Справа № 280/1542/26
Суддя: Дурасова Ю.В.
Дата ухвалення: 2026-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

01 травня 2026 року м. Дніпросправа № 280/1542/26

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Дурасової Ю.В. (доповідач),

суддів: Лукманової О.М., Божко Л.А.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Дніпрі апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «АМТ»

на ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 02.03.2026 року (головуючий суддя Конишева О.В.)

в адміністративній справі №280/1542/26 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «АМТ» до відповідача Тернопільської митниці про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

Позивач, ТОВ "ТОРГОВИЙ ДІМ "АМТ", звернувся 24.02.2026 до Запорізького окружного адміністративного суду з позовом до відповідача Тернопільської митниці, просив суд:

визнати протиправним та скасувати Рішення Тернопільської митниці про коригування митної вартості товару №UA403070/2026/000050/2 від 29.01.2026.

Разом із позовом подана заява про забезпечення позову. В обґрунтування заяви позивач зазначає, що предметом оскарження у справі є рішення Тернопільської митниці про коригування митної вартості товарів №UA403070/2026/000050/2 від 29.01.2026 року, прийняте в рамках процедури митного оформлення партії товару. Не погоджуючись із вказаним рішенням, Позивач сплатив суму митних платежів згідно із заявленою митною вартістю та, скориставшись правом, передбаченим ч. 3 ст. 52 Митного кодексу України, надав фінансову гарантію на суму різниці між сумою митних платежів, обчисленою декларантом, та сумою, обчисленою митним органом. Остаточний випуск товарів у вільний обіг було здійснено за митною декларацією №26UA89U2 від 29.01.2026 року На забезпечення сплати вказаної різниці митних платежів Приватне акціонерне товариство «УКРАЇНСЬКА ПОЖЕЖНО-СТРАХОВА КОМПАНІЯ» (Гарант) видало фінансову гарантію №26UA1Т3 від 29.01.2026 року щодо митної процедури UA04 незгода декларанта з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів (стаття 55 глави 8 розділу III Митного кодексу України). Тобто, фактично гарантія була видана на митне оформлення та випуск товару у вільний обіг у зв`язку з незгодою декларанта з оскаржуваним рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів та донарахованими митницею платежами, котрі підлягали в подальшому судовому оскарженню та, як наслідок, скасуванню судом. Відповідно до частини 1 статті 293 Митного кодексу України, обов`язок із сплати митних платежів покладається на декларанта. При цьому, згідно з пунктом 1 частини 1 статті 289 Митного кодексу України, такий обов`язок виникає з моменту ввезення товарів на митну територію України. Таким чином, обов`язок із сплати спірної різниці митних платежів, що виник на підставі оскаржуваних Рішень, залишається формально чинним та забезпеченим гарантією. При цьому частиною 3 статті 52 та частиною 8 статті 55 Митного кодексу України регламентовано граничний строк дії фінансової гарантії та процедури консультацій, який складає 90 днів з дня випуску товарів. Сплив цього строку (без надання додаткових документів або рішення суду) робить процедуру нарахування цієї різниці завершеною та безальтернативно запускає механізм її примусового стягнення. Механізм стягнення різниці в митних платежах між митною вартістю, визначеною митницею та декларантом визначений у статтях 317-1 та 317-2 МКУ. Так, згідно з частиною 2 статті 317-1 МКУ, митний орган зобов`язаний не пізніше 3 робочих днів направити позивачу вимогу про сплату. Відповідно до частини 3 статті 317-1 МКУ, позивач зобов`язаний сплатити кошти протягом 10 робочих днів з дня отримання вимоги. У разі несплати Позивачем коштів у цей строк, згідно з частиною 1 статті 317-2 МКУ, митний орган не пізніше 3 робочих днів направляє вимогу Гаранту. Гарант, відповідно до частини 2 статті 317-2 МКУ, зобов`язаний перерахувати кошти до бюджету протягом 30 днів. Як вбачається, зазначений механізм неминуче призводить до виставлення митницею вимоги про сплату митних платежів, як позивачу, так і Гаранту, та, як наслідок, виникнення податкового боргу, оскільки означеними правовими нормами встановлений безумовний обов`язок, а не право митного органу заявити таку вимогу та безумовний обов`язок для позивача та Гаранта задовольнити цю вимогу. Факт неминучості виставлення митними органами вимоги про сплату митних платежів підтверджується тим, що згідно з Договором комісії №210825-1 від 02.01.2025 року, позивач ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АМТ» () виступає Комітентом (власником товару), а ТОВ «МОТОТЕХІМПОРТ» - Комісіонером. Обидва суб`єкти є пов`язаними особами в рамках ряду зовнішньоекономічних операцій Комісіонер за дорученням Комітента здійснює закупівлю товарів за кордоном і здійснює імпорт товарів з подальшим їх митним оформленням в митних органах України, зокрема в Тернопільській митниці. Так, листом Тернопільської митниці №7.25-3/15-01/13/7588 від 22.12.2025 року ТОВ «МОТОТЕХІМПОРТ» вже направлено вісім вимог про сплату митних платежів по ряду митних оформлень товару. Більш того, у листі Тернопільської митниці №7.25-1/15-01/13/357 від 15.01.2026 року відповідач офіційно підтвердив свою правову позицію з даного приводу, посилаючись на статтю 43 Податкового кодексу України. Митний орган прямо вказує, що наявність несплаченої вимоги про сплату митних платежів (сформованої в порядку ст.317-1 МКУ) є податковим боргом платника та безумовною підставою для відмови у поверненні будь-яких коштів платнику, навіть по скасованим раніше в судовому порядку аналогічним рішенням митного органу про коригування митної вартості товару. Враховуючи викладене просить суд: вжити заходи забезпечення позову шляхом зупинення дії Рішення Тернопільської митниці про коригування митної вартості товарів №UA403070/2026/000050/2 від 29.01.2026 року до набрання законної сили рішенням суду у справі за позовом ТОВ «ТД «АМТ» про визнання протиправним та скасування цього рішення.

Ухвалою Запорізького окружного адміністративного суду від 02.03.2026 року у задоволенні заяви ТОВ «ТОРГОВИЙ ДІМ «АМТ» про забезпечення позову у справі №280/1542/26 відмовлено.

Не погодився з зазначеною ухвалою суду першої інстанції від 02.03.2026 року позивач подав апеляційну скаргу. Просить скасувати ухвалу про відмову у забезпеченні позову. посилається на те, що наявні підстави для задоволення заяви про забезпечення позову.

Перевіривши законність та обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає про наступне.

За правилами частини 1 статті 154 КАС України, заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Відповідно ч. 1 ст. 154 КАС України заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

Згідно частини першої статті 150 КАС України, суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Частиною 2 цієї статті встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:

1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або

2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Статтею 150 КАС України визначено вичерпний перелік підстав для вжиття заходів забезпечення позову, а суд повинен, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи існують зазначені підстави, і оцінити, чи не може застосування заходів забезпечення позову завдати більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Так, згідно з ч. 1 ст. 151 КАС України, позов може бути забезпечено:

1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта;

2) забороною відповідачу вчиняти певні дії;

4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору;

5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

За правилами частини другої статті 151 КАС України суд може застосувати кілька заходів забезпечення позову.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами.

Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб.

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При цьому, заходи забезпечення мають вживатись лише в межах позовних вимог, бути співмірними з ними, а необхідність їх застосування повинна обґрунтовуватись поважними підставами й підтверджуватись належними доказами.

Поряд із цим, співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Слід зазначити, що розглядаючи заяву про забезпечення позову, суд має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитися, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову;

з`ясувати обсяг позовних вимог, дані про особу відповідача, а також відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулася з такою заявою, позовним вимогам.

Вирішуючи питання про вжиття заходів забезпечення позову, суд в ухвалі про забезпечення позову повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача.

Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

Крім того суд повинен вказати підстави, з яких він дійшов висновку про існування очевидних ознак протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, цим рішенням, дією або бездіяльністю до ухвалення рішення у справі.

Відповідно до частини першої статті 72 КАС України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. (ч. 1 ст. 73 КАС України).

Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи. (ч. 1 ст. 75 КАС України).

Разом із тим, заявник не надав до суду доказів того, що невжиття заходів забезпечення позову може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду, стане неможливим без вжиття таких заходів.

Доказів винесення митним органом вимоги про сплату митних платежів за гарантією №26UA1Т3 від 29.01.2026 року заява про забезпечення позову не містить.

Посилання позивача на те, що на адресу підприємства можливо у майбутньому надійде вимога митниці про сплату митних платежів за гарантією №26UA1Т3 від 29.01.2026 року, що, в свою чергу, може спричинити негативні наслідки для товариства та гаранта, базується на припущеннях, які наразі не підтверджені жодним доказом. Існування порушення прав позивача або неможливість їх відновлення без вжиття заходів забезпечення позову має бути реальним, вбачатися з матеріалів справи, чого у даному випадку немає.

Згідно правової позиції Верховного Суду у постановах від 20.03.2019 у справі №826/14951/18, від 30.09.2021 у справі № 160/7358/21 та у справах №640/23179/19, №460/549/20, №826/16216/18, від 21.08.2024 у справі №320/4183/24, за змістом яких підприємницька діяльність передбачає ведення господарської діяльності на власний ризик, який включає в себе можливі втрати інвестицій, виникнення додаткових витрат та інше й у разі оскарження відповідного акту суб`єкта владних повноважень, особа має право разом з іншими позовними вимогами заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги, що у зазначених провадженнях Верховний Суд відхилив доводи стосовно можливого нанесення суб`єкту господарювання майнової шкоди як підстави для забезпечення позову і обставини, які ускладнюють чи унеможливлюють ефективний захист чи поновлення порушених прав та інтересів, зазначивши, що безумовно, рішення чи дії суб`єктів владних повноважень справляють певний вплив на суб`єктів господарювання.

Такі рішення можуть завдавати шкоди і мати наслідки, які позивач оцінює негативно.

Проте відповідно до статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України зазначені обставини, навіть у разі їх доведення, не є підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі.

Водночас, пунктом 5 частини третьої статті 151 КАС України установлено, що не допускається забезпечення позову шляхом зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень, яке не є предметом оскарження в адміністративній справі, або встановлення заборони або обов`язку вчиняти дії, що випливають з такого рішення.

Предметом спору в даному випадку є рішення Південно-Східної митниці про коригування митної вартості товарів №UA403070/2026/000050/2 від 29.01.2026року, а не гарантія №26UA1Т3 від 29.01.2026 року.

Разом з цим, суд не вважає наведені у позовній заяві обставини щодо очевидності протиправності спірного рішення достатніми, безспірними та доведеними.

Зокрема, оцінити вказані підстави суд може під час розгляду справи.

Тобто, за наведеними підставами, протиправність рішення відповідача може бути перевірена тільки під час судового розгляду справи по суті.

З урахуванням викладеного у сукупності, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про відсутність підстав для задоволення заяви про забезпечення позову.

При цьому, особа не позбавлена можливості у подальшому повторно ініціювати питання перед судом про доцільність забезпечення його позову на будь-якій стадії розгляду справи у разі встановлення відповідних підстав для цього.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відсутність підстав для забезпечення позову.

Вищезазначене є мотивом для відхилення судом апеляційної інстанції аргументів, викладених в апеляційній скарзі, оскільки аргументи позивача спростовуються нормами законодавства України, що регулює дані правовідносини.

Доводи апеляційної скарги не спростовують правове обґрунтування, покладене в основу ухвали суду першої інстанції, тому не можуть бути підставою для її скасування.

Керуючись ст. 151, 241-245, 250, 286, 311, 316, 321, 322, 327, 328, 329 КАС України, суд,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «ТОРГОВИЙ ДІМ «АМТ» залишити без задоволення.

Ухвалу Запорізького окружного адміністративного суду від 02.03.2026 року залишити без змін.

Постанова апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом 30-ти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Головуючий - суддя Ю. В. Дурасова

суддя О.М. Лукманова

суддя Л.А. Божко