Справа № 320/45871/24
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2026-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Безименної Н.В., Оксененка О.М.,

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

позивача: ОСОБА_1

представника позивача: Сабаріна Ю.В.

представника відповідача: Лаврінець О.О.

розглянувши у відкритому судовому засіданні за апеляційною скаргою Головного управління Національної поліції України у місті Києві на рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції України у місті Києві (далі по тексту - відповідач, ГУ НП України у місті Києві) в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ ГУ НП України у місті Києві від 28.08.2024 №1624о/с, яким згідно з пунктом 2 (за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції) частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» звільнено, 28.08.2024, зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції ГУ НП України у місті Києві;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у місті Києві, з виплатою заробітної плати (грошового забезпечення) за час вимушеного прогулу, з урахуванням вислуги років, спеціального звання, посади та премії.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року зазначений адміністративний позов задоволено повністю.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким в задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, позивача, представників позивача та відповідача, які з`явилися у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід задовольнити, а оскаржуване рішення скасувати, виходячи з наступного.

Згідно із п. 4 ч. 1 ст. 317 КАС України, підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є, зокрема, неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, ОСОБА_1 є полковником поліції та працював на посаді заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції ГУ НП у м. Києві.

16.06.2024 позивача направлено на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи.

У період з 24.06.2024 по 05.08.2024 позивач проходив медичний огляд у М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області».

За результатами медичного огляду ОСОБА_1 . М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» видано свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, згідно з яким постановою М(ВЛ)К позивач визнаний непридатним до служби в поліції (Т.1 а.с.34-35).

Так, відповідно до свідоцтва про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 позивачу встановлено наступний діагноз: «ІХС: стенокардія напруги ІІ ФК, атеросклеротичний кардіосклероз. Стан після аортокоронарного шунтування-3 (22.03.23). Артеріальна гіпертензія ІІ ст., 2 ст., ризик 4. СН стадія С зі збереженою (62%) ФВ ЛШ. ХСН ІІА ст. Атеросклероз БЦА (до 80%). Цукровий діабет, тип 2, легкого ступеня тяжкості. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість легкого ступеня. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.».

Не погоджуючись із вказаним свідоцтвом про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 позивач звернувся зі скаргою від 23.08.2024 до начальника ГУ НПу м. Києві, у якій просив направити полковника поліції ОСОБА_1 , заступника начальника сектору поліцейської діяльності (з обслуговування с. Пуща-Водиця) Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві на медичний огляд (переогляд) до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії.

28.08.2024 ОСОБА_1 звернувся зі скаргою на свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, видане М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області», до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України».

Наказом ГУ НП у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с (по особовому складу) ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, згідно з пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції), з 28.08.2024 (далі по тексту - оскаржуваний наказ, Т.1 а.с.29-30).

Підставою для прийняття оскаржуваного наказу стало свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, видане М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» та подання начальника Оболонського управління поліції Головного управління Національної поліції у м. Києві полковника поліції Михайленка Віктора від 23.08.2024.

Наказом ГУ НП у м. Києві від 25.12.2024 №2400 о/с внесено зміни до наказу ГУ НП у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с «Про особовий склад» в частині дати звільнення ОСОБА_1 , а саме: слова та цифри « 28 серпня 2024 року» замінено словами та цифрами « 02 вересня 2024 року» (Т.3 а.с.34-35).

Підставою для внесення вищевказаних змін є листки непрацездатності №25207690-1 та №25223857-1, видані Комунальним некомерційним підприємством «Центр первинної медико-санітарної допомоги» №2» Оболонського району міста Києва та доповідна записка начальника управління кадрового забезпечення Головного управління Національної поліції у м. Києві полковника поліції Азарової Вікторії від 18.12.2024.

Вважаючи протиправним наказ, яким позивача звільнено зі служби в поліції, останній звернувся до суду з даним позовом для захисту своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що заява (скарга) позивача від 28.08.2024 не розглянута Центральною медичною (військово-лікарської) комісією Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України», у відповідності до вимог Положення №285, у зв`язку з чим, остаточного рішення щодо придатності позивача до служби в поліції немає.

Водночас, реалізуючи невідкладно свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, як підставу для звільнення позивача зі служби в поліції, відповідач нівелював право позивача, передбачене пунктом 21 розділу ІІІ Положення №285, на оскарження даного свідоцтва.

Суд першої інстанції зазначив, що приписи Положення №285 щодо невідкладної реалізації свідоцтва про хворобу прямо суперечать приписам щодо можливого оскарження такого свідоцтва до ЦМ(ВЛ)К або до суду, оскільки не передбачено правового механізму відновлення порушених прав особи у разі скасування рішення М(ВЛ)К за наслідками його оскарження. Такий підхід суперечить принципу верховенства права.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що відсутність остаточного рішення щодо визнання позивача непридатним до служби в поліції є достатньою підставою для висновку про протиправність прийнятого наказу від 28.08.2024 №1624о/с, яким звільнено зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 , на підставі пункту 2 частини 1 статті 77 Закону України «Про Національну поліцію».

Колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він не знайшов свого підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до ч.1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.

Відповідно до ст. 22 Конституції України права і свободи людини і громадянина, закріплені цією Конституцією, не є вичерпними.

Конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.

Згідно зі статтею 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, а держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.

Статтею 64 Конституції України встановлено, що конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

Статтями 2, 5-1 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) закріплено право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначено Законом України від 02.07.2015 року №580-VIII «Про Національну поліцію» (далі - Закон №580-VІІІ в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Частиною першою статті 1 Закону №580-VIІI передбачено, що Національна поліція України - це центральний орган виконавчої влади, який служить суспільству шляхом забезпечення охорони прав і свобод людини, протидії злочинності, підтримання публічної безпеки і порядку.

Положеннями частини 1 статті 3 Закону №580-VIII закріплено, що у своїй діяльності поліція керується Конституцією України, міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, цим та іншими законами України, актами Президента України та постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, а також виданими відповідно до них актами Міністерства внутрішніх справ України, іншими нормативно-правовими актами.

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону №580-VІІІ поліцейським є громадянин України, який склав Присягу поліцейського, проходить службу на відповідних посадах у поліції і якому присвоєно спеціальне звання поліції.

Частинами 1-2 статті 59 Закону №580-VIII визначено, що служба в поліції є державною службою особливого характеру, яка є професійною діяльністю поліцейських з виконання покладених на поліцію повноважень. Поліцейські проходять службу в поліції: на посадах у центральному органі управління поліції, територіальних органах, закладах, установах поліції; під час перебування в розпорядженні згідно з положеннями статті 67 цього Закону; під час навчання на денній формі навчання за державним замовленням у закладі вищої освіти із специфічними умовами навчання, який здійснює підготовку поліцейських; під час прикомандирування до Верховної Ради України, Верховної Ради Автономної Республіки Крим, органів місцевого самоврядування згідно з положеннями статті 20 Закону України «Про статус народного депутата України», статті 29 Закону України «Про статус депутата Верховної Ради Автономної Республіки Крим» та статті 33 Закону України «Про статус депутатів місцевих рад»; під час відрядження до державних органів, установ та організацій згідно з положеннями статті 71 цього Закону. Час проходження служби в поліції зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

За приписами частин 3-4 статті 59 Закону №580-VIII рішення з питань проходження служби оформлюються письмовими наказами по особовому складу на підставі відповідних документів, перелік та форма яких установлюються Міністерством внутрішніх справ України. Видавати накази по особовому складу можуть керівники органів, підрозділів, закладів та установ поліції відповідно до повноважень, визначених законом та іншими нормативно-правовими актами, та номенклатурою посад, затвердженою Міністерством внутрішніх справ України.

Підстави та порядок звільнення поліцейського зі служби в поліції встановлені статтею 77 Закону №580-VІІІ.

Так, пунктом 2 частини 1 статті 77 Закону №580-VІІІ передбачено, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Приписами частин 2-3 статті 77 Закону №580-VIII визначено, що днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення. День звільнення вважається останнім днем служби.

Відповідно до статті 70 Основ законодавства України про охорону здоров`я від 19.11.1992 року №2801-XII військово-лікарська експертиза визначає придатність до військової служби призовників, військовослужбовців та військовозобов`язаних, встановлює причинний зв`язок захворювань, поранень і травм з військовою службою та визначає необхідність і умови застосування медико-соціальної реабілітації та допомоги військовослужбовцям.

Військово-лікарська експертиза здійснюється військово-лікарськими комісіями, які створюються при територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, а також при закладах охорони здоров`я Міністерства оборони України, Міністерства внутрішніх справ України, Служби безпеки України, за потреби - інших органів або військових формувань сектору безпеки і оборони, визначених частиною другою статті 12 Закону України «Про національну безпеку України».

Порядок організації та проведення військово-лікарської експертизи встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статей 50, 61, 65, 77 Закону України «Про Національну поліцію», частини десятої статті 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», статті 21 Закону України «Про Національну гвардію України», статті 70 «Основи законодавства України про охорону здоров`я» та з метою нормативно-правового врегулювання організації медичного обстеження кандидатів на службу в поліцію, поліцейських, кандидатів на військову службу за контрактом, резервістів та військовослужбовців Національної гвардії України наказом МВС України від 03.04.2017 №285, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 28.04.2017 за №559/30427, затверджено Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС (далі - Положення №285 в редакції, чинній на момент прийняття оскаржуваного наказу).

Відповідно до пункту 1 розділу І Положення №285 визначається порядок проведення лікарської, військово-лікарської та лікарсько-льотної експертиз медичними (військово-лікарськими) комісіями (далі - М(ВЛ)К), утвореними в закладах охорони здоров`я, що належать до сфери управління Міністерства внутрішніх справ України (далі - ЗОЗ МВС), та закладах охорони здоров`я, що входять до складу Національної гвардії України (далі - ЗОЗ НГУ).

Підпунктом 1 пункту 2 розділу І Положення №285 визначено, що основними завданнями М(ВЛ)К є визначення за станом здоров`я та фізичного розвитку, а для окремих видів службової діяльності, крім цього, за індивідуальними психофізіологічними особливостями, придатності кандидатів на службу в поліції, кандидатів на навчання за державним замовленням у закладах вищої освіти із специфічними умовами навчання, які здійснюють підготовку поліцейських (далі - ЗВО), здобувачів вищої освіти за державним замовленням у ЗВО, придатності поліцейських до подальшої служби в поліції, проходження служби у відрядженні за кордоном.

Рішення М(ВЛ)К щодо придатності (непридатності) осіб на службу в поліції приймаються відповідно до Переліку захворювань і фізичних вад, що перешкоджають проходженню служби в поліції (додаток 1) (далі - Перелік захворювань), та Пояснень щодо застосування статей Переліку захворювань і фізичних вад, що перешкоджають проходженню служби в поліції (додаток 2) (далі - Пояснення щодо застосування Переліку захворювань) (абзац 4 пункту 4 розділу 1 Положення №285).

Пунктом 3 розділу І Положення №285 встановлено, що М(ВЛ)К відповідно до покладених на них завдань:

1) проводять лікарську експертизу щодо кандидатів на службу в поліції, поліцейських і колишніх поліцейських, кандидатів на навчання за державним замовленням у ЗВО, здобувачів вищої освіти за державним замовленням у ЗВО;

2) проводять військово-лікарську експертизу щодо кандидатів на військову службу за контрактом, у військовому резерві, на навчання у ВВНЗ, військовослужбовців, осіб, звільнених з військової служби, колишніх осіб рядового і начальницького складу;

3) проводять лікарсько-льотну експертизу;

4) контролюють у межах компетенції лікувально-діагностичну роботу в ЗОЗ МВС;

5) узагальнюють та аналізують результати проведення лікарської, лікарсько-льотної та військово-лікарської експертиз, розробляють пропозиції щодо вдосконалення цієї діяльності;

6) спільно з лікарями ЗОЗ МВС аналізують, узагальнюють результати лікування і медичного обстеження та здійснюють оцінку впливу умов служби на стан здоров`я та придатність до служби.

М(ВЛ)К у своїй роботі керуються законодавством, цим Положенням, іншими нормативно-правовими актами з питань охорони здоров`я (пункт 5 Положення №285).

Приписами пунктів 1 - 4 розділу ІІ Положення №285 визначено, що лікарська та військово-лікарська експертизи проводяться штатними та позаштатними М(ВЛ)К. Лікарсько-льотна експертиза проводиться позаштатними ЛЛК, які утворюються у штатних М(ВЛ)К (за потреби).

Штатними М(ВЛ)К є Центральна медична (військово-лікарська) комісія (далі - ЦМ(ВЛ)К) Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» (далі - ДУ ГМЦ), М(ВЛ)К державних установ «Територіальне медичне об`єднання Міністерства внутрішніх справ України» по областях, місту Києву та Київській області (далі - ДУ ТМО).

ЦМ(ВЛ)К - штатна М(ВЛ)К, на яку покладається організація лікарської, військово-лікарської та лікарсько-льотної експертиз у ЗОЗ МВС. ЦМ(ВЛ)К здійснює координацію діяльності М(ВЛ)К ДУ ТМО та позаштатних М(ВЛ)К з питань проведення лікарської та військово-лікарської експертиз.

До позаштатних М(ВЛ)К належать госпітальна М(ВЛ)К, гарнізонна М(ВЛ)К, ЛЛК (постійно діючі) та М(ВЛ)К ЗВО, М(ВЛ)К ВВНЗ, які утворюються за потреби (тимчасово діючі).

Госпітальні М(ВЛ)К утворюються в госпіталях або лікарнях ДУ ТМО, госпіталі ДУ ГМЦ та у військовому госпіталі НГУ.

Гарнізонні М(ВЛ)К утворюються при поліклініках ДУ ТМО або ЗОЗ НГУ (за потреби).

Позаштатні М(ВЛ)К з питань лікарської та військово-лікарської експертиз підпорядковуються відповідним штатним М(ВЛ)К.

Пунктом 14 розділу ІІ Положення №285 визначені функції штатних М(ВЛ)К:

1) організація та проведення лікарської і військово-лікарської експертиз;

2) розгляд звернень, заяв і скарг з питань лікарської і військово-лікарської експертиз, аналіз та узагальнення результатів розгляду;

3) контроль за проведенням лікарської і військово-лікарської експертиз у підзвітних позаштатних М(ВЛ)К, затвердження (незатвердження) чи скасування їхніх рішень, надання їм (за потреби) методичної і практичної допомоги;

4) перевірка і узагальнення результатів роботи підзвітних М(ВЛ)К;

5) надання роз`яснень, вказівок, рекомендацій з питань лікарської та військово-лікарської експертиз підзвітним М(ВЛ)К;

6) організація навчання лікарів ЗОЗ МВС з питань проведення лікарської і військово-лікарської експертиз;

7) організація роботи ЛЛК у ЗОЗ МВС (за потреби);

8) подання до ЦМ(ВЛ)К річних звітів.

Відповідно до пункту 14 розділу ІІ Положення №285, штатні М(ВЛ)К мають право:

1) запитувати за потреби документацію, яка необхідна для виконання покладених на них функцій;

2) залучати лікарів ЗОЗ МВС до розв`язання питань проведення лікарської та військово-лікарської експертиз;

3) направляти особу, яка проходить лікарську або військово-лікарську експертизу, на обстеження до ЗОЗ МВС, інших ЗОЗ;

4) переглядати власні рішення і рішення підзвітних М(ВЛ)К (за наявності підстав).

Згідно з пунктом 16 розділу ІІ Положення №285 ЦМ(ВЛ)К здійснює, крім функцій, зазначених у підпунктах 1-7 пункту 14, пункту 15 цього розділу, такі функції:

1) спільно із структурним підрозділом апарату МВС з охорони здоров`я та лікарями ЗОЗ МВС розробляє проєкти нормативно-правових актів, організаційно-розпорядчих документів з питань проведення лікарської та військово-лікарської експертиз;

2) організовує та проводить наради і збори з питань лікарської та військово-лікарської експертиз;

3) на постійній основі контролює якість проведення лікарської, військово-лікарської, лікарсько-льотної експертиз та організацію роботи підпорядкованих М(ВЛ)К.

Відповідно до пунктів 1 - 4 розділу VІІІ Положення №285 за результатами лікарської (військово-лікарської) експертизи М(ВЛ)К приймають рішення (постанови) М(ВЛ)К, які включають відомості про діагноз, придатність (непридатність) до служби в поліції або військової служби та причинний зв`язок захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв).

Рішення (постанови) М(ВЛ)К щодо поліцейських, військовослужбовців приймаються станом на дату їх медичного огляду, а щодо колишніх поліцейських, осіб, звільнених з військової служби, - на дату фактичного звільнення зі служби, військової служби за результатами розгляду документації, складеної в період проходження служби, військової служби.

Рішення (постанови) приймаються з урахуванням мети проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи, зазначеної в Направленні на медичний огляд.

Формулювання рішень М(ВЛ)К щодо придатності осіб щодо поліцейських, кандидатів на службу в поліції, кандидатів на навчання в ЗВО, ВВНЗ, здобувачів вищої освіти в ЗВО, курсантів:

«Придатний до служби в поліції на посаді…», «Непридатний до служби в поліції на посаді…», «Придатний до навчання в…», «Непридатний до навчання в…», «Придатний до служби (на навчання)…», «Непридатний до служби (на навчання)…», «Придатний до служби в поліції», «Придатний до служби в поліції, непридатний до служби на посаді…», «Непридатний до служби в поліції», «Придатний до служби водолазом», «Непридатний до служби водолазом».

Відповідно до пункту 19 розділу ІІІ Положення №285 за результатами проходження медичного огляду та вивчення даних про особу, яка проходить медичний огляд, М(ВЛ)К приймає експертне рішення у формі постанови щодо придатності (непридатності) особи до служби, причинного зв`язку захворювань, поранень (контузій, травм, каліцтв), що відображається в заключній частині Акта медичного огляду. Залежно від результату медичного огляду оформляються такі документи: Довідка медичної (військово-лікарської) комісії (додаток 16) (далі - Довідка М(ВЛ)К) або Свідоцтво про хворобу (додаток 17). Інформація про прийняте М(ВЛ)К рішення вноситься до Книги обліку документації медичної (військово-лікарської) комісії (додаток 18) (далі - Книга обліку документації).

Системний аналіз зазначених положень дає підстави для висновку про віднесення до повноважень М(ВЛ)К та ЦМ(ВЛ)К визначення придатності (непридатності) осіб до служби в поліції.

Водночас, рішення медичної комісії про непридатність особи до служби в поліції є підставою для звільнення такої особи та припинення служби в поліції.

У даному випадку, спірним є питання правомірності оскаржуваного наказу ГУ НП у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с (по особовому складу), яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, згідно з пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», тобто за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції), починаючи з 28.08.2024.

Колегією суддів апеляційної інстанції встановлено, що 16.06.2024 ОСОБА_1 направлено на медичний огляд для проведення лікарської (військово-лікарської) експертизи.

У період з 24.06.2024 по 05.08.2024 позивач проходив медичний огляд у М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області».

За результатами медичного огляду позивача М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» видано свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, згідно з яким постановою М(ВЛ)К ОСОБА_1 визнано непридатним до служби в поліції та встановлено наступний діагноз: «ІХС: стенокардія напруги ІІ ФК, атеросклеротичний кардіосклероз. Стан після аортокоронарного шунтування-3 (22.03.23). Артеріальна гіпертензія ІІ ст., 2 ст., ризик 4. СН стадія С зі збереженою (62%) ФВ ЛШ. ХСН ІІА ст. Атеросклероз БЦА (до 80%). Цукровий діабет, тип 2, легкого ступеня тяжкості. Хронічна двобічна сенсоневральна приглухуватість легкого ступеня. Захворювання, ТАК, пов`язане з проходженням служби в поліції.».

Вказане свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 стало підставою для прийняття ГУ НП у м. Києві оскаржуваного наказу від 28.08.2024 №1624 о/с (по особовому складу), відповідно до якого ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, згідно з пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію», за станом здоров`я (через хворобу), за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Щодо посилань позивача на порушення процедури медичного огляду та відсутність підстав для направлення його на проходження лікарської (військово-лікарської) експертизи, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, листом Оболонського УП ГУ НП у м. Києві від 06.06.2024 №СЕД-68772-2024 на адресу державної установи «ТМО МВС України по місту Києву та Київської області» направлено копії медичних документів, виданих державною установою «Інститут серця МОЗ України» ОСОБА_1 для залучення їх до амбулаторної картки останнього та прийняття відповідного рішення.

10.06.2024 на адресу Оболонського УП ГУНП у м. Києві надійшов лист з державної установи «ТМО МВС України по місту Києву та Київської області» від 10.06.2024 № 33/31-125, згідно якого встановлено, що направлені копії медичних документів додані до амбулаторної карти позивача та повідомлено про те, що згідно з наданих медичних документів, відповідно до Положення №285, ОСОБА_1 підлягає позачерговому проходженню медичної (військово-лікарської) комісії.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає, що у відповідача були наявні законні підстави для направлення позивача на проходження медичної (військово-лікарської) комісії, з метою визначення придатності до подальшої служби в поліції.

Позивач зазначає, що свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, а отже і рішення (постанова) М(ВЛ)К підписані посадовою особою - начальником (головою) М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» ОСОБА_2 у період перебування останнього у відпустці.

Так, як вбачається із витягу з наказу ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області» від 26.07.2024 №157в, ОСОБА_2 голова медичної (військово-лікарської) комісії, у період з 05.08.2024 по 18.08.2024, перебував у щорічній основній відпустці та на період вказаної відпустки обов`язки голови М(ВЛ)К покладено на лікаря-хірурга ОСОБА_3 .

Свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 підписано головою (начальником) М(ВЛ)К ОСОБА_2 та медичним реєстратором Ніною Коломієць.

Таким чином, вказане свідоцтво підписано ОСОБА_2 у період перебування останнього у відпустці.

Суд зазначає, що відпустка є формою відпочинку, гарантованою всім працівникам статтею 45 Конституції України.

Статтею 74 КЗпП України визначено, що особам, які перебувають у трудових відносинах з підприємствами, установами, організаціями незалежно від форм власності, виду діяльності та галузевої належності, а також працюють за трудовим договором у фізичної особи, надаються щорічні (основна та додаткові) відпустки із збереженням на їх період місця роботи (посади) і заробітної плати.

З аналізу вказаних правових норм вбачається, що відпусткою є час відпочинку, який обчислюється в календарних днях і надається працівникам із збереженням місця роботи і заробітної плати. У період відпустки працівник не несе обов`язку виконувати роботу, обумовлену трудовим договором, і підлягати внутрішньому трудовому розпорядку. Тож працівник має бути увільненим від виконання повноважень за посадою на час відпустки, дисциплінарне стягнення також не застосовується в разі перебування працівника у відпустці.

При цьому, КЗпП, Закон №504/96-ВР не обмежує право працівника здійснювати під час відпустки чи інших періодів відпочинку передбачені трудовим договором функції за власною ініціативою.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що на час відпустки працівника право на виконання трудових функцій зберігається, на такий час обмежується лише право роботодавця вимагати виконання працівником трудових обов`язків.

Відтак, вказане дає підстави для висновку, що перебування у відпустці голови М(ВЛ)К ОСОБА_2 саме по собі не свідчить про нечинність свідоцтва про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 18.02.2020 у справі №820/5671/16.

Щодо доводів позивача про необхідність надавати правову оцінку кожному із лікарів-членів М(ВЛ)К, які оглядали ОСОБА_1 , суд зазначає, що у межах адміністративного процесу суд не вправі надавати оцінку професійним діям конкретних лікарів-членів ВЛК при застосуванні ними відповідних методів огляду позивача, дослідження медичної документації, визначенні діагнозів та відповідності їх конкретній статті Розкладу хвороб, оскільки це потребує спеціальних знань у медичній галузі.

Подібна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.06.2018 у справі №806/526/16.

Також, згідно висновків Верховного Суду, наведених у постанові від 12.06.2020 у справі №810/5009/18, надання оцінки діагнозу позивача на предмет того, чи підпадає він під дію статей Розкладу хвороб, станів та фізичних вад, що визначають ступень придатності до військової служби, виходить за межі судового розгляду.

Суд зазначає, що у даній справі позивачем не оскаржується свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, а предметом спору є наказ про звільнення позивача зі служби в поліції та дії ГУ НП у місті Києві, в частині дотримання трудових прав та гарантій позивача, а тому вказані доводи позивача не заслуговують на увагу суду апеляційної інстанції.

Щодо правомірності оскаржуваного наказу про звільнення позивача, колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Як вбачається з матеріалів справи та не заперечується сторонами, не погоджуючись із вказаним свідоцтвом про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, ОСОБА_1 звернувся зі скаргою від 28.08.2024 до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України», в порядку, визначеному пунктом 21 розділу ІІІ Положення №285.

Також, свою незгоду із вказаним свідоцтвом про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 позивач висловив і в скарзі від 23.08.2024 до начальника ГУ НП у м. Києві, у якій просив направити його на медичний огляд (переогляд) до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії.

Не зважаючи на висловлену позивачем незгоду та оскарження свідоцтва про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 до Центральної медичної (військово-лікарської) комісії до Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України», ГУ НП у м. Києві, прийнято спірний наказ, яким звільнено позивача зі служби в поліції.

Як вже вище зазначалося судом, формулювання постанов ВЛК за ступенем придатності осіб щодо поліцейських приймаються наступні постанови, зокрема: «Придатний до служби в поліції»; «Придатний до служби в поліції, непридатний до служби на посаді»; «Непридатний до служби в поліції».

Вимогами пункту 2 розділу Х Положення № 285 передбачено, що рішення М(ВЛ)К оформлюється як свідоцтво про хворобу, якщо за результатами медичного огляду поліцейський, військовослужбовець, здобувач вищої освіти у ЗВО, курсант визнані непридатними до служби (військової служби).

Відтак, ураховуючи вищевикладені вимоги законодавства, штатною М(ВЛ)К, а саме медичною (військово-лікарською) комісією Державної установи «Територіальне медичне об`єднання МВС України по місту Києву» за результатами проходження ОСОБА_1 медичної (ВЛ) комісії, видано свідоцтво про хворобу № 2429/зв від 05.08.2024, згідно якого позивач не придатний до служби в поліції.

Пунктом 22 розділу ІІІ Положення № 285 передбачено, що рішення М(ВЛ)К про придатність поліцейського до служби може бути реалізоване у строк, що не перевищує 12 місяців від дати проведення медичного огляду. Рішення М(ВЛ)К про придатність кандидата на службу в поліції, кандидата на навчання в ЗВО може бути реалізоване протягом 6 місяців з дати проведення медичного огляду.

Свідоцтво про хворобу з рішенням М(ВЛ)К про непридатність поліцейського до служби реалізується невідкладно.

Лікарська експертиза щодо кандидатів на службу в поліцію, поліцейських для визначення придатності до служби в поліції на посаді водолаза проводиться штатними М(ВЛ)К (п. 23 розділу ІІІ Положення № 285).

Отже, за результатами проходження медичної (військово-лікарської) комісії М(ВЛ)К ДУ «ТМО МВС України по м. Києву та Київській області», ОСОБА_1 визнано не придатним до служби в поліції, у зв`язку з чим видано свідоцтво про хворобу № 2429/зв від 05.08.2024, яке реалізовано відповідачем, на підставі вищевказаних вимог законодавства, шляхом видання оскаржуваного наказу ГУ НП у м. Києві від 28.08.2024 1624 о/с про звільнення позивача.

Правовими положеннями п. 2 частини 1 статті 77 Закону №580-VІІІ регламентовано, що поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється за станом здоров`я (через хворобу) - за рішенням медичної комісії про непридатність до служби в поліції.

Таким чином, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що ГУ НП у м. Києві правомірно застосовано до ОСОБА_1 положення п. 2 частини 1 статті 77 Закону №580-VІІІ, що підтверджує законність оскаржуваного наказу, оскільки законодавцем чітко визначено дії суб`єкта владних повноважень у випадку визнання поліцейського непридатним до служби, що в даному випадку і було невідкладно реалізовано ГУ НП у м. Києві, відповідно до норм чинного законодавства, з огляду на відсутність альтернативної поведінки.

Щодо доводів позивача, з якими погодився суд першої інстанції, про те, що лист Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» №33/4-Б-415 від 25.09.2024 (6617) «Про опрацювання звернення» не вважається належним чином оформленим результатом розгляду скарги позивача на свідоцтво про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024, а відсутність остаточного рішення щодо визнання позивача непридатним до служби в поліції є достатньою підставою для висновку про протиправність оскаржуваного наказу від 28.08.2024 №1624о/с, яким звільнено зі служби в поліції полковника поліції ОСОБА_1 , колегія суддів апеляційної інстанції зазначає наступне.

Так, з матеріалів справи вбачається, що ОСОБА_1 скористався своїм право та подав скаргу до ЦМ(ВЛ)К Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» щодо оскарження свідоцтва про хворобу від 05.08.2024 № 2429/зв.

Листом Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» №33/4-Б-415 від 25.09.2024 (6617) «Про опрацювання звернення» розглянуто звернення (скаргу) позивача від 28.08.2024 (вх. №Б-425 від 29.08.2024) та повідомлено останньому, що за результатом розгляду наданих позивачем документів та відповідної медично-експертної документації М(ВЛ)К, встановлено, що рішення комісії в свідоцтві про хворобу від №2429/зв. від 05.08.2024 про непридатність ОСОБА_1 до служби в поліції прийнято у відповідності до вимог Положення про діяльність медичної (військово-лікарської) комісії МВС, затвердженого наказом МВС України від 03.04.2017 №285, в редакції наказу МВС України від 23.05.2024 № 331 (Т.4 а.с.186).

Також, позивачу роз`яснено, що діагноз «стан після аортокоронарного шунтування», встановлений, згідно з випискою з медичної карти амбулаторного хворого №19069 ДУ «ТМО МВС України по місту Києву та Київській області», за наявності серцевої недостатності І ступеня, діагностований 24.07.2024 при медичному огляді терапевтом М(ВЛ)К, підпадає під дію пункту «б» статті 40 додатків 1, 2 до Положення. Діагностована патологія зумовлює рішення комісії про непридатність поліцейського до подальшої служби на посадах за графами І, ІІ, ІІІ додатку 1 до Положення.

ДУ «ГМКЦ МВС України» у вказаному листі зазначено, що недоліки в технічному оформленні експертного висновку М(ВЛ)К по суті не впливають на рішення комісії, згідно діагностованої патології ОСОБА_1 , про непридатність до служби. Враховуючи зазначене підстав для проведення медичного огляду М(ВЛ)К, станом на момент складення листа (25.09.2024), немає.

Дослідивши вказаний лист, колегія суддів апеляційної інстанції не погоджується з висновком суду першої інстанції, що заява (скарга) позивача від 28.08.2024 не розглянута Центральною медичною (військово-лікарської) комісією Державної установи «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України», у відповідності до вимог Положення №285, у зв`язку з чим, остаточного рішення щодо придатності позивача до служби в поліції немає, що є підставою для скасування оскаржуваного наказу, оскільки вказані обставини, а саме: оскарження позивачем свідоцтва про хворобу від 05.08.2024 № 2429/зв не є предметом спору в даній справі, а тому суд першої інстанції помилково вийшов за межі предмету спору та задовольнив позовні вимоги.

Окрім того, колегія суддів апеляційної інстанції звертає увагу, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку, що ЦМ(ВЛ)К при розгляді заяви/скарги на рішення М(ВЛ)К свій висновок повинна оформлювати не листом, а вмотивованою постановою з викладенням всіх обставин та аргументів, з огляду на наступне.

Так, п. 11 розділу Х Положення № 285 передбачено, що у разі проведення лікарської або військово-лікарської експертизи за даними медичної документації у Книзі протоколів засідань зазначаються документи, на підставі яких приймається рішення (витяги з медичної документації, документація щодо участі в антитерористичній операції (операції Об`єднаних сил), у бойових діях, обставини отримання поранення (контузії, травми, каліцтва), часу виникнення і загострення захворювання). Наводиться скорочений зміст зазначених документів.

За наявності підстав для встановлення М(ВЛ)К причинного зв`язку патології, придатності особи до служби (військової служби) рішення М(ВЛ)К оформлюється як Постанова М(ВЛ)К та надсилається заявнику.

У разі якщо за результатами розгляду звернення особи немає підстав для задоволення її прохання, Постанова М(ВЛ)К не оформлюється. Особі, яка звертається, надається письмове роз`яснення.

Отже, у даному випадку, Державною установою «Головний медичний центр Міністерства внутрішніх справ України» правомірно надано роз`яснення ОСОБА_1 , яке оформлено листом №33/4-Б-415 від 25.09.2024 (6617) «Про опрацювання звернення» (Т.4 а.с.186).

Аналіз наведених правових положень та вищезазначених обставин справи дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції для висновку, що відповідач, діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені чинним законодавством України, а тому відсутні підстави для визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу ГУ НП у м. Києві від 28.08.2024 №1624 о/с (по особовому складу), яким ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції, згідно з пунктом 2 частини першої статті 77 Закону України «Про Національну поліцію» (за станом здоров`я (через хворобу), оскільки він прийнятий на підставі чинного свідоцтва про хворобу №2429/зв. від 05.08.2024 та діючого діагнозу, який відповідно до Положення №285 визначено як захворювання, що перешкоджає проходженню служби в поліції, а тому в задоволенні позову необхідно відмовити повністю.

Оскільки вимоги про поновлення на посаді і стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від позовних вимог про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що вони не підлягають задоволенню.

Суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини, сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

При прийнятті рішення колегія суддів також враховує, що відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

Згідно пункту 29 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 року, статтю 6 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи

Європейський Суд з прав людини у рішенні по справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), № 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року, вказує, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції доходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

З огляду на викладене, суд апеляційної інстанції доходить висновку, що судом першої інстанції рішення прийнято з порушення норм матеріального та процесуального права.

У зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу відповідача задовольнити в повному обсязі, рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нову постанову, якою в задоволенні адміністративного позову відмовити повністю.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, Шостий апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції України у місті Києві - задовольнити повністю.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 29 серпня 2025 року - скасувати.

Ухвалити нове рішення, яким в задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції України у місті Києві про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді, стягнення заробітку за час вимушеного прогулу відмовити повністю.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.В. Безименна

О.М. Оксененко

Повний текст виготовлено 25.05.2026 року