Справа № 560/16432/23
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 травня 2026 року

м. Київ

справа №560/16432/23

адміністративне провадження № К/990/14668/26

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу адвоката Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 30 000 грн в розрахунку на місяць у зв`язку з перебуванням на військовій службі на період дії воєнного стану за жовтень та листопад 2022 року;

-зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану», у розмірі до 30 000 грн в розрахунку на місяць у зв`язку з перебуванням на військовій службі на період дії воєнного стану за жовтень та листопад 2022 року.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із рішенням судів скаржник звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Постановою Верховного Суду від 13 березня 2025 року касаційну скаргу адвоката Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 задоволено частково.

Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 26 лютого 2024 року скасовано, а справу №560/16432/23 направлено на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду 02 червня 2025 року позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено у повному обсязі.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду 09 лютого 2026 року апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 задоволено повністю. Рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 02 червня 2025 року скасовано. Прийнято нову постанову, якою відмовлено у задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 .

06 березня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвоката Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 560/16432/23.

Ухвалою Верховного Суду від 25 березня 2026 року касаційна скарга адвоката Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 560/16432/23, повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України.

01 квітня 2026 року до Верховного Суду вдруге надійшла касаційна скарга адвоката Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 560/16432/23.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2026 року касаційну скаргу адвоката Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 560/16432/23 залишено без руху.

Надано скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на підпункти пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Роз`яснено, що у разі невиконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху, касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.

07 травня 2025 року до Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга адвоката Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі № 560/16432/23.

У зв`язку із перебуванням судді Соколова В.М. з 02 травня 2026 року по 10 травня 2026 року (Наказ від 29 квітня 2026 року №1382/0/6-26) у відрядженні та судді Загороднюка А.Г. з 02 травня 2026 року по 10 травня 2026 року (Наказ від 29 квітня 2026 року №1385/0/6-26) у відрядженні, питання щодо відкриття провадження у справі вирішується колегією суддів після усунення всіх обставин, які перешкоджали вирішенню цього питання.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, в якості винятку, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами "а" - "г" цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.

Відтак, у касаційній скарзі відповідач ставить питання про скасування судових рішень, які, за загальним правилом, не підлягають касаційному перегляду.

Як зазначалося колегією суддів в ухвалі Верховного Суду від 28 квітня 2026 року, для можливості допуску скарги до касаційного перегляду, ураховуючи приписи КАС України, скаржник має обґрунтувати дію підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник вказує на дію підпунктів «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та стверджує, що подана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, вважає, що певний вид правовідносин стосується значної кількості військовослужбовців, які під час дії воєнного стану проходять військову службу та перебувають на лікуванні внаслідок травми, отриманої під час проходження військової служби, поза межами безпосередньої участі у бойових діях.

Додатково стверджує, що суспільний інтерес та виняткова значимість даної справи полягає не лише у відновленні порушеного права позивача на отримання виплати додаткової грошової винагороди, але й у забезпеченні однакового та справедливого підходу суб`єкта владних повноважень до соціального захисту всіх військовослужбовців, які проходять військову службу та перебувають на лікуванні від поранень (травм) отриманих під час проходження військової служби на період дії воєнного стану на території України.

Крім того, на думку автора касаційної скарги, суспільний інтерес та виняткове значення для самого скаржника у даній справі полягає у забезпеченні належного рівня соціального захисту військовослужбовців, які у зв`язку з отриманням поранення під час проходження військової служби перебувають на лікуванні, зокрема, стверджує, що невиконання обов`язку соціального захисту військовослужбовців покладеного на державу у період тимчасового невиконання обов`язків військової служби створює негативний вплив на інших військовослужбовців.

На думку скаржника, «неоднакове застосування судами норм матеріального права у подібних правовідносинах проявляється у відсутності однакового застосування факту отримання поранення під час проходження військової служби, як достатньої підстави для нарахування додаткової грошової винагороди, тлумачення судами того, що таке право виникає виключно у зв`язку із участю у бойових діях, такий підхід судів обмежує зміст і обсяг прав військовослужбовців, що суперечить принципам верховенства права та правової визначеності».

Суд касаційної інстанції відхиляє покликання скаржника на підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки останнім не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики.

За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.

Колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.

Водночас, доводи скаржника щодо неоднакового застосування судами норм матеріального права у подібних правовідносинах не підтверджені належними і допустимими доказами, касантом не наведено прикладів неоднакового застосування судами норм права у подібних правовідносинах, що могло б свідчити про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики.

За таких обставин автором касаційної скарги не доведено наявності різного підходу до правозастосування у цій категорії спорів, який би зумовлював необхідність перегляду даної справи у касаційному порядку.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «значення для формування єдиної правозастосовчої практики» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики при вирішенні аналогічних судових прав є необґрунтованими.

Разом з тим, Суд касаційної інстанції відхиляє доводи позивача щодо того, що перегляд даної справи Верховним Судом становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника.

Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.

Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Скаржник не продемонстрував наявності жодного дійсного виразника цікавості суспільства до цієї конкретної справи (зокрема, але не виключно, її широке висвітлення у засобах масової інформації, активне обговорення в соціальних мережах та/або під час публічних дискусій, фактів присутності громадськості в судових засіданнях, наявність реакцій громадських, державних та міжнародних організацій тощо).

Таким чином, касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.

Зокрема, доводи скаржника, щодо того, що суспільний інтерес та виняткова значимість даної справи полягає не лише у відновленні порушеного права позивача на отримання виплати додаткової грошової винагороди, але й у забезпеченні однакового та справедливого підходу суб`єкта владних повноважень до соціального захисту всіх військовослужбовців, які проходять військову службу та перебувають на лікуванні від поранень (травм) отриманих під час проходження військової служби на період дії воєнного стану на території України не знайшли свого підтвердження, оскільки, скаржником не наведено існування різної судової практики у даній категорії спорів, яка могла би свідчити про наявність проблеми, вирішення якої, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

У розглядуваному випадку відповідачами у справі є суб`єкт владних повноважень - ІНФОРМАЦІЯ_2 , де проходить публічну службу позивач. Так, у межах спору, предметом якого є ненарахування та невиплата позивачу додаткової винагороди за час перебування на лікуванні, значимість справи вочевидь зумовлюється потенційними втратами та здобутками сторін залежно від результату її розгляду, однак, указаний критерій не відносить справу до категорії «виняткової», оскільки для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, позаяк, спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.

Порушуючи перед касаційним судом питання про перегляд судового рішення, яке за загальним правилом не підлягає оскарженню, скаржник має переконливо продемонструвати в чому полягає особливий, тобто вагоміший за звичайний, характер саме цієї конкретної справи саме для цієї конкретної сторони. Іншими словами, скаржник має довести чому вказаний випадок є винятком із загального правила і справа, що не підлягає касаційному перегляду, має бути переглянута.

На думку колегії суддів, у розглядуваному випадку скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Натомість аргументи скаржника зводяться до незгоди із судовим рішенням.

Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для позивача в контексті наведених вище критеріїв.

Стосовно «виняткового значення» справи для її учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Однак, твердження скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього (підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки, розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки.

Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що призначення суду касаційної інстанції як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.

Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з пунктом 8 частини другої якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначена конституційна норма кореспондується з положеннями частини першої статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи.

Своєю чергою, передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Верховний Суд зауважує, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 28 квітня 2026 року про залишення касаційної скарги без руху в частині обґрунтування наявності обставин, передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, установлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За таких обставин касаційну скаргу слід повернути особі, яка її подала.

Керуючись статтями 169, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Мандрика Владислава Володимировича, який діє в інтересах ОСОБА_1 , на постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 09 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції у порядку, установленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді А.Г. Загороднюк
Л.О. Єресько В.М. Соколов