Справа № 420/14227/25
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2026-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про повернення касаційної скарги

26 травня 2026 року

м. Київ

справа № 420/14227/25

адміністративне провадження № К/990/23300/26

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шарапи В.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2026 у справі №420/14227/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (далі - ГУ ПФУ у Львівській області), третя особа - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області , в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ПФУ у Львівській області від 27.11.2024 №63 про відмову у призначенні пенсії;

- зобов`язати ГУ ПФУ у Львівській області зарахувати до спеціального стажу період навчання з 01.09.1982 по 25.06.1986 та 30.08.2002 по 27.06.2003, період догляду за дитиною з 01.01.1992 по 05.08.1993 та періоди роботи з 01.06.1981 по 17.07.1981, з 17.11.2005 по 18.01.2006, з 01.04.2006 по 09.05.2006, з 01.09.2008 по 31.10.2010, з 01.11.2010 по 29.08.2011, 11.10.2017 по 31.10.2021, з 03.11.2021 по 05.01.2022, з 17.11.2023 по 19.08.2024, зарахувати до страхового стажу період роботи 15.05.1996 по 22.09.1997 та період роботи 03.09.1986 по 31.12.1990 в районах Крайньої Півночі у пільговому обчисленні та призначити з 20.11.2025 пенсію за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення".

Розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2025, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2026, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано рішення ГУ ПФУ у Львівській області про відмову у призначенні пенсії від 27.11.2024 №63.

Зобов`язано ГУ ПФУ у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 20.11.2024 про призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту "е" статті 55 Закону України "Про пенсійне забезпечення", з врахуванням висновків суду. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

На адресу Верховного Суд через підсистему «Електронний суд» 21.05.2026 надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просить скасувати частково рішення Одеського адміністративного суду від 06.10.2025, постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2026 в частині відмови в задоволенні решти позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині про задоволення позову.

За наслідками перевірки касаційної скарги на предмет відповідності вимогам, передбаченим статтями 328-330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), встановлено, що у ній не викладені підстави для оскарження судових рішень відповідно до частини четвертої статті 328 цього Кодексу. Позивачка, наводячи зміст частини п`ятої статті 328 КАС України, наголошує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, та справа має виняткове значення для неї.

В касаційні скарзі ОСОБА_1 стверджує, що суди першої і апеляційної інстанцій порушили норми матеріального права та відмовили у задоволенні вимог в частині зобов`язального характеру щодо зарахування періодів до стажу педагогічної роботи, що дає право на призначення пенсії за вислугу років і загального страхового стажу, які наведені нею у прохальній частині позовних вимог, з зобов`язанням відповідача повторно розглянути заяву позивачки.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Підставою касаційного оскарження судових рішень ОСОБА_1 (у додаткових поясненнях до касаційної скарги) зазначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

При цьому Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України, є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Верховний Суд наголошує, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, їхніх повноважень, об`єкта, предмета правового регулювання відносин, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їхньої подібності визначається обставинами кожної конкретної справи.

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких має місце однакове правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми під час касаційного розгляду конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Верховний Суд зауважує, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в мотивувальній частині постанови. Саме лише зазначення у постанові Верховного Суду норми права також не є його правовим висновком про те, як саме повинна застосовуватися норма права у подібних правовідносинах.

Отже, неврахування висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, як підстави для касаційного оскарження, має місце тоді, коли суд апеляційної інстанції, посилаючись на норму права, застосував її інакше (в іншій спосіб витлумачив тощо), ніж це зробив Верховний Суд в іншій справі з подібними правовідносинами.

Натомість у касаційній скарзі ОСОБА_1 , посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає, що суд апеляційної інстанції при ухваленні оскаржуваної постанови не врахував висновки, які наведено в постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 року у справі №910/3009/18 (стосовно того, що саме позивач визначає, яке право порушене і який спосіб захисту є належним), у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05.06.2018 у справі №338/180/17, від 11.09.2018 у справі №905/1926/16, від 16.06.2020 у справі №145/2047/16-ц (щодо застосування принципу процесуальної економії).

Верховний Суд ще раз наголошує, що відкриття касаційного провадження на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України можливе за умови зазначення у касаційній скарзі норми права, щодо якої Верховним Судом висловлена правова позиція, подібність правовідносин та обґрунтування, у чому саме полягає неправильне застосування судами цієї норми, з урахуванням обставин, установлених судами у цій справі.

Визначаючи зміст поняття "подібність правовідносин", Велика Палата Верховного Суду у пункті 32 постанови від 27.03.2018 у справі №910/17999/16, пункті 38 постанови від 25.04.2018 у справі №925/3/7 та пункті 40 постанови від 25.04.2018 у справі №910/24257/16, виходила з того, що подібність правовідносин означає тотожність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин).

При цьому, зміст правовідносин з під судовими рішеннями в подібних правовідносинах необхідно розуміти такі рішення, де подібними (тотожними, аналогічними) є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог і встановлені судом фактичні обставини, а також наявне однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин (пункт 6.30 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.05.2020 у справі №910/719/19, пункт 5.5 постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2018 у справі №922/2383/16; пункт 8.2 постанови Великої Палати Верховного Суду від 16.05.2018 у справі №910/5394/15-г; постанова Великої Палати Верховного Суду від 12.12.2018 у справі №2-3007/11; постанова Великої Палати Верховного Суду від 16.01.2019 у справі №757/31606/15-ц).

Встановлюючи при виборі і застосуванні норм права необхідність врахування висновків щодо їх застосування, викладених у постановах Верховного Суду, частина п`ята статті 242 КАС України презюмує застосування таких норм права саме у подібних правовідносинах.

Перевіривши зміст поданої касаційної скарги, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на зазначені ним справи, в яких Верховним Судом викладені правові висновки стосовно застосування норм права, через неподібність обставинам справи.

Отже, заявник касаційної скарги, пославшись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України, не продемонстрував наявності у цьому випадку одночасно і у взаємозв`язку тих чотирьох умов, про які йшлося вище і які зумовлюють можливість оскарження судових рішень із зазначеної підстави, а саме: 1) конкретну норму (норми) матеріального права, яку апеляційний суд застосував неправильно із вказанням; 2) постанови Верховного Суду та відображенням наведеного у ній висновку про те, як цю норму (норми) слід застосовувати та у цьому контексті; 3) зазначенням висновків суду апеляційної інстанції, що суперечать цій позиції; 4) посиланням на те, в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Формальне відображення у касаційній скарзі певної сукупності норм матеріального права, які, на думку автора касаційної скарги, неправильно застосували суди, а також переліку постанов Верховного Суду з частковим (вирваним з контексту) висвітленням наведених у них висновків без будь-якої конкретизації і системного зв`язку зі спірними правовідносинами, демонструє суто формальний підхід у намаганні дотриматися правил касаційного оскарження судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України, що, при цьому, не зумовлює можливості відкрити касаційне провадження із цієї підстави, оскільки викладені у такий спосіб доводи і обґрунтування не є належними у розумінні зазначеної правової норми.

Фактично, у касаційній скарзі ОСОБА_1 висловлює свою незгоду саме зі здійсненою судами першої та апеляційної інстанцій оцінкою встановлених у справі обставин у взаємозв`язку з наданими на їх підтвердження доказами та доводить необхідність зміни такої (на її користь), що не може бути визнано належним обґрунтуванням неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права.

Відтак, Верховний Суд відхиляє посилання скаржника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Колегія суддів наголошує, що посилання на підпункти пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не звільняє особу від обов`язку обґрунтування підстав касаційного оскарження у взаємозв`язку із посиланням на частину четвертої статті 328 КАС України та не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі.

В касаційній скарзі позивачка також стверджує, що суди допустили неповноту розгляду справи. Наголошує, що в рішенні пенсійного органу зазначені окремі періоди роботи позивачки, які враховані до спеціального педагогічного стану, проте не враховані періоди роботи, які зазначені в трудовій книжці, а також в її позовній заяві, в додаткових поясненнях до заяви про уточнення позовних вимог від 14.05.2025, в відповіді на відзив відповідача від 30.05.2025, в апеляційній скарзі від 04.11.2025, у відзиві від 17.11.2925 на апеляційну скаргу відповідача, в клопотанні про долучення доказів від 26.11.2025, у відповіді на відзив на апеляційну скаргу від 29.11.2025.

Водночас, касаційна скарга не містить свого обґрунтування щодо посилання на пункт 4 частини четвертої статті 328 КАС України у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини другої та/або третьої статті 353 КАС України.

Поряд з цим, суд касаційної інстанції вважає за необхідне зазначити, що доводи про невстановлення судами істотних обставин справи або недослідження доказів у справі, є прийнятними за умови обґрунтованості заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

В свою чергу, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) зазначення або зазначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, може унеможливити в подальшому її розгляд.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Варто зазначити, що відповідно до статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісно реалізувати належне їм право на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Згідно з пунктом 4 частини 5 статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

За таких обставин касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з огляду на положення процесуального закону.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 06.10.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 24.04.2026 у справі №420/14227/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору - Головне управління Пенсійного фонду України в Одеській області, про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя В.М. Шарапа