Справа № 260/3430/25
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 травня 2026 року

м. Київ

справа №260/3430/25

адміністративне провадження № К/990/15516/26

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Радишевської О.Р.,

перевіривши касаційну скаргу Державної міграційної служби в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області, у якому просив суд:

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області від 31 грудня 2024 року про визнання паспорта громадянина України ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 31 травня 2023 року (орган видачі 2114) недійсним;

-визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області від 31 грудня 2024 року про визнання недійсним паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 31 травня 2023 року (орган видачі 2114), оформленого на ім`я ОСОБА_1 ;

-зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Закарпатській області відновити попереднє становище шляхом визнання дійсним паспорта громадянина України ОСОБА_1 № НОМЕР_1 від 31 травня 2023 року (орган видачі 2114);

-зобов`язати Головне управління Державної міграційної служби в Закарпатській області відновити попереднє становище шляхом визнання дійсним паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 від 31 травня 2023 року (орган видачі 2114), оформленого на ім`я ОСОБА_1 .

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 12 травня 2025 року відкрито провадження у справі № 260/3430/25 та постановлено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без виклику сторін.

Рішенням Закарпатського окружного адміністративного суду від14 серпня 2025 року, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2026 року, адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №182/2024 від 21 серпня 2024 року за результатами службової перевірки щодо підстав оформлення паспорта громадянина України для виїзду за кордон серії НОМЕР_2 , виданого на ім`я ОСОБА_1 , з порушенням вимог законодавства.

Визнано протиправним та скасовано висновок Головного управління Державної міграційної служби України в Закарпатській області №331/2024 від 31 грудня 2024 року за результатами службової перевірки щодо оформлення паспорта громадянина України № НОМЕР_1 на ім`я ОСОБА_1 , з порушенням вимог законодавства.

У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

06 квітня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга Державної міграційної служби України в Закарпатській області.

Ухвалою Верховного Суду від 28 квітня 2026 року касаційну скаргу Державної міграційної служби в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити дії залишено без руху.

Надано скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, шляхом подання до Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: уточненої касаційної скарги із зазначенням підстав для касаційного оскарження судових рішень, з чітким посиланням на підпункти пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та пункти частини четвертої статті 328 КАС України, що саме є підставою для касаційного оскарження та з наданням обґрунтувань, визначених пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Роз`яснено, що у разі невиконання вимог ухвали суду про залишення касаційної скарги без руху, касаційну скаргу буде повернуто скаржнику.

06 травня 2025 року до Верховного Суду надійшла уточнена касаційна скарга Державної міграційної служби в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2026 року у справі № 260/3430/25.

У зв`язку із перебуванням судді Загороднюка А.Г. з 02 травня 2026 року по 10 травня 2026 року (Наказ від 29 квітня 2026 року №1385/0/6-26) у відрядженні та судді Радишевської О.Р. з 12 травня 2026 року по 18 травня 2026 року (Наказ від 28 квітня 2026 року №1320/0/6-26) у відрядженні, питання щодо відкриття провадження у справі вирішується колегією суддів після усунення всіх обставин, які перешкоджали вирішенню цього питання.

Так, імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Перевіркою змісту поданої уточненої касаційної скарги установлено, що в обґрунтування підстав касаційного оскарження відповідач покликається на пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Так, обґрунтовуючи дію пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України автор касаційної скарги зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо: правових наслідків формування двох УНЗР щодо однієї особи в ЄДДР; правового статусу паспортних документів, оформлених на помилково сформований УНЗР; порядку реагування органів міграційної служби у випадку виявлення дублювання (задвоєння) УНЗР.

Обґрунтовуючи дію пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України касант зазначає, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, зокрема положення Закону - № 5492-VI, оскільки: не врахували імперативний характер норми про незмінність УНЗР; безпідставно надали правове значення другому УНЗР, сформованому з порушенням законодавства; фактично допустили можливість існування двох ідентифікаторів однієї особи, що прямо суперечить законодавчому регулюванню ЄДДР. На думку автора касаційної скарги таке застосування норм права є помилковим та призвело до неправильного вирішення спору.

Аналізуючи наведені доводи касатора, Суд зазначає таке.

Відповідно до частини четвертої статті 328 КАС України, касаційне оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 цієї норми, можливе у разі відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Водночас така підстава не зводиться до формального посилання на відсутність відповідного висновку.

Застосування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України передбачає обов`язок касатора:

-визначити конкретну норму права, щодо якої, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду; обґрунтувати необхідність формування такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, визначення норми, що врегульовує спірні правовідносини т.і.);

-зазначити, у чому саме полягає неправильне застосування відповідної норми судами попередніх інстанцій;

-викласти власне бачення правильного застосування цієї норми.

Отже, сам по собі факт відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження у справі. Необхідним є належне й аргументоване обґрунтування як помилки судів щодо її застосування, так і потреби у формуванні відповідного правового підходу.

При цьому Суд зауважує, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, стосується відсутності висновку щодо застосування саме норми права, а не щодо особливостей її застосування залежно від обставин справи.

В свою чергу, обґрунтовуючи наявність підстав допуску скарги до касаційного перегляду, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, автор касаційної скарги стверджує, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми матеріального права, зокрема положення Закону - № 5492-VI.

Так, суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:

1) норми матеріального права (пункту/частини/статті), яку неправильно застосовано судами;

2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено;

3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду;

4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

При встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду, як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Однак, скаржник посилаючись на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України не наводить висновки Верховного Суду без урахування яких судами попередніх інстанцій постановлено оскаржувані рішення.

Касаційна скарга в частині обґрунтувань вказаних підстав зводяться до незгоди з ухваленим рішенням, переоцінки встановлених судом обставин та досліджених ним доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Інші наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судом обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеними скаржником підставами касаційного оскарження судових рішень передбачених пунктами 1,3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Разом з тим, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Наведене означає, що положеннями пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України передбачено можливість перегляду, в якості винятку, судового рішення, що не підлягає касаційному оскарженню судом касаційної інстанції у разі, якщо заявником зазначені випадки, передбачені підпунктами "а" - "г" цієї норми та викладені підстави, визначені частиною четвертою статті 328 КАС України.

Як зазначалося колегією суддів в ухвалі Верховного Суду від 28 квітня 2026 року, для можливості допуску скарги до касаційного перегляду, ураховуючи приписи КАС України, скаржник має обґрунтувати дію підпунктів пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник вказує, що передумовою допуску скарги до касаційного перегляду є підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та стверджує, що подана касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики.

Суд касаційної інстанції відхиляє покликання скаржника на підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки останнім не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики.

За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.

Колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «значення для формування єдиної правозастосовчої практики» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Крім того скаржником не наведено існування різної судової практики у подібних правовідносинах, яка б свідчила про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики при вирішенні аналогічних судових прав є необґрунтованими.

Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що призначення суду касаційної інстанції як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.

Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з пунктом 8 частини другої якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначена конституційна норма кореспондується з положеннями частини першої статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи.

Верховний Суд зауважує, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Верховного Суду від 28 квітня 2026 року про залишення касаційної скарги без руху.

Тобто, в установлений строк недоліки, які стали підставою для залишення касаційної скарги без руху, скаржником не усунуто.

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, установлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За таких обставин касаційну скаргу слід повернути особі, яка її подала.

Керуючись статтями 169, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Державної міграційної служби в Закарпатській області на рішення Закарпатського окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 06 березня 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, Головного управління Державної міграційної служби в Закарпатській області про визнання протиправними рішень та зобов`язання вчинити дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції у порядку, установленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Судді А.Г. Загороднюк О.Р. Радишевська
Л.О. Єресько