Справа № 600/4691/25-а
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

20 травня 2026 року

м. Київ

справа №600/4691/25-а

адміністративне провадження № К/990/21308/26

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу Бюро економічної безпеки України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Бюро економічної безпеки України, в якому просив:

- визнати протиправними дії Бюро економічної безпеки України щодо не зарахування до вислуги років ОСОБА_1 стажу державної служби, набутого в період з 04 жовтня 2022 року по 26 червня 2024 року, як періоду служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання БЕБ;

- зобов`язати Бюро економічної безпеки України провести перерахунок та зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 стаж державної служби, набутий в період з 04 жовтня 2022 року по 26 червня 2024 року, що становить 01 рік 08 місяців 22 днів на посаді керівника ТУ БЕБ, як періоду служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які, мають спеціальні звання БЕБ, відповідно до пункту «и» частини 1 статті 17 Закону України від 09 квітня 1992 р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», абзацу 12 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб»;

- провести перерахунок та зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 стаж державної служби, набутий в період з 04 жовтня 2022 року по 26 червня 2024 року, що становить 01 рік 08 місяців 22 днів, з дати звернення - з 05 вересня 2025 року.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року, позовні вимоги ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправними дії Бюро економічної безпеки України щодо не зарахування до вислуги років ОСОБА_1 стажу державної служби, набутого в період з 04 жовтня 2022 року по 26 червня 2024 року, як періоду служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання БЕБ.

Зобов`язано Бюро економічної безпеки України провести перерахунок та зарахувати до вислуги років ОСОБА_1 стаж державної служби, набутий в період з 04 жовтня 2022 року по 26 червня 2024 року, що становить 01 рік 08 місяців 22 днів на посаді керівника ТУ БЕБ, як періоду служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які, мають спеціальні звання БЕБ, відповідно до пункту «и» частини 1 статті 17 Закону України від 09 квітня 1992 р. №2262-ХІІ «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб», абзацу 12 пункту 1 постанови Кабінету Міністрів України від 17 липня 1992 року № 393 "Про порядок обчислення вислуги років, призначення та виплати пенсії і грошової допомоги особам, які мають право на пенсію відповідно до Закону України «Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб».

В іншій частині у задоволенні позову відмовлено.

16 березня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Бюро економічної безпеки України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №600/4691/25-а.

Ухвалою Верховного Суду від 02 квітня 2026 року касаційну скаргу Бюро економічної безпеки України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії залишено без руху.

Ухвалою Верховного Суду від 01 травня 2026 року касаційну скаргу Бюро економічної безпеки України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії, повернуто особі, яка її подала на підставі пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України.

11 травня 2026 року через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга Бюро економічної безпеки України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі №600/4691/25-а.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - «КАС України») провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

В свою чергу, відповідно до пункту другого частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовної практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

За змістом частини четвертої статті 12 КАС України виключно за правилами загального позовного провадження розглядаються справи у спорах: 1) щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; 2) щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 3) про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; 4) щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; 5) щодо оскарження рішень Національної комісії з реабілітації у правовідносинах, що виникли на підставі Закону України "Про реабілітацію жертв репресій комуністичного тоталітарного режиму 1917-1991 років"; 6) щодо оскарження індивідуальних актів Національного банку України, Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Міністерства фінансів України, Національної комісії з цінних паперів та фондового ринку, рішень Кабінету Міністрів України, визначених частиною першою статті 266-1 цього Кодексу.

Статтею 257 КАС України визначено перелік справ, що розглядаються за правилами спрощеного позовного провадження. Такими справами є: справи незначної складності, а також будь-які інші, за винятком тих, що зазначені у частині четвертій цієї статті, а саме: щодо оскарження нормативно-правових актів, за винятком випадків, визначених цим Кодексом; щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень, якщо позивачем також заявлено вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної такими рішеннями, діями чи бездіяльністю, у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб; про примусове відчуження земельної ділянки, інших об`єктів нерухомого майна, що на ній розміщені, з мотивів суспільної необхідності; щодо оскарження рішення суб`єкта владних повноважень, на підставі якого ним може бути заявлено вимогу про стягнення грошових коштів у сумі, що перевищує п`ятсот розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб).

У цій справі суд першої інстанції дійшов висновку про можливість її розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Предмет спору цієї справи не містить ознак, за яких її не можна було розглядати за правилами спрощеного провадження.

За такого правового врегулювання та обставин справи, оскарження рішення судів першої та апеляційної інстанцій в касаційному порядку можливе лише у випадку наявності обставин, наведених у підпунктах «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Доведення зазначених обставин та, відповідно, права на касаційне оскарження судових рішень у справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

В обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та стверджує, що перегляд справи у касаційному порядку матиме фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки, на розгляді в судах різних інстанцій перебуває 76 судових справ за позовами працівників (колишніх працівників) органів БЕБ до Бюро економічної безпеки України та його територіальних управлінь про зарахування стажу державної служби до вислуги років, як періоду служби для виплати надбавки за вислугу років особам, які мають спеціальні звання БЕБ (справи №№ 320/17127/26, 320/58379/24, 320/58380/24, 320/1872/25, 120/2638/25, 320/11085/25, 320/11082/25, 320/12017/25, 320/11726/25, 320/26265/25, 320/28596/25, 320/28598/25, 320/31558/25, 320/46565/25, 600/4691/25-а, 200/7566/25, 320/62786/25, 380/21327/25, 340/7644/25, 320/57213/25, 160/35328/25, 320/2722/26, 320/8700/26, 260/1974/26, 320/19193/24, 320/58384/24, 320/47148/24, 320/47153/24, 320/46979/24, 560/15378/24, 160/30878/24, 320/58461/24, 320/60460/24, 160/33527/24, 120/3195/25, 200/3454/25, 369/699/25, 120/3690/25, 440/5964/25, 320/58377/24, 320/58382/24, 320/2431/25, 420/20109/25, 140/12736/24, 260/7451/25, 420/24853/25, 260/267/26, 120/5961/24, 160/28540/24, 160/29210/24, 260/6723/24, 320/55002/24, 620/16134/24, 320/58460/24, 160/28371/24, 320/57985/24, 320/6182/25, 320/8862/25, 420/39528/25, 380/19054/25, 380/4153/26, 260/1974/26, 320/17717/25, 320/17708/25, 320/17713/25, 500/5985/25, 600/2255/25-а, 420/32159/25, 420/32311/25, 420/32832/25, 420/34465/25, 420/34695/25, 260/6722/24, 260/7194/24, 140/9641/25, 140/10319/25). Вважає, що указне підтверджує фундаментальне значення порушеного у цій справі питання права для формування єдиної правозастосовчої практики та об`єктивну необхідність формування Верховним Судом правового висновку щодо правильного застосування абзацу 12 пункту 1 Постанови Кабінету Міністрів України № 393 та пункту «и» частини першої статті 17 Закону України № 2262-XII.

Разом з тим, автор касаційної скарги зазначає, що у наведених судами справах вже ухвалено рішення про задоволення позовних вимог тазобов`язано органи БЕБ зарахувати позивачам стаж державної служби до вислуги років, проте, вважає, що такі висновки ґрунтуються на неправильному застосуванні судами норм матеріального права. Стверджує, що формування правового висновку Верховним Судом щодо застосування абзацу 12 пункту 1 Постанови № 393 та пункту «и» частини першої статті 17 Закону № 2262-XII є необхідним та невідкладним, оскільки лише Верховний Суд, як суд права, уповноважений усунути неправильне та неоднакове застосування норм матеріального права судами нижчих інстанцій, забезпечити єдність судової практики та відновити правильне та системне тлумачення зазначених норм.

Суд касаційної інстанції відхиляє покликання скаржника на підпункт «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, оскільки останнім не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики.

За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.

Колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.

Водночас, скаржником не наведено аргументів та не надано доказів існування неоднакового застосування судами норм права у подібних правовідносинах, що могло б свідчити про необхідність формування єдиної правозастосовчої практики. Зокрема, серед зазначеного скаржником переліку із 76 судових справ з аналогічним предметом спору останнім не наведено судових рішень, висновки у яких суперечать рішенню, ухваленому у справі № 600/4691/25-а. За таких обставин автором касаційної скарги не доведено наявності різного підходу до правозастосування у цій категорії спорів, який би зумовлював необхідність формування Верховним Судом єдиного підходу до їх вирішення.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «значення для формування єдиної правозастосовчої практики» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення.

Такий визначений законодавцем підхід до роботи Верховного Суду (формування в окремих справах конкретних правових висновків, що є обов`язковим для всіх судів та суб`єктів владних повноважень) є особливо актуальним у світлі положень частини п`ятої статті 125 Конституції України, згідно з якою адміністративні суди діють з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин.

Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики при вирішенні аналогічних судових прав є необґрунтованими.

Поряд із цим, Суд касаційної інстанції відхиляє доводи відповідача, щодо того, що перегляд даної справи у касаційному порядку має виняткове значення для скаржника.

Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.

Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Скаржник не продемонстрував наявності жодного дійсного виразника цікавості суспільства до цієї конкретної справи (зокрема, але не виключно, її широке висвітлення у засобах масової інформації, активне обговорення в соціальних мережах та/або під час публічних дискусій, фактів присутності громадськості в судових засіданнях, наявність реакцій громадських, державних та міжнародних організацій тощо).

Таким чином, касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Разом з тим, скаржник повинен довести, що спірні правовідносини є винятковими та такими, що без судового захисту можуть призвести до незворотних наслідків.

Твердження скаржника щодо того, що перегляд даної справи у касаційному порядку має важливе значення для Бюро економічної безпеки України, оскільки мова йде про стягнення бюджетних грошових коштів, які є непередбачуваними видатками для БЕБ, як бюджетної установи та застосування судами підходу, за якого ігнорується обов`язкова умова переходу на військову службу, фактично призводить до збільшення обсягу грошових виплат, не передбачених законодавцем у відповідному обсязі, є припущенням, яке пов`язане з можливістю настання указаних подій у майбутньому, відтак, відхиляється Судом за необґрунтованістю.

У розглядуваному випадку відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень - Бюро економічної безпеки України, де проходить публічну службу позивач. Так, у межах спору, предметом якого є оскарження дій Бюро економічної безпеки України щодо не зарахування до вислуги років позивача стажу державної служби, набутого в період, що передував переходу на службу в БЕБ, значимість справи вочевидь зумовлюється потенційними втратами та здобутками сторін залежно від результату її розгляду, однак, указаний критерій не відносить справу до категорії «виняткової», оскільки для кожної із сторін справа, в якій він є учасником має виняткове значення, позаяк, спірні правовідносини, що склались, потребують судового втручання.

Порушуючи перед касаційним судом питання про перегляд судового рішення, яке за загальним правилом не підлягає оскарженню, скаржник має переконливо продемонструвати в чому полягає особливий, тобто вагоміший за звичайний, характер саме цієї конкретної справи саме для цієї конкретної сторони. Іншими словами, скаржник має довести чому вказаний випадок є винятком із загального правила і справа, що не підлягає касаційному перегляду, має бути переглянута.

На думку колегії суддів, у розглядуваному випадку скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Натомість аргументи скаржника зводяться до незгоди із судовим рішенням.

Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для позивача в контексті наведених вище критеріїв.

Стосовно «виняткового значення» справи для її учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Однак, твердження скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього (підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки.

Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що призначення суду касаційної інстанції як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.

Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Правила, запроваджені законодавцем щодо обмеження права на касаційне оскарження, відповідають статті 129 Конституції України, згідно з пунктом 8 частини другої якої основними засадами судочинства є, зокрема, забезпечення права на апеляційний перегляд справи та, у визначених законом випадках, - на касаційне оскарження судового рішення.

Зазначена конституційна норма кореспондується з положеннями частини першої статті 14 Закону України "Про судоустрій і статус суддів".

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

На підставі викладеного суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем "розумних обмежень" в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Отже, скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду справи.

Таким чином, касаційна скарга подана на судові рішення у справі, розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів першої та апеляційної інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи.

Своєю чергою, передумовою для перевірки наявності підстав касаційного оскарження рішень судів попередніх інстанцій, встановлених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 цього Кодексу у справі розглянутої за правилами спрощеного позовного провадження, є наявність обставин, визначених пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Верховний Суд зауважує, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційний суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового регулювання та обставин справи у відкритті касаційного провадження необхідно відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 12, 13, 257, 328, 333 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Бюро економічної безпеки України на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 19 грудня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 16 лютого 2026 року у справі за позовом ОСОБА_1 до Бюро економічної безпеки України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та оскарженню не підлягає.

СуддіА.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов