Справа № 320/27193/24
Суддя: Мєзєнцев Євген Ігорович
Дата ухвалення: 2026-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд в складі: головуючого - судді Мєзєнцева Є.І., суддів Бужак Н.П., Файдюка В.В., при секретарі Присяжній Д.В., розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі за адміністративним позовом приватного підприємства "ІСУЗУ-АТАМАН Україна" до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправними та скасування рішень,

ВСТАНОВИВ :

Приватне підприємство "ІСУЗУ-АТАМАН Україна" звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві в якому просило визнати протиправним та скасувати податкові повідомлення-рішення від 16.02.2024 № 2, від 16.02.2024 № 2, від 26.04.2024 № 2.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року адміністративний позов задоволено повністю.

В апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить скасувати оскаржуване рішення та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представником позивача було подано відзив на апеляційну скаргу, відповідно до якого зазначено, що рішення суду першої інстанції є законним та обґрунтованим, а тому відсутні підстави для його скасування.

Представник відповідача у судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги, просив скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог у повному обсязі.

Представник позивача до судового засідання не з`явився, про дату, час та місце судового засідання був повідомлений належним чином.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши повноту встановлення окружним адміністративним судом фактичних обставин справи та правильність застосування ним норм матеріального і процесуального права, колегія суддів дійшла наступного висновку.

Судом першої інстанції встановлено, що відповідно до плану-графіка проведення документальних планових виїзних перевірок платників податків на 2022 рік, на підставі наказу від 12.01.2022 № 178-п, Головним управлінням ДПС у м. Києві проведено планову документальну виїзну перевірку ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» () з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.01.2017 по 30.09.2021, валютного - за період з 01.01.2017 по 30.09.2021, єдиного внеску на обов`язкове державне соціальне страхування за період з 01.01.2011 по 30.09.2021 та іншого законодавства за відповідний період, відповідно до затвердженого плану документальної перевірки, за результатами якої складено акт від 11.01.2024 № 1416/26-15-07-02-03-03/34539354.

Перевіркою встановлено порушення пункту 44.1, пункту 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (зі змінами та доповненнями), статті 2, пункту 2 статті 3, статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV, пункту 5, пункту 6, пункту 7, пункту 9 Положення (стандарт) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 19 січня 2000 р. за № 27/4248, у результаті чого занижено податок на прибуток в періоді, що перевірявся, на загальну суму 14 758 864 грн, у тому числі за 2019 рік в сумі 2 207 502 грн, за 2020 рік в сумі 1 468 464 грн, за III квартали 2021 року в сумі 11 082 898 грн; пункту 185.1 статті 185, пункту 187.1 статті 187, пункту 198.2, пункту 198.3 статті 198 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (зі змінами та доповненнями), статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік і фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 № 996-XIV та пункту 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 2000 р. за № 168/704, у результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 66 632 грн, у тому числі за липень 2021 року в сумі 34352 грн, за серпень 2021 року в сумі 32280 грн; пункту 63.3 статті 63 Податкового кодексу України від 02.12.2010 № 2755-VI (зі змінами та доповненнями) та пункту 8.4 Порядку обліку платників податків, затвердженим наказом Міністерства Фінансів України від 09.12.2011 № 1588 щодо неподання Повідомлення ф. № 20 ОПП.

На підставі висновків акта перевірки ГУ ДПС у м. Києві прийнято податкові повідомлення-рішення: № 2 від 16.02.2024, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 21 184 153 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням у розмірі 16 947 322 грн та застосовано штрафну санкцію у розмірі 4 236 831 грн; № 2 від 16.02.2024, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на загальну суму 83 290 грн, у тому числі за основним платежем у розмірі 66 632 грн та застосовано штрафну санкцію у розмірі 16 658 грн; № 2 від 16.02.2024, яким нараховано штрафні санкції на підставі п.п. 54.3.3 п. 54.3 ст. 54, п. 117.1 ст. 117 Податкового кодексу України у розмірі 115 260 грн.

Позивач, не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, подав скаргу до Державної податкової служби України. Рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 25.04.2024 №12056/6/99-00-06-01-01-06 скасовано податкове повідомлення-рішення від 16.02.2024 № 2 у частині штрафних санкцій за 2020 рік та за ІІІ квартал 2021 року, а в іншій частині вказане рішення та податкові повідомлення-рішення від 16.02.2024 № 2, № 2 залишено без змін, а скаргу частково задоволено.

На підставі акта від 11.01.2024 № 1416/26-15-07-02-03-03/34539354 та рішення Державної податкової служби України від 25.04.2024 №12056/6/99-00-06-01-01-06 ГУ ДПС у м. Києві прийнято нове податкове повідомлення-рішення від 26.04.2024 №2, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на загальну суму 17 499 198,00 грн, у тому числі за податковим зобов`язанням у розмірі 16 947 322 грн та за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 551 876 грн.

Не погоджуючись із податковими повідомленнями-рішеннями, вважаючи їх протиправним та такими, що порушують законні права та інтереси, позивач звернувся з відповідним позовом до суду.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України).

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, інформації, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.

Відповідно до пункту 44.2 статті 42 ПК України визначено, що для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.

Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначає Закон України від 16.07.1999 № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (далі - Закон № 996-XIV).

Відповідно до визначень, які містяться в статті 1 Закону № 996-XIV, національне положення (стандарт) бухгалтерського обліку в державному секторі - нормативно-правовий акт, яким визначаються принципи та методи ведення бухгалтерського обліку і складання фінансової звітності для розпорядників бюджетних коштів, центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, та фондів загальнообов`язкового державного соціального і пенсійного страхування, розроблений на основі міжнародних стандартів бухгалтерського обліку для державного сектору та затверджений центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку.

За змістом частини першої статті 9 Закону № 996-XIV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

При цьому, відповідно до статті 1 Закону № 996-XIV господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Відповідно до підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу.

Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку).

Базою оподаткування, згідно з пунктом 135.1 статті 135 ПК України, є грошове вираження об`єкту оподаткування, визначеного згідно із статтею 134 цього Кодексу з урахуванням положень цього Кодексу.

Однією з підстав збільшення позивачу податкового зобов`язання з податку на прибуток вказано невідображення ним у складі інших фінансових доходів операцій з дисконтування отриманої позики, що призвело до заниження іншого фінансового доходу.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем було укладено договори позики з ТОВ «Фінансова компанія «Спектр» (код 40398859), ТОВ «Фінансова компанія «ТАКТ» (код 40398691), ТОВ «Фінансова компанія «ІНКОМ ФІНАНС» (код 40398953).

Перевіркою встановлено, що на рахунку 501 бухгалтерського обліку обліковується заборгованість за фінансовим кредитом в розмірі 168 177 500,0 грн., а саме: загальна сума заборгованості за фінансовими кредитами перед ТОВ «Фінансова компанія «ІНКОМ ФІНАНС» (код 40398953) складає 72 634 000 грн; загальна сума заборгованості за фінансовими кредитами перед ТОВ «Фінансова компанія «Спектр» (код 40398859) складає 64 900 000 грн; загальна сума заборгованості за фінансовими кредитами перед ТОВ «Фінансова компанія «ТАКТ» (код 40398691) складає 30 643 500 грн. За перевіряємий період тіло отриманих кредитів від вищевказаних фінансових компаній, по яким здійснюється дисконтування, не погашалося.

Відповідно до перерахунку загальна сума дисконту станом на 30.09.2021 (фінансовий результат за дисконтом (сума дисконту сума амортизації дисконту, в періоді що перевірявся) становить 68 771 677 грн (101 202 968 грн 32 431 303 грн = 68 771 677 грн), яка, на думку контролюючого органу, включається до складу доходу в момент отримання позики і до витрат - в процесі амортизації такого дисконту протягом строку користування позикою.

За визначенням, наведеним у підпункті 14.1.267 пункту 14.1 статті 14 ПК України, позика - грошові кошти, що надаються резидентами, які є фінансовими установами, або нерезидентами, крім нерезидентів, які мають офшорний статус, позичальнику на визначений строк із зобов`язанням їх повернення та сплатою процентів за користування сумою позики.

Відповідно до частини першої статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.

Частиною першою статті 1048 ЦК України передбачено, що позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми позики, якщо інше не встановлено договором або законом. Розмір і порядок одержання процентів встановлюються договором. Якщо договором не встановлений розмір процентів, їх розмір визначається на рівні облікової ставки Національного банку України. У разі відсутності іншої домовленості сторін проценти виплачуються щомісяця до дня повернення позики.

Згідно з частиною першою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.

За загальним правилом для цілей бухгалтерського обліку отримана позика є зобов`язанням, виходячи з положень пункт 5 П(С)БО 11 «Зобов`язання», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.01.2000 № 20 (далі по тексту також П(С)БО 11), та враховуючи те, що вона підлягає погашенню грошовими коштами, таке зобов`язання є фінансовим інструментом (фінансовим зобов`язанням) в силу положень пункту 4 П(С)БО 13 «Фінансові інструменти», що затверджене наказом Міністерства фінансів України від 30.11.2001 № 559 (далі - П(С)БО 13).

У взаємозв`язку з викладеним, доходи - це збільшення економічних вигод у вигляді збільшення активів або зменшення зобов`язань, яке призводить до зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків власників).

Дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

П(С)БО 13 визначає методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про фінансові інструменти та її розкриття у фінансовій звітності.

Згідно з визначеними поняттями у пункті 4 П(С)БО 13, фінансовий актив - це: а) грошові кошти та їх еквіваленти; б) контракт, що надає право отримати грошові кошти або інший фінансовий актив від іншого підприємства; в) контракт, що надає право обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно вигідних умовах; г) інструмент власного капіталу іншого підприємства.

Фінансове зобов`язання - контрактне зобов`язання: а) передати грошові кошти або інший фінансовий актив іншому підприємству; б) обмінятися фінансовими інструментами з іншим підприємством на потенційно невигідних умовах.

Фінансовий інструмент - контракт, який одночасно приводить до виникнення (збільшення) фінансового активу в одного підприємства і фінансового зобов`язання або інструмента власного капіталу в іншого.

Приписами пункту 6 П(С)БО 13 визначено, що фінансові активи включають: грошові кошти, не обмежені для використання, та їх еквіваленти; дебіторську заборгованість, не призначену для перепродажу; фінансові інвестиції, що утримуються до погашення; фінансові активи, призначені для перепродажу; інші фінансові активи.

Пунктом 10 П(С)БО 13 передбачено, що фінансовий актив або фінансове зобов`язання відображається у балансі, якщо підприємство є стороною-укладачем угоди щодо фінансового інструмента.

Згідно з пунктом 29 П(С)БО 13 фінансові інструменти первісно оцінюють та відображають за їх фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості активів, зобов`язань або інструментів власного капіталу, наданих або отриманих в обмін на відповідний фінансовий інструмент, і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням або вибуттям фінансового інструмента (комісійні, обов`язкові збори та платежі при передачі цінних паперів тощо).

Пункт 30 П(С)БО 13 передбачає, що на кожну наступну після визнання дату балансу фінансові активи оцінюються за їх справедливою вартістю, крім: дебіторської заборгованості, що не призначена для перепродажу; фінансових інвестицій, що утримуються підприємством до їх погашення; фінансових активів, справедливу вартість яких неможливо достовірно визначити; фінансових інвестицій та інших фінансових активів, щодо яких не застосовується оцінка за справедливою вартістю.

На кожну наступну після визнання дату балансу фінансові зобов`язання оцінюються за амортизованою собівартістю, крім фінансових зобов`язань, призначених для перепродажу, і зобов`язань за похідними фінансовими інструментами (пункт 31 П(С)БО 13).

Методологічні засади формування в бухгалтерському обліку інформації про доходи підприємства та її розкриття у фінансовій звітності визначає П(С)БО 15 «Дохід», затверджене наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290 (далі - П(С)БО 15).

Відповідно до пункту 5 П(С)БО 15 дохід визнається під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства), за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена.

Згідно з пунктом 7 П(С)БО 15 визнані доходи класифікуються в бухгалтерському обліку за такими групами: дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); чистий дохід від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг); інші операційні доходи; фінансові доходи; інші доходи.

Відповідно до пункту 11 П(С)БО 28 «Зменшення корисності активів», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.12.2004 № 817 (далі по тексту також - П(С)БО 28) теперішня вартість майбутніх чистих грошових надходжень від активу визначається застосуванням відповідної ставки дисконту до майбутніх грошових потоків від безперервного використання активу та його продажу (списання) наприкінці строку корисного використання (експлуатації). Майбутні грошові потоки від активу визначаються виходячи з фінансових планів підприємства на період не більше п`яти років. Якщо в підприємства є досвід визначення суми очікуваного відшкодування активу і наявні розрахунки, що свідчать про достовірність оцінки майбутніх грошових потоків, то така оцінка може визначатися на підставі фінансових планів підприємства, які охоплюють період більше п`яти років.

За приписами пункту 14 П(С)БО 28 ставка дисконту базується на ринковій ставці відсотка (до вирахування податку), що використовується в операціях з аналогічними активами. За відсутності ринкової ставки відсотка ставка дисконту базується на ставці відсотка на можливі позики підприємства або розраховується за методом середньозваженої вартості капіталу підприємства.

При визначенні ставки дисконту враховуються ризики, крім ризиків, що були враховані при визначенні майбутніх грошових потоків.

Відповідно до пункту 4 П(С)БО 11 довгострокові зобов`язання - це всі зобов`язання, які не є поточними.

Пунктом 8 П(С)БО 11 передбачено, що зобов`язання, на яке нараховуються відсотки та яке підлягає погашенню протягом дванадцяти місяців з дати балансу, слід розглядати як довгострокове зобов`язання, якщо первісний термін погашення був більше ніж дванадцять місяців та до затвердження фінансової звітності існує угода про переоформлення цього зобов`язання на довгострокове.

Суд зауважує, що в межах спірних відносин не є спірним питанням віднесення договорів позики до довгострокових.

Пунктом Б 5.1.1 Додатка Б до Міжнародного стандарту фінансової звітності 9 «Фінансові інструменти» (далі - МСФЗ 9) визначено, що для оцінки справедливої вартості позики, виданої на неринкових умовах, необхідно продисконтувати всі майбутні грошові надходження по такій позиції за переважаючою ринковою ставкою відсотка для аналогічного інструмента з аналогічним кредитним рейтингом.

Під аналогічним інструментом розуміється кредит або позика з аналогічним терміном, валютою, типом відсоткової ставки, схемою руху грошових коштів, наявністю застави і базою для нарахування відсотків.

Справедлива вартість виданої позики дорівнюватиме величині усіх майбутніх грошових потоків, дисконтованих за ринковою ставкою відсотка на подібний інструмент (подібний за валютою, строками, типом ставки відсотка та іншими ознаками). Різниця між сумою позики та її справедливою вартістю є витратами. Водночас, в процесі амортизації фінансового активу визнаються фінансові доходи (пункт 5.7.2 МСФЗ 9).

Згідно з параграфом К384 Додатка В до МСФЗ 9 грошові потоки, пов`язані з короткостроковою дебіторською заборгованістю, не дисконтують, якщо вплив дисконтування є несуттєвим.

Кращим свідченням справедливої вартості є ціни котирування на активному ринку. Якщо ринок для фінансового інструмента не є активним, суб`єкт господарювання встановлює справедливу вартість, застосовуючи метод оцінювання. Мета застосування методу оцінювання - встановити, якою буде ціна операції на дату оцінки в обміну між незалежними сторонами, виходячи з звичайних міркувань бізнесу (пункт 5.4.2 МСФЗ 9).

Фінансовий інструмент вважається котируваним на активному ринку, якщо ціни котирування легко і регулярно доступні (за допомогою біржі, дилера, брокера, промислової групи, служби інформації про ціни або регулівного органу) та відображають фактичні й регулярно здійснювані ринкові операції між незалежними сторонами. Справедлива вартість визначається як ціна, узгоджена між зацікавленим покупцем та зацікавленим продавцем в операції незалежних сторін. Мета визначення справедливої вартості для фінансового інструмента, який відкрито купується та продається на активному ринку - отримати ціну, за якою відбулась би операція з цим інструментом (тобто без модифікації або перепакування інструмента) на кінець звітного періоду на найсприятливішому активному ринку, до якого суб`єкт господарювання має безпосередній доступ (пункт Б 5.4.3 МСФЗ 9).

Якщо ринок для фінансового інструмента не є активним, суб`єкт господарювання встановлює справедливу вартість, застосовуючи метод оцінювання. Цей метод базується на застосуванні останніх ринкових операцій між обізнаними, зацікавленими та незалежними сторонами (якщо вони доступні), посиланні на поточну справедливу вартість іншого інструмента, який є практично таким самим, аналізі дисконтованих грошових потоків та моделі опціонного ціноутворення. Якщо є метод оцінювання, який зазвичай використовують учасники ринку для визначення ціни інструмента, і доведено, що він надає достовірні оцінки цін, отриманих у фактичних ринкових операціях, то суб`єкт господарювання застосовує цей метод (пункт Б 5.4.6 МСФЗ 9).

Пунктом 29 П(С)БО 13 визначено, що позичальник повинен первісно оцінити фінансові зобов`язання (позику) та відобразити її в обліку за фактичною собівартістю, яка складається із справедливої вартості зобов`язань (суми позики) і витрат, які безпосередньо пов`язані з придбанням фінансового інструмента.

Виходячи з положень МСФЗ 9, перед тим як оцінювати грошові потоки платник податків сам має право визначити за якою методикою їх оцінювати: за ціною котирування ціни на активному ринку чи, застосовуючи метод оцінювання, у разі відсутності активного ринку.

З означених норм слідує, що фактично не підлягає дисконтуванню довгострокова заборгованість, по якій нараховуються відсотки, якщо такі відсотки відповідають ринковій ставці. Прямого виключення у П(С)БО немає, але результат такого дисконтування буде «нульовий», адже даний відсоток, по-суті, співпадатиме зі ставкою дисконту.

Національними положеннями (стандартами) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, відтак, підприємство не зобов`язане визначати методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно, а контролюючий орган не має права визначати цю методику та давати вказівки платнику податків щодо методики.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 21.06.2023 у справі №640/9281/19.

Позивач пояснив, що у 2019 р. ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» вело облік та складало фінансову звітність за П(С)БО, а в період 2020-2021 рр - відповідно до вимог МСФЗ. Тому розрахунок дисконту у 2019 р. потрібно здійснюватися за П(С)БО, а в 2020-2021р - відповідно до вимог МСФЗ з урахуванням трансформаційних коригувань при переході на МСФЗ.

Договорами позик, які були укладені з ТОВ «Фінансова компанія «СПЕКТР», ТОВ «Фінансова компанія «ТАКТ», ТОВ «Фінансова компанія «ІНКОМ ФІНАНС» період 2019-2021рр передбачено нарахування відсотків за користування позиками у розмірі 16%, 13,5% та 10%.

Слід вказати, що особливість відсоткового боргу полягає в тому, що його дисконтування проводиться не по повній ставці дисконтування, а по різниці між ринковою ставкою і відсотковою ставкою по позиці за договором, так як нарахування процентів по позиці фактично також являється фактором пов`язаним із знеціненням грошей у часі. Тому дисконтування по повній ставці дисконту (ринковій відсотковій ставці) і послідуюча амортизація дисконту призведе до подвійного дисконтуванню зі сторони відсотків за договором. Щоб запобігти цьому, дисконтування при нарахуванні відсотків повинно здійснюватися саме з тією різницею, з якою відсоток за договором позики не досягає до ринкової.

Однак, як вбачається з акту відповідачем під час перевірки не досліджувалось питання чи відповідає договірна ставка процента ринковій. Разом з тим, у разі якщо договірна ставка відповідає ринковій, то теперішня вартість заборгованості дорівнює номінальній. В такому випадку, дисконт за рахунок ринкових відсотків дорівнює нулю.

Крім того, Верховним Судом неодноразово висловлювалась правова позиція, відповідно до якої, оскільки національними стандартами (положеннями) бухгалтерського обліку не визначено методологію щодо визначення справедливої та амортизованої вартості фінансових зобов`язань, а також органи, на які покладено регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності, відсутні будь-які роз`яснення з боку контролюючих органів або практика такого дисконтування, підприємство не зобов`язане визначати методологію оцінки фінансових зобов`язань самостійно та, як наслідок, здійснювати відповідний розрахунок (постанови Верховного Суду від 22.04.2021 у справі № 160/11301/19, від 28.04.2021 у справі № 640/13685/19).

Враховуючи викладене, суд першої інстанції дійшов вірного висновку, що висновки відповідача про збільшення позивачу податкового зобов`язання з податку на прибуток внаслідок невідображення ним у складі інших доходів операцій з дисконтування отриманої позики є необґрунтованими та такими, що не знайшли свого документального та нормативного підтвердження під час судового розгляду справи.

Водночас, однією з підстав збільшення позивачу податкового зобов`язання з податку на прибуток, а також з податку на додану вартість відповідачем вказано про нереальність вчинення господарської операції між ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» та ТОВ «Автоград-2007» (код 35891028) по агентській угоді №1 від 22.01.2021.

Контролюючим органом зазначено, що позивачем укладено агентську угоду №1 від 22.01.2021 з ТОВ «Автоград-2007», згідно з якою останній взяв на себе зобов`язання проводити заходи щодо пошуку покупців автомобілів, та додатково здійснювати маркетингові дослідження.

Водночас, згідно з договором фінансового лізингу від 12.11.2020 № 15, укладеного між позивачем та ТОВ «Кріоген-Сервіс», останньому було передано такі автомобілі на умовах фінансового лізингу у тимчасове володіння та користування.

Вказана інформація, на думку контролюючого органу, свідчить про неможливість вчинення господарської операції з надання агентських послуг, оскільки договір на реалізацію автомобілів укладений раніше ніж агентська угода щодо пошуку покупців.

На підставі зазначеного, відповідачем зроблено висновок, що у ПРАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» не було підстав для податкового обліку вказаних операцій, адже наслідком для податкового обліку є лише фактичний рух активів, а не задекларований на папері.

За приписами пункту 185.1 статті 185 ПК України передбачено, що об`єктом оподаткування є операції платників податків з постачання товарів чи постачання послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 187.1 статті 187 ПК України датою виникнення податкових зобов`язань з постачання товарів/послуг вважається дата, яка припадає на податковий період, протягом якого відбувається будь-яка з подій, що сталася раніше:

а) дата зарахування коштів від покупця/замовника на банківський рахунок платника податку як оплата товарів/послуг, що підлягають постачанню, а в разі постачання товарів/послуг за готівку - дата оприбуткування коштів у касі платника податку, а в разі відсутності такої - дата інкасації готівки у банківській установі, що обслуговує платника податку;

б) дата відвантаження товарів, а в разі експорту товарів - дата оформлення митної декларації, що засвідчує факт перетинання митного кордону України, оформлена відповідно до вимог митного законодавства, а для послуг - дата оформлення документа, що засвідчує факт постачання послуг платником податку.

Пунктом 198.1 статті 198 ПК України передбачено, що до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з:

а) придбання або виготовлення товарів та послуг;

б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності);

в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України;

г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу;

ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Згідно з пунктом 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше:

дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;

дата отримання платником податку товарів/послуг.

Відповідно до пункту 198.3 статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.

Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Положеннями пункту 198.6 статті 198 ПК України передбачено, що не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 201.1 статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.

Відповідно до пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою. Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Аналіз зазначених правових норм дає підстави для висновку, що витрати для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на прибуток, а також податковий кредит для цілей визначення об`єкта оподаткування податком на додану вартість мають бути фактично здійснені та підтверджені належним чином оформленими первинними документами, що відображають реальність здійснення господарської операції.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-ХІV господарська операція - дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства. Отже, господарська операція повинна спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 996-ХІV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.

Згідно частини першої статті 9 Закону № 996-ХІV підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи, які фіксують факти здійснення господарських операцій. Первинні документи повинні бути складені під час здійснення господарської операції, а якщо це неможливо - безпосередньо після її закінчення. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи.

Частиною другою статті 9 Закону № 996-ХІV встановлено, що первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис, аналог власноручного підпису або підпис, прирівняний до власноручного підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Виходячи із системного аналізу викладених правових норм, для встановлення правомірності визначення платником податків його податкових зобов`язань та податкового кредиту, належить з`ясувати реальність руху активів і коштів у процесі здійснення господарських операцій, господарську мету укладання відповідних договорів та економічний результат їх вчинення.

Як вбачається з матеріалів справи, між ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» та ТОВ «Автоград-2007» були укладені агентські угоди щодо пошуку покупців на автомобілі від 17.05.2019 № 170519/1, від 01.01.2020 № 010120, від 22.01.2021 № 1. Господарські операції по угоді від 17.05.2019 № 170519/1 були об`єктом перевірки.

За умовами агентської угоди від 01.01.2020 № 010120 ТОВ «Автоград-2007» здійснило заходи пошуку клієнтів на придбання транспорту.

Як зазначив позивач, за вказаною угодою ТОВ «Автоград-2007» не могло самостійно здійснити продаж майна, так як не мав ліцензії на операції з лізингу, а тому знайшов клієнта, чим виконав свої зобов`язання перед ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна».

Вказане підтверджується листом замовленням від 31.10.2020 № 1, яким ТОВ «Автоград-2007» повідомлено позивача про можливість укладання договорів з ТОВ «Кріоген-Сервіс» () на придбання та/або оформлення у лізинг транспортних засобів - автомобіля вантажного ISUZU АВ5081 на шасі ISUZU NQR 90L у кількості 4 одиниці.

У зв`язку з цим, як вбачається з матеріалів справи, ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» укладено з ТОВ «Кріоген-Сервіс» договір фінансового лізингу № 15 від 12.11.2020.

Виконання умов договору підтверджено актом приймання-передачі предмету лізингу від 22.01.2021. При цьому, слід зазначити, що агентська угода діє до кінця календарного року, однак угодою передбачено виплату винагороди поза строком дії угоди від 01.01.2020 № 010120.

Що стосується агентської угоди від 22.01.2021 № 1, то за умовами останньої передача майна у лізинг відбувалася на підставі акту від 22.01.2021 та виплата винагороди проведена в той же день.

Крім того, ТОВ «Автоград-2007» (код 35891028) є дилером ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна», який на підставі дилерського договору від 01.05.2019 №1А-190501 здійснив продаж транспорту, на загальну суму 147 371 939 грн за період 01.01.2017-30.09.2021.

Аналізуючи складені між позивачем та контрагентом первинні документи, що долучені до матеріалів справи, суд зазначає, що документи відповідають положенням законодавства та містять всі обов`язкові реквізити первинного документу, які передбачені статтею 9 Закону № 996-ХІV.

Отже, первинні документи по взаємовідносинах із ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» та ТОВ «Автоград-2007» мають всі необхідні та достатні дані для визначення виду послуг, об`єму наданих послуг, їх вартість, чітко зазначено економічну доцільність укладання угод із зазначеним суб`єктом господарювання, характер та об`єм наданих послуг.

Більш того, отримані позивачем послуги в результаті здійснення господарських взаємовідносин з ТОВ «ЮБІГРУП» та ТОВ «Автоград-2007» був реалізовані шляхом укладання договору фінансового лізингу.

Контролюючим органом, у свою чергу, не надано доказів та не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені первинними документами, не надано жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі, а також не зазначено про здійснення платником розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

Слід також наголосити, що платник не несе відповідальності за дії всіх підприємств та організацій, що беруть участь у багатостадійному процесі сплати податків до бюджету. Зворотне призвело б до неправомірного покладення на платника тягаря відповідальності за дії третіх осіб у багатостадійному господарському обороті.

Верховний Суд неодноразово зазначав, що порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента.

Доводи податкового органу про отримання платником необґрунтованої податкової вигоди мають ґрунтуватись на сукупності доказів, що безспірно підтверджують існування обставин, які виключають право платника, зокрема, на формування податкового кредиту та витрат.

Однак, контролюючим органом не доведено існування таких обставин.

Також, Верховний Суд вкотре підтвердив позицію, що аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції.

За наведеного, операції позивача з контрагентом здійснені в межах господарської діяльності, є реальними, відповідають дійсному економічному змісту та підтверджуються необхідними документами, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій. Позивачем вчинено дії та досягнуто конкретних результатів, які визначають саме поняття господарської операції - факти підприємницької та іншої діяльності, що впливають на стан майна, капіталу, зобов`язань та фінансових ресурсів.

Натомість, висновок контролюючого органу про нереальність вчинення господарської операції між ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» та ТОВ «Автоград-2007» по агентській угоді №1 від 22.01.2021 та відсутність у позивача підстав для податкового обліку вказаних операцій не знайшов свого підтвердження в ході розгляду справи, а тому збільшення платнику податкових зобов`язань з цього приводу є безпідставним та необґрунтованим.

Щодо господарських операцій ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» з AT «Страхова компанія «КРЕМІНЬ» (), AT «Страхова компанія «ВАРТА» () та ТОВ «Страхова компанія «ВІП-КАПІТАЛ» (), суд зазначає наступне.

В акті вказано, що ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» до складу «Витрати та збут» рядок 2150 Звіту про фінансові результати (форма № 2-м) неправомірно віднесено до витрат щодо страхування майна, а саме автобусів, в результаті чого підприємством завищено витрати на збут на загальну суму 25 046 955 грн, в тому числі за 2019 рік на суму 12 263 902 грн, за 2020 рік на суму 1 468 464 грн, за III квартал 2021 року в сумі 1 182 898 грн.

Контролюючим органом зазначено, що згідно поданих документів по страхуванню майна відсутня територія дії договору страхування. ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» здійснював реалізацію автотранспорту, який за умовами договору повинен був перебувати за визначеною адресою згідно терміну дії договору, а саме місяць. Під час реалізації відповідного автотранспорту ПрАТ «ІСУЗУ-АТАМАН Україна» не звертався до AT «Страхова компанія «КРЕМІНЬ», AT «Страхова компанія «ВАРТА», ТОВ «Страхова компанія «ВІП-КАПІТАЛ» щодо зменшення суми страхового платежу.

Разом з тим, позивачем в спростування вказаних тверджень було надано додаткові угоди щодо зміни адреси, укладені до договорів страхування.

Згідно зі статтею 5 Закону України «Про страхування», в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, страхування може бути добровільним або обов`язковим.

Відповідно до статті 6 Закону України «Про страхування», в редакції, чинній на момент виникнення правовідносин, добровільне страхування - це страхування, яке здійснюється на основі договору між страхувальником і страховиком. Загальні умови і порядок здійснення добровільного страхування визначаються правилами страхування, що встановлюються страховиком самостійно відповідно до вимог цього Закону. Конкретні умови страхування визначаються при укладенні договору страхування відповідно до законодавства.

Згідно з частиною третьою статті 16 цього Закону договори страхування укладаються відповідно до правил страхування.

Правила страхування страховиків, чинні на момент укладення договорів страхування, були зареєстровані Національною комісією, що здійснює державне регулювання у сфері ринків фінансових послуг.

Як зазначив позивач, страховий тариф, передбачений договорами страхування з AT «Страхова компанія «КРЕМІНЬ» (код 24559002), AT «Страхова компанія «ВАРТА» (код 14080209), AT «Страхова компанія «ВІП-КАПІТАЛ» (код 35533505) був визначений в межах тарифів, які містять відповідні Правила страхування. Таким чином, сплачений за договорами страхування страховий тариф не є завищеним.

Порівняння страхових тарифів між різними видами добровільного страхування (як-то з добровільним страхуванням наземного транспорту) є необґрунтованим з огляду на повну неоднорідність ризиків та умов врегулювання події.

Відповідно до умов договору, кількість, найменування, склад та характеристика товарів в будь-який день в період дії договору страхування визначається згідно з даними бухгалтерського та складського обліку страхувальника.

Таким чином, перелік застрахованого майна, який подавався страховиком на момент укладення договору, відображав товари в обігу станом на певну дату. У разі настання страхового випадку вирішальним є факт належності відповідного майна страхувальнику саме на дату настання події.

Умовами договорів страхування не було передбачено зменшення страхового платежу, у разі вибуття одиниці застрахованого майна, що спростовує висновки контролюючого органу.

Щодо тверджень відповідача про анулювання ліцензій страхових компаній, то слід зазначити, що анулювання ліцензій на провадження страхової діяльності страховиків відбулось на підставі їх власних заяв, поданих згідно з пунктом 1 частини 12 статті 16 Закону України «Про ліцензування видів господарської діяльності» та уже після укладання договорів з позивачем. Тобто, анулювання ліцензій не пов`язано з порушеннями ліцензійних умов провадження страхової діяльності з боку страховиків.

Не беруться також до уваги посилання відповідача на наявність кримінальних проваджень за ознаками кримінального правопорушення, передбачених ч.2 ст. 205, ч. 3 ст. 209, ч. 3 ст. 212, ч. 3 ст. 364, КК України, оскільки відповідно до положень частини шостої статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України вирок суду в кримінальному провадженні, ухвала про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності або постанова суду у справі про адміністративне правопорушення, які набрали законної сили, є обов`язковими для адміністративного суду, що розглядає справу про правові наслідки дій чи бездіяльності особи, стосовно якої ухвалений вирок, ухвала або постанова суду, лише в питанні, чи мали місце ці дії (бездіяльність) та чи вчинені вони цією особою.

Проте, відповідачем, всупереч вимогам частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, таких доказів не надано.

При цьому, такі вирок чи ухвала суду за результатами розгляду кримінального провадження мають оцінюватися адміністративним судом разом з наданими первинними документами та обставинами щодо наявності первинних документів, правомірності їх оформлення, можливості виконання (здійснення) спірних господарських операцій, їх зв`язку з господарською діяльністю позивача та можливого використання придбаного товару (робіт, послуг) у подальшій діяльності.

Враховуючи викладене, за результатом системного аналізу законодавства, на підставі оцінки наявних у справі доказів, суд звертає увагу на те, що висновок про нереальність господарських операцій повинен ґрунтуватись на належних, допустимих і достатніх доказах і не може ґрунтуватись на припущеннях.

В даному випадку, контролюючий орган при вирішенні справи не обґрунтовував позицію щодо неправомірного завищення позивачем суми податку на додану вартість та податку на прибуток безтоварністю господарських операцій та не довів суду шляхом надання належних і допустимих доказів.

Щодо нарахування штрафних санкцій згідно податкового повідомлення-рішення від 16.02.2024 № 2 за неподання повідомлення про об`єкт оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність за формою № 20-ОПП, суд зазначає наступне.

Згідно з розрахунком сум штрафних санкцій, застосованих згідно акту перевірки, що доданий до вказаного податкового повідомлення-рішення, контролюючим органом застосовано штрафну санкцію у 1020 грн за кожний окремий об`єкт.

Позивач, в свою чергу, не погоджуючись із нарахуванням штрафних санкцій, зазначив про їх необґрунтованість, оскільки платник податку повинен був подати повідомлення за формою № 20-ОПП по всім транспортним засобам за принципом укрупнення як один об`єкт, а не по кожному окремо.

Відповідно до п.п. 16.1.3. п. 16.1 ст. 16 Податкового кодексу України платник податків зобовязаний подавати до контролюючих органів у порядку, встановленому податковим та митним законодавством, декларації, звітність та інші документи, пов`язані з обчисленням і сплатою податків та зборів.

Податковий контроль об`єктів оподаткування та об`єктів, пов`язаних з об`єктами оподаткування здійснюється згідно з Порядком обліку платників податків і зборів, затверджений Наказом Міністерства фінансів України за № 1588 від 09.12.2011 (далі - Порядок, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

Згідно з пунктом 8.1 Порядку платник податків зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування і об`єкти, пов`язані з оподаткуванням, контролюючий орган за основним місцем обліку у порядку, встановленому цим розділом.

Відповідно до пункту 8.2 Порядку об`єктами оподаткування і об`єктами, пов`язаними з оподаткуванням або через які провадиться діяльність (далі - об`єкти оподаткування), є майно та дії, у зв`язку з якими у платника податків виникають обов`язки щодо сплати податків та зборів. Такі об`єкти за кожним видом податку та збору визначаються згідно з відповідними розділами Податкового кодексу України.

Пунктом 8.4 Порядку передбачено, що повідомлення про об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність, за формою № 20-ОПП подається протягом 10 робочих днів після їх реєстрації, створення чи відкриття до контролюючого органу за основним місцем обліку платника податків.

У повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація про всі об`єкти оподаткування, що є власними, орендованими або переданими в оренду.

Під час надання повідомлень за формою № 20-ОПП застосовується принцип укрупнення інформації, яка надається про об`єкт оподаткування (наприклад, якщо подається інформація про об`єкти оподаткування - офіс, склад, склад-магазин, розташовані в одному офісному центрі за одною адресою, достатньо надати інформацію за одним із типів об`єктів оподаткування, зазначивши у найменуванні: офіс, склад, склад-магазин).

Принцип укрупнення інформації не застосовується під час надання інформації про об`єкти рухомого та нерухомого майна, які підлягають реєстрації у відповідному державному органі з отриманням відповідного реєстраційного номера (наприклад, у повідомленні за формою № 20-ОПП надається інформація і про земельну ділянку, і про об`єкт нежитлової нерухомості, що розташований на такій земельній ділянці).

Інформація про однотипні (за видом, використанням, станом та видом права власності) автомобільні транспортні засоби, які не є пунктами пересувної роздрібної торгівлі, громадського харчування або послуг, інших ніж пасажирські та вантажні перевезення, може бути подана в повідомленні за формою № 20-ОПП як узагальнена з типом об`єкта оподаткування «автомобільні транспортні засоби» та зазначенням кількості таких транспортних засобів в графі «Реєстраційний номер об`єкта оподаткування.

Відповідно до наведених норм Порядку усі платники податків підлягають взяттю на облік або реєстрації у контролюючих органах. При цьому, окрім обов`язку стати на облік у відповідних контролюючих органах за основним чи неосновним місцем обліку, платник податків також зобов`язаний повідомляти про всі об`єкти оподаткування або об`єкти, пов`язані з оподаткуванням або через які провадиться діяльність. Водночас, затвердженим Порядком визначено, що такі повідомлення за формою №20-ОПП подаються як за кожен об`єкт, так і за принципом укрупнення інформації. Виходячи із визначених норм, вказаний принцип укрупнення не можна застосовувати лише щодо транспортних засобів, які є пунктами: (1) пересувної роздрібної торгівлі, (2) громадського харчування або (3) послуг, крім пасажирських та вантажних перевезень.

Як вбачається з матеріалів справи, контролюючим органом застосовано штрафні санкції за неподання повідомлення за формою №20-ОПП по кожному об`єкт оподаткування (транспортному засобу) окремо.

Натомість, контролюючим органом не взято до уваги те, що наявні у позивача транспортні засоби, через які провадиться діяльність, використовуються для надання інших послуг, що відповідно до пункту 8.4 Порядку дає право застосувати принцип укрупнення при подачі повідомлення за формою № 20-ОПП.

З огляду на зазначене, суд дійшов висновку, що встановлені в акті контролюючого органу порушення позивачем пункту 63.3 статті 63 ПК України та пункту 8.4 Порядку щодо неподання повідомлення ф. № 20-ОПП є безпідставними.

Крім того, як зазначено у постанові Верховного Суду від 18 квітня 2024 року у справі № 640/18630/21 останнім сформовано висновок, згідно з яким положення статті 117 ПК України передбачають відповідальність за порушення встановленого порядку взяття на облік (реєстрацію) платника податків у відповідному контролюючому органу та містять вичерпний перелік порушень, які тягнуть за собою накладення штрафу. Тобто, дана стаття передбачає відповідальність за порушення, пов`язані лише зі взяттям на облік платника податків та своєчасною зміною облікових даних платника. Диспозиція статті 117 ПК України не передбачає відповідальність за неподання звітів чи повідомлення щодо об`єкта оподаткування, а отже відповідачем протиправно застосовано до позивача штрафні санкції за вказаною статтею.

Беручи до уваги встановлені в ході судового розгляду фактичні обставини справи та враховуючи наведені норми законодавства, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення від 16.02.2024 № 2, від 16.02.2024 № 2, від 26.04.2024 № 2 є протиправними та підлягають скасуванню.

Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Решта тверджень та посилань сторін судовою колегією апеляційного суду не приймається до уваги через їх неналежність до предмету позову або непідтвердженість матеріалами справи.

При цьому, колегія суддів зазначає, що згідно з п. 30. Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Hirvisaari v. Finland" від 27 вересня 2001 р., рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Однак, згідно з п. 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі "Ruiz Torija v. Spain" від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

За правилами ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. Керуючись статтями 308, 310, 315, 316, 321, 322, 329, 331 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,

ПОСТАНОВИВ :

Апеляційну скаргу Головного управління Державної податкової служби у м. Києві залишити без задоволення, а рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, та може бути оскаржена безпосередньо до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного суду у тридцятиденний строк в порядку, встановленому статтями 329-331 КАС України.

Головуючий суддя Є.І.Мєзєнцев

cуддя Н.П.Бужак

суддя В.В.Файдюк