Справа № 400/12167/25
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

25 травня 2026 року

м. Київ

справа №400/12167/25

адміністративне провадження № К/990/20434/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Радишевської О.Р., Мацедонської В.Е.

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовом до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі -ПМУ Держпраці), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ управління Держпраці у Миколаївській області від 28.11.2022 № 191-ос, яким ОСОБА_1 звільнено з посади головного спеціаліста з питань протидії корупції управління Держпраці у Миколаївській області 01.12.2022 відповідно до пункту 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу» у зв`язку із ліквідацією управління Держпраці у Миколаївській області з припиненням державної служби;

- поновити ОСОБА_1 на посаді головного спеціаліста сектору з питань запобігання та виявлення корупції ПМУ Держпраці з 01.12.2022;

- стягнути з ПМУ Держпраці на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.12.2022 по 31.12.2023 у даній справі із розрахунку 1462 грн за кожен робочий день вимушеного прогулу та за період з 01.01.2024 по день прийняття рішення суду у даній справі із розрахунку 1893,20 грн за кожен робочий день вимушеного прогулу з вирахуванням обов`язкових до сплати податків та зборів.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 13.11.2025 позовну заяву залишено без руху, запропоновано позивачу усунути недоліки протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до суду з адміністративним позовом та докази поважності причин його пропуску.

Ухвалою Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 позовну заяву повернуто позивачу на підставі пункту 1 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та частини 2 статті 123 КАС України, оскільки позивач у встановлений судом строк не усунув недоліка позовної заяви, яку залишено без руху.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.04.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 02.12.2025 у справі № 400/12167/25 залишено без змін.

Не погодившись з вказаними судовими рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 через підсистему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Згідно з частиною другою статті 328 КАС України у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміну заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені у пунктах 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові)), 4 (відмови у відкритті провадження у справі), 2 (залишення позову (заяви) без розгляду), 13 (закриття провадження у справі), 17 (відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами, відмови в задоволенні заяви про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами), 20 (заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження) частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості касаційної скарги, Суд виходить з такого.

Відповідно до частини першої статті 122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Положенням частини п`ятої статті 122 КАС України визначено, що для звернення до адміністративного суду у справах відносно прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Відповідно до частини шостої статті 161 КАС України у разі пропуску строку звернення до адміністративного суду позивач зобов`язаний додати до позову заяву про поновлення цього строку та докази поважності причин його пропуску.

Згідно із пунктами 3, 5 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи: відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними).

Згідно з частиною першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частиною другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Скаржник у касаційній скарзі наполягає, що суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про пропуск строку звернення до суду та стверджує, що звернувся до суду в місячний строк з дня отримання копії наказу про звільнення.

Скаржник вказує на відсутність будь-яких належних доказів вручення йому оскаржуваного наказу, підпису про ознайомлення чи поштового відправлення. При цьому він підкреслює, що відповідно до вимог законодавства про працю обов`язок доказування належного сповіщення працівника покладається виключно на роботодавця.

Окремо у скарзі піднімається питання негативного впливу воєнного стану на можливість своєчасного захисту трудових прав. Скаржник стверджує, що суди не врахували обєктивні обставини, які унеможливили своєчасне звернення до суду, а саме: бойові дії у місті Миколаєві, руйнування будівлі управління Держпраці у Миколаївській області та ліквідацію цього Управління, складність в отриманні документів. Такі обставини, за доводами скаржника, є поважними та вплинули на можливість реалізації права на звернення до суду.

Керуючись частиною п`ятої статті 4 Закону України від 22.12.2005 № 3262-ІV «Про доступ до судових рішень», згідно з якою судді мають право на доступ до усіх інформаційних ресурсів Єдиного державного реєстру судових рішень, з`ясовано, що залишаючи позовну заяву без руху ухвалою від 13.11.2025, суд першої інстанції встановив, що позивача звільнено з посади 01.12.2022 наказом від 28.11.2022 № 191-ос, до суду з цим позовом він звернувся 12.11.2025, тобто зі значним порушенням строків, встановлених частиною п`ятої статті 122 КАС України.

27.11.2025 від позивача надійшла заява про долучення доказів до матеріалів справи, у якій позивач, на виконання ухвали без руху, зазначив, що отримав копію наказу про своє звільнення лише 03.11.2025, а звернувся до суду з позовом 12.11.2025, тобто у місячний строк.

Суд першої інстанції, надаючи оцінку доводам, викладеним у заяві про поновлення строку на звернення до суду, зазначив, що Управління Держпраці у Миколаївській області 28.11.2022 прийняло наказ № 191-ос «Про звільнення ОСОБА_1 », яким було наказано звільнити позивача з посади головного спеціаліста з питань протидії корупції 01.12.2022 у зв`язку з ліквідацією Управління згідно з пунктом 1-1 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», а також зобов`язано відділ бухгалтерського обліку, фінансового забезпечення та господарської діяльності в особі ОСОБА_2 виплатити ОСОБА_1 вихідну допомогу у розмірі двох середньомісячних заробітних плат, провести з ним остаточний розрахунок та виплатити грошову компенсацію за невикористані 13 календарних днів щорічної основної відпустки за період роботи з 03.02.2022 по 01.12.2022.

Крім того, повертаючи позовну заяву суд першої інстанції зазначив, що станом на 01.12.2022 позивач вчиняв дії щодо зазначеного наказу, а саме отримав розрахунок та передав справи та довірене у зв`язку з виконанням посадових обов`язків майно ОСОБА_3 . Проти вказаних обставин позивач у позові не заперечував. Крім того, позивач у позовній заяві свідчить про не нарахування йому заробітку з січня 2023 року.

За висновками суду першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, у межах спірних правовідносин позивачем не доведено, що з 01.12.2022 по 12.11.2025 він був позбавлений можливості звернутись до суду за захистом своїх прав, а тому не можна стверджувати про обмеження доступу до суду. Існування інших обставин, визначених у заяві від 27.11.2025 підставами для поновлення строку звернення до суду з позовом, позивач не довів.

Колегія суддів апеляційної інстанції зауважила, що очевидним є той факт, що позивач, перебуваючи з Управлінням Держпраці у Миколаївський області у трудових відносинах та виконуючи відповідні трудові функції, не міг не знати про винесення наказу від 28.11.2022 № 191-ос про його звільнення, адже це передбачає не лише проведення з ним остаточного розрахунку, а й остаточне завершення виконання ним посадових обов`язків.

Суд апеляційної інстанції погоджуючись з висновком суду першої інстанції, зазначив, що дата отримання спірного наказу від 28.11.2022 № 191-ос відсилає виключно до моменту, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права, однак жодним чином не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.

Суди попередніх інстанцій вважали, що наведені позивачем підстави поважності причин пропуску строку звернення до суду з позовом про скасування наказу Управління Держпраці у Миколаївський області від 28.11.2022 № 191-ос «Про звільнення ОСОБА_1 » не є такими, що підтверджують неможливість вчасного звернення до суду з цим позовом.

Враховуючи те, що скаржник оскаржує ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви після її перегляду в апеляційному порядку, зазначену в частині другій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження можуть бути неправильне застосування судоми попередніх інстанцій норм процесуального права.

Водночас скаржник належно не обґрунтовує неправильність застосування норм процесуального права при поверненні позовної заяви.

При цьому, Суд зауважує, що суди обох інстанції не надавали оцінку правильності застосування норм матеріального права по суті спору, а встановили порушення норм процесуального права, так як наслідок позовну заяву було повернуто позивачу у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Реагуючи на доводи касаційної скарги ОСОБА_1 варто зауважити, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною п`ятою статті 122 КАС України визначено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Отже вказаною нормою встановлено спеціальний, скорочений строк звернення до суду, який законодавець визнав достатнім для того, щоб у справах цієї категорії особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 09.12.2021 у справі № 9901/241/21, проаналізувавши положення частини п`ятої статті 122 КАС України, дійшла висновку, що нею встановлено скорочені строки звернення до суду у справах щодо проходження публічної служби, однак такі не ставлять під сумнів саму суть права доступу до суду, а переслідують легітимну мету якнайскорішого поновлення порушених прав добросовісного позивача. При цьому не порушується пропорційність між застосованими законодавцем засобами (строком звернення до суду за захистом порушеного права протягом одного місяця з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів) та метою звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 120 КАС України перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Зі змісту наведених норм слідує, що для звернення до адміністративного суду з позовом щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлено місячний строк і цей строк обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Доказами того, що особа знала про порушення своїх прав, є, зокрема, умови, за яких вона мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У постанові від 05.02.2020 у справі № 9901/425/19 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що у випадку, коли особа вважає, що її права при прийнятті, проходженні або звільненні з публічної служби були порушені, вона має право звернутися до суду у більш стислі строки, ніж на загальних підставах. Звернення до суду з пропуском цього строку за відсутності поважних причин позбавляє таку особу права захисту у судовому порядку.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Відсутність цієї умови приводила б до постійного збереження стану невизначеності у публічно-правових відносинах.

Дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду та здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях вказує на те, що процесуальні строки (строки позовної давності) є обов`язковими для дотримання. Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані. Реалізуючи пункт 1 статті 6 Конвенції, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких - не допустити судовий процес у безладний рух.

Верховний Суд неодноразово вказував на те, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно-правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій. Інститут строків у адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах та стимулює суд і учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Строки звернення до адміністративного суду з позовом обмежують час, протягом якого такі правовідносини вважаються спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Без наявності строків на процесуальну дію або без їх дотримання в адміністративному судочинстві виникнуть порушення прав учасників адміністративного процесу. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Установлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.

Обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13.12.2011 № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Частиною другою статті 123 КАС України визначено, що якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Системний аналіз процитованих положень статті 123 КАС України дає підстави для висновку, що передумовою настання відповідних наслідків для позивача у спірних правовідносинах є надання можливості останньому скористатися правом подати заяву, в якій вказати причини поважності пропущеного строку, які мають бути оцінені судом.

Отже, пропущення строків звернення до адміністративного суду не є безумовною підставою для застосування наслідків пропущення цих строків, оскільки суд може визнати причину пропуску таких строків поважними і в такому випадку справа розглядається і вирішується в порядку, встановленому КАС України

Водночас строк звернення до суду, як одна із складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин. При цьому при вирішенні питання щодо дотримання строку на звернення до суду та наявності підстав для його поновлення суд виходить в кожному окремому випадку з наявного обсягу доказів, причин пропуску строку на звернення до суду та враховує індивідуальні особливості кожної окремої справи.

За позицією ЄСПЛ вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими, від судів вимагається вказувати підстави.

Сталою є позиція Верховного Суду про те, що у процесі прийняття рішень стосовно поновлення строків звернення до суду або оскарження судового рішення, необхідно виходити із такого: 1) поновлення пропущеного строку звернення до суду або оскарження судового рішення є порушенням принципу правової визначеності, відтак, у кожному випадку таке поновлення має бути достатньо виправданим та обґрунтованим; 2) поновленню підлягає лише той строк, який пропущений з поважних, об`єктивних, непереборних, не залежних від волі та поведінки особи обставин; 3) оцінка поважності причин пропуску строку має здійснюватися індивідуально у кожній справі; 4) будь-які поважні причини пропуску строку не можуть розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення строку; 5) необхідно враховувати тривалість пропуску строку, а також можливі наслідки його відновлення для інших осіб.

Навіть наявність об`єктивних та непереборних обставин, що обумовлюють поважність причин пропуску строку звернення до суду, не може розцінюватися як абсолютна підстава для поновлення пропущеного строку, оскільки у випадку, якщо минув значний проміжок часу з моменту закінчення пропущеного строку, відновлення попереднього становища учасників справи буде значно ускладнено та може призвести до порушення прав та інтересів інших осіб.

З наведеного випливає, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання позовної заяви здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду із відповідним позовом.

Процесуальний закон не містить вичерпного, детально описаного переліку поважних причин пропуску звернення до адміністративного суду, та не дає визначення терміну «поважні причини». Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення підстав їх недотримання - вони повинні бути поважними, реальними, непереборними і об`єктивно нездоланними на час перебігу строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Частина друга статті 44 КАС України покладає на учасників справи обов`язок добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Наведеними положеннями КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до суду.

Відповідно до частини першої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Водночас, обов`язок доведення обставин, з якими сторона пов`язує поважність причин пропуску строків звернення до суду, покладається на особу, яка звернулася до суду.

Аналогічні висновки викладені Верховним Судом, зокрема, у постановах від 16.03.2023 у справі № 600/6782/21-а, від 13.03.2023 у справі № 260/192/21, від 17.03.2021 у справі № 160/3121/20 та інш.

Щодо посилання скаржника на неврахування поважних причин пропуску строку звернення до суду, які він пов`язує із введенням воєнного стану на території України, варто зауважити, що як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень, такі доводи скаржник не наводив у позові, заяві про усунення недоліків позовної заяви, чи в апеляційній скарзі.

Разом з тим, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Верховний Суд у постанові від 29.09.2022 у справі № 500/1912/22 вказав, що сам факт запровадження воєнного стану в Україні, без обґрунтування неможливості звернення до суду саме позивачем у встановлені строки, у зв`язку із запровадженням такого, не може вважатись поважною причиною для безумовного поновлення цих строків.

Посилаючись на воєнний стан позивач не навів наявність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що введення воєнного стану унеможливило звернення його до суду в строк визначений частиною п`ятою статті 122 КАС України.

Отже, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції повертаючи позовну заяву, а суд апеляційної інстанції залишаючи без змін ухвалу суду першої інстанції, з підстав не усунення недоліків позовної заяви, правильно застосував положення частини четвертої статті 169 КАС України та частини другої статті 123 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним, а доводи касаційної скарги не викликають сумніву щодо правильного застосування чи тлумачення зазначених норм процесуального права.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами 2, 3 цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

За змістом пункту 2 частини другої статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Дія цієї норми поширюється, серед іншого, на ухвали суду першої інстанції після її перегляду в апеляційному порядку, перелік яких наведений у частині другій статті 328 КАС України.

За такого правового регулювання та обставин справи у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миколаївського окружного адміністративного суду від 02 грудня 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 квітня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Південного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала у спосіб її надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько О.Р. Радишевська В.Е. Мацедонська