване майно боржника, а тому у державного виконавця були відсутні правові підстави для виділення постанови про стягнення виконавчого збору в окреме виконавче провадження.

Такі висновки викладені в ухвалі Вищого адміністративного суду України від 14.04.2016 у справі № 826/11968/15, а також у постанові Шостого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2025 у справі № 320/34629/23, якою встановлено, що арешт, накладений у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, є таким, що накладений без достатньої правової підстави.

Відповідно до частини п`ятої статті 78 КАС України обставини, встановлені судовим рішенням, що набрало законної сили, повторному доказуванню не підлягають.

Отже, обставини неправомірності відкриття виконавчого провадження НОМЕР_2 та відсутності достатніх правових підстав для арешту майна позивача є преюдиційними та повторному доказуванню у цій справі не підлягають.

Судом також встановлено, що постановою державного виконавця від 17.02.2017 виконавчий документ у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 було повернуто стягувачу, після чого повторно до виконання він не пред`являвся, строк його пред`явлення сплив, а матеріали виконавчих проваджень № НОМЕР_3 та № НОМЕР_2 були знищені у зв`язку із закінченням строків зберігання.

Крім того, відповідачем підтверджено відсутність будь-яких відкритих виконавчих проваджень щодо позивача та відсутність позивача у Єдиному реєстрі боржників.

Суд зазначає, що як закінчення виконавчого провадження, так і повернення виконавчого документа стягувачу законодавцем визначено як стадію завершення виконавчого провадження, після якої подальше здійснення виконавчих дій не допускається.

Арешт майна боржника є заходом звернення стягнення на майно боржника, який застосовується виключно для забезпечення реального виконання рішення, що підлягає примусовому виконанню.

Отже, після завершення виконавчого провадження та відсутності чинного виконавчого документа подальше існування арешту втрачає свою правову та забезпечувальну мету.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 27.03.2020 у справі № 817/928/17, у якій суд касаційної інстанції зазначив, що тривале існування арешту за відсутності відкритого виконавчого провадження та необхідності подальшого застосування такого арешту є невиправданим втручанням у право особи на мирне володіння своїм майном.

Суд не приймає до уваги доводи відповідача про те, що матеріали виконавчих проваджень були знищені, а тому відсутні підстави або технічна можливість для зняття арешту.

Зазначені твердження не ґрунтуються на вимогах закону та фактично зводяться до перекладення негативних наслідків неналежного ведення виконавчого провадження на особу, право власності якої продовжує бути обмеженим.

Сам по собі факт знищення матеріалів виконавчого провадження не може бути достатньою та правомірною підставою для безстрокового існування арешту майна особи, оскільки інше призводило б до ситуації, за якої арешт фактично набував би характеру безстрокового обмеження права власності без існування виконавчого документа та без відкритого виконавчого провадження.

Суд також відхиляє посилання відповідача на те, що рішення у справі № 320/34629/23 стосувалося лише конкретного об`єкта нерухомого майна, а не всього майна позивача.

Як встановлено судом, постановою державного виконавця від 15.12.2014 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2 було накладено арешт саме на все майно боржника.

Водночас, судами вже встановлено безпідставність існування самого виконавчого провадження № НОМЕР_2 та незаконність арешту, накладеного у його межах.

За таких обставин суд дійшов висновку, що незаконність та безпідставність арешту стосується не лише окремого об`єкта нерухомого майна, який був предметом попереднього спору, а самої постанови про арешт майна боржника від 15.12.2014 у цілому.

Інше тлумачення фактично призвело б до збереження обмеження права власності позивача за відсутності будь-якого виконавчого провадження та попри встановлену судами незаконність самого арешту.

Судом також враховується, що позивач у спірних правовідносинах не був основним боржником за кредитним договором, а виступав виключно майновим поручителем (іпотекодавцем), відповідальність якого обмежувалась вартістю предмета іпотеки.

При цьому рішенням Господарського суду Київської області у справі № 911/3533/23 встановлено припинення іпотеки, а ухвалою Господарського суду міста Києва у справі № 910/17643/13 - припинення основного зобов`язання у зв`язку з ліквідацією боржника ТОВ «ІБК «Адоніс».

Отже, на момент розгляду справи відсутні як діюче основне зобов`язання, так і будь-які забезпечувальні правовідносини, в межах яких міг би існувати спірний арешт.

Суд зазначає, що відповідно до статті 1 Першого протоколу до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожна особа має право мирно володіти своїм майном, а втручання держави у це право повинно бути законним, переслідувати легітимну мету та бути пропорційним.

Однак у цьому випадку продовження існування арешту за відсутності відкритого виконавчого провадження, за відсутності чинного виконавчого документа, після спливу строків пред`явлення документа до виконання, після знищення матеріалів виконавчих проваджень, після встановлення судами незаконності виконавчого провадження № НОМЕР_2, після припинення основного та забезпечувального зобов`язань не переслідує жодної легітимної мети та є непропорційним втручанням у право позивача на мирне володіння майном.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, не надано суду належних та допустимих доказів існування правових підстав для подальшого збереження арешту майна позивача, як і не доведено необхідності подальшого застосування такого обмежувального заходу.

За наведених обставин суд дійшов висновку, що незняття відповідачем арешту з усього майна позивача, накладеного постановою від 15.12.2014 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2, є протиправною бездіяльністю, а порушене право позивача підлягає захисту шляхом зобов`язання відповідача зняти відповідний арешт.

Таким чином, позовні вимоги підлягають задоволенню повністю.

Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Під час звернення до суду позивачем був сплачений судовий збір у розмірі 3 993,60 грн.

Відтак, враховуючи задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку, що сплачена позивачем сума судового збору підлягає стягненню на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 9, 72-77, 90, 132, 139, 246, 297 КАС України, суд,

ВИРІШИВ:

1. Адміністративний позов задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною бездіяльність Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України щодо не зняття арешту з усього майна ОСОБА_1 , накладеного на підставі постанови про арешт майна божника та оголошення заборони на його відчуження від 15.12.2014 у виконавчому провадженні № НОМЕР_2.

3. Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України зняти арешт з усього майна, що належить ОСОБА_1 , накладений на підставі постанови про арешт майна боржника та оголошення заборони на його відчуження від 15.12.2014 у виконавчому провадженні НОМЕР_2.

4. Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України припинити обтяження: арешт нерухомого майна, що належить ОСОБА_1 , номер запису про обтяження: 8088149 (спеціальний розділ) в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно.

5. Стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ; АДРЕСА_2 ) понесені судові витрати по сплаті судового збору в розмірі 3993 (три тисячі дев`ятсот дев`яносто три) грн 60 коп за рахунок бюджетних асигнувань Відділу примусового виконання рішень Департаменту державної виконавчої служби Міністерства юстиції України юстиції (м. Київ) (; місцезнаходження: 01001, м. Київ, вул. Городецького,13).

Рішення суду набирає законної сили в порядку, передбаченому ч.1 ст.272 КАС України.

Відповідно до ч.6 ст.287 КАС України апеляційні скарги на судові рішення у справах, визначених цією статтею, можуть бути подані протягом десяти днів з дня їх проголошення та оскаржені у порядку, передбаченому ст.292, 293, 296, 297 КАС України.

Суддя Панова Г. В.