Справа № 904/3161/24
Суддя: Гончарова І.А.
Дата ухвалення: 2026-05-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

27 травня 2026 року

м. Київ

справа № 904/3161/24

касаційне провадження № К/990/41794/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Гончарової І.А.,

суддів - Олендера І.Я., Юрченко В.П.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури

на ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року (головуючий суддя - Дєєв М.В.)

та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року (колегія суддів у складі: головуючий суддя - Шальєва В.А.; судді - Іванов С.М., Коршун А.О.)

у справі № 904/3161/24

за позовом Заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури Савенка Олександра Анатолійовича в інтересах держави в особі Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей

до Товариства з обмеженою відповідальністю «Генезис Гейм»

про стягнення заборгованості, -

В С Т А Н О В И В:

У липні 2024 року Заступник керівника Дніпропетровської обласної прокуратури (далі - позивач; прокурор) звернувся в інтересах держави в особі Комісії з регулювання азартних ігор (далі - КРАІЛ) до Господарського суду Дніпропетровської області з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Генезис Гейм» (далі - відповідач; ТОВ «Генезис Гейм»), в якому просив стягнути до Державного бюджету України заборгованість із плати за ліцензії на гральний автомат у сумі 5814000 грн, інфляційні втрати за законом за невиконання грошового зобов`язання в сумі 235523,64 грн, три проценти річних у сумі 210993,50 грн, що разом становить 6260517,14 грн.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 10 вересня 2024 року, залишеною без змін постановою Центрального апеляційного господарського суду від 25 червня 2025 року, закрито провадження у справі, оскільки спір належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Ухвалою Господарського суду Дніпропетровської області від 03 липня 2025 року справу передано за підсудністю до Дніпропетровського окружного адміністративного суду відповідно до частини другої статті 231 Господарського процесуального кодексу України.

Дніпропетровський окружний адміністративний суд ухвалою від 15 липня 2025 року прийняв цю справу до провадження та повернув адміністративний позов прокурору.

Третій апеляційний адміністративний суд постановою від 18 вересня 2025 року ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.

Не погоджуючись із зазначеними судовими рішенням, позивач звернувся до суду касаційної інстанції з касаційною скаргою, в якій просить скасувати ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року, постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року та направити справу для продовження розгляду до суду першої інстанції.

В обґрунтування своїх вимог прокурор посилається на порушення судами норм процесуального права. Наголошує на тому, що звернення прокурора до суду з даним позовом залишається єдиним та дієвим способом захисту інтересів держави у спірних правовідносинах. Виключно з метою незалишення незахищеними інтересів держави прокурор із дотриманням належної процедури, реалізуючи представницькі повноваження, виконав субсидіарну роль та замінив в судовому провадженні суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимогам закону не здійснив захисту. У зв`язку з невиконанням ТОВ «Генезис Гейм» обов`язку щодо внесення плати за ліцензії у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор, та, як наслідок, їх анулювання у відповідача утворився борг перед Державним бюджетом України. Без стягнення вказаної заборгованості з ТОВ «Генезис Гейм» на загальну суму 6260517,14 грн держава позбавлена можливості досягти поставлених цілей, у тому числі забезпечити належне та своєчасне фінансування нагальних потреб держави в умовах воєнного стану. В розглядуваних правовідносинах відповідно до положень Закону України від 14 липня 2020 року № 768-IX «Про державне регулювання діяльності щодо організації та проведення азартних ігор» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 768-IX), Положення ро Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 891 (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Положення № 891), КРАІЛ наділена повноваженнями щодо правового регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, здійснення контролю за нею та звернення до суду. КРАІЛ як орган, уповноважений державою на захист її інтересів у спірних правовідносинах, не здійснила відповідного захисту, не пред`явила до суду позовної заяви щодо стягнення з ТОВ «Генезис Гейм» до Державного бюджету України відповідних сум у зв`язку з невиконанням організатором азартних ігор зобов`язань щодо своєчасного внесення плати за ліцензії на гральні автомати. Відтак, оскільки інтереси держави залишаються незахищеними, у прокурора виникло не тільки право, а й обов`язок відреагувати на їх порушення шляхом пред`явлення до суду цього позову.

Верховний Суд ухвалою від 30 жовтня 2025 року відкрив касаційне провадження за касаційною скаргою позивача.

10 листопада 2025 року від відповідача надійшов відзив на касаційну скаргу, в якому він зазначив, що доводи касаційної скарги не спростовують правильність застосування судами норм процесуального права.

Переглядаючи оскаржувані судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, перевіряючи дотримання судами норм процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню з огляду на таке.

Судами попередніх інстанцій з`ясовано, що підставою для звернення до суду з цим позовом прокурора в інтересах держави в особі КРАІЛ є невиконання відповідачем вимог пункту 2 постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2023 року № 173 та частин четвертої, шостої статті 49 Закону № 768-IX, що полягає у невнесенні до Державного бюджету України щорічної плати за ліцензію у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор.

У зв`язку із зазначеним порушенням 08 серпня 2023 року КРАІЛ на підставі пункту 6 частини першої статті 51 Закону № 768-IX прийнято рішення від № 113 «Про анулювання ТОВ «Генезис Гейм» ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор у гральних закладах казино та ліцензій на гральні автомати».

Через невнесення до спеціального фонду Державного бюджету України щорічних платежів за другий рік дії ліцензій у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор, строк сплати за які настав на день анулювання ліцензії, у відповідача наявна заборгованість на загальну суму 6260517,14 грн, що є порушенням майнових інтересів держави в бюджетній сфері.

Дніпропетровська обласна прокуратура листом від 19 квітня 2024 року № 15/2-492вих-24 повідомила КРАІЛ про порушення інтересів держави у зв`язку з невиконанням організатором азартних ігор ТОВ «Генезис Гейм» зобов`язань зі своєчасного внесення плати за отримані ліцензії у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор та наявність підстав для стягнення відповідних сум у судовому порядку. Зазначеним листом також витребувано відомості щодо вжитих і запланованих заходів із захисту порушених інтересів держави.

КРАІЛ листом від 01 травня 2024 року № 12-9/1578 повідомило прокуратуру, що у зв`язку з несплатою щорічної плати за ліцензії ТОВ «Генезис Гейм» прийнято рішення про анулювання ліцензій організатору азартних ігор в кількості 50 одиниць, проте КРАІЛ позбавлена можливості звернутися до суду з позовною заявою про стягнення заборгованості через обмежені видатки на сплату судового збору, у зв`язку з чим листами від 14 серпня 2023 року № 15-9/1684 та від 26 вересня 2023 року № 15-9/2070 зверталася до Офісу Генерального прокурора для вирішення питання про встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді.

Повертаючи позовну заяву, суди першої та апеляційної інстанцій вказали про невстановлення обставин, які б давали підстави для висновку про невиконання або неналежне виконання КРАІЛ, яка є самостійною юридичною особою з повним обсягом процесуальної дієздатності, своїх функцій щодо захисту інтересів держави, а недотримання КРАІЛ вимог процесуального кодексу в частині сплати судового збору при реалізації права на звернення до суду з адміністративним позовом не може слугувати підставою для звернення прокурора з адміністративним позовом замість неї, оскільки призведе до порушення принципу юридичної визначеності та рівності учасників справи перед законом і судом.

Верховний Суд з наведеними доводами погодитися не може з огляду на таке.

Відповідно до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює, зокрема, представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

З цього приводу у Рішенні від 05 червня 2019 року № 4-р(II)/2019 Конституційний Суд України вказав, що Конституцією України встановлено вичерпний перелік повноважень прокуратури, визначено характер її діяльності і в такий спосіб передбачено її існування і стабільність функціонування; наведене гарантує неможливість зміни основного цільового призначення вказаного органу, дублювання його повноважень/функцій іншими державними органами, адже протилежне може призвести до зміни конституційно визначеного механізму здійснення державної влади її окремими органами або вплинути на обсяг їхніх конституційних повноважень.

Умови та особливості звернення до адміністративного суду прокурора визначені статтею 53 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, частиною третьою статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

В силу частини четвертої статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

Приписами частини п`ятої статті 53 Кодексу адміністративного судочинства України обумовлено, що у разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

За правилами частини сьомої статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України у разі пред`явлення позову особою, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, в заяві повинні бути зазначені підстави такого звернення.

Правові засади організації і діяльності прокуратури України визначені Законом України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII «Про прокуратуру» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 1697-VII), статтею 1 якого установлено, що прокуратура України становить єдину систему, яка в порядку, передбаченому цим Законом, здійснює встановлені Конституцією України функції з метою захисту прав і свобод людини, загальних інтересів суспільства та держави.

Абзацами першим, другим частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII передбачено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

За приписами абзаців першого - третього частини четвертої статті 23 Закону № 1697-VII наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Отже, з наведеного правового регулювання випливає, що виключними випадками, за яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї конституційної норми є поняття «інтерес держави».

Інтереси держави можуть збігатися повністю, частково або не збігатися зовсім з інтересами державних органів, державних підприємств та організацій.

Із врахуванням того, що «інтереси держави» є оціночним поняттям, прокурор чи його заступник у кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на законодавство, на підставі якого подається позов, в чому саме відбулося чи може відбутися порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах (пункт 4 мотивувальної частини рішення Конституційного Суду України від 08 квітня 1999 року № 3-рп/99).

Відтак, Суд вважає, що «інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, в постановах Верховного Суду від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, від 19 вересня 2019 року у справі № 815/724/15, від 28 січня 2021 року у справі № 380/3398/20, від 05 жовтня 2021 року у справі № 380/2266/21, від 02 грудня 2021 року у справі № 320/10736/20, від 23 грудня 2021 року у справі № 0440/6596/18, від 04 листопада 2022 року у справі № 420/18905/21, від 01 грудня 2022 року у справі № 360/4969/21, від 14 лютого 2023 року у справі № 580/1374/22.

Позиція європейських інституцій полягає в тому, що участь прокурора у судовому провадженні поза межами кримінального процесу є винятком; така участь можлива лише за умови спрямованості на захист суспільних або важливих державних потреб, відсутності конфлікту інтересів, гарантованої незалежності органів прокуратури, а також при дотриманні права усіх сторін процесу на справедливий суд як елементу принципу верховенства права.

Так, прокурор може представляти інтереси держави в суді у виключних випадках, які прямо передбачені законом. Розширене тлумачення випадків (підстав) для представництва прокурором інтересів держави в суді не повною мірою відповідає принципу змагальності, який є однією з засад правосуддя (пункт 4 частини другої статті 129 Конституції України).

Аналогічний висновок міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі № 806/602/18, від 13 березня 2019 року у справі № 815/1139/18, від 15 жовтня 2019 року у справі № 810/3894/17, від 17 жовтня 2019 року у справі № 569/4123/16-а, від 05 листопада 2019 року у справі № 804/4585/18, від 03 грудня 2019 року у справі № 810/3164/18, від 01 червня 2022 року у справі № 260/1815/21.

Водночас системне тлумачення вказаних приписів дозволяє дійти висновку, що стаття 53 Кодексу адміністративного судочинства України вимагає вказувати в адміністративному позові, скарзі чи іншому процесуальному документі докази на підтвердження підстав заявлених позовних вимог із зазначенням, у чому саме полягає порушення інтересів держави, та обставини, що зумовили необхідність їх захисту прокурором.

У справі, що розглядається, прокурор в адміністративному позові зазначив, що захисту підлягають інтереси держави у бюджетній сфері, зокрема щодо забезпечення виконання організатором азартних ігор зобов`язань перед державою в умовах воєнного стану щодо внесення плати за ліцензії на провадження діяльності з організації та проведення азартних ігор.

Таке обґрунтування є сумісним із поняттям «інтереси держави».

Відповідно до частини п`ятої статті 6 Закону № 768-IX КРАІЛ є центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, що забезпечує державне регулювання діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерей, та утворюється Кабінетом Міністрів України відповідно до Конституції України, цього Закону та інших законів України. Діяльність Уповноваженого органу спрямовується i координується Кабінетом Міністрів України.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 8 Закону № 768-IX саме КРАІЛ надано повноваження у випадках, визначених законом, звертатися до суду.

Повноваження КРАІЛ у сфері організації та проведення азартних ігор визначено Законом № 768-IX та Положенням № 891.

Пунктом 3 Положення № 891 встановлено, що основним завданням КРАІЛ є здійснення державного нагляду (контролю) за ринком азартних ігор, а також у лотерейній сфері.

Відповідно до пункту 4 Положення № 891 КРАІЛ реалізує державну політику у сфері організацій та проведення азартних ігор шляхом, зокрема, звернення до суду у випадках, визначених законом.

Постановою Кабінету Міністрів України від 16 лютого 2011 року № 106 «Деякі питання ведення обліку податків, зборів, платежів та інших доходів бюджету» (в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) передбачено, що КРАІЛ контролює справляння надходжень бюджету платежів за ліцензії у сфері діяльності з організації та проведення азартних ігор та повинна забезпечити відповідно до законодавства здійснення постійного контролю за правильністю та своєчасністю надходження до державного бюджету платежів.

Постановою Кабінету Міністрів України від 25 березня 2025 року № 336 «Про ліквідацію Комісії з регулювання азартних ігор та лотерей» ліквідовано КРАІЛ, встановлено що правонаступником майна, прав і обов`язків КРАІЛ, що ліквідується, є Державне агентство ПлейСіті. Постанову Кабінету Міністрів України від 23 вересня 2020 року № 891 «Про Комісію з регулювання азартних ігор та лотерей» визнано такою, що втратила чинність.

Відповідно до Положення про Державне агентство України ПлейСіті, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02 травня 2025 року № 505 (далі - Положення № 505), Державне агентство України ПлейСіті є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується та координується Кабінетом Міністрів України через Віце-прем`єр міністра України з інновацій, розвитку освіти, науки та технологій - Міністра цифрової трансформації і який реалізує державну політику у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерейній сфері.

Пунктом 3 Положення № 505, зокрема, передбачено, що основними завданнями Агентства ПлейСіті є: 1) реалізація державної політики у сфері організації та проведення азартних ігор та лотерейній сфері; 2) здійснення державного нагляду (контролю) за ринком азартних ігор, а також за проведенням лотерей в Україні.

Згідно з пунктом 4 Положення № 505 Агентство ПлейСіті відповідно до покладених на нього завдань виконує функції органу ліцензування господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, приймає рішення про залишення заяви про отримання ліцензії без руху або без розгляду, видачу ліцензії або відмову у видачі ліцензії, припинення дії ліцензій, а також здійснює інші повноваження органу ліцензування в межах та порядку, встановлених Законом № 768-IX.

Підпунктом 8 пункту 5 Положення № 505 установлено, що Агентство ПлейСіті з метою організації своєї діяльності забезпечує в установленому порядку самопредставництво Агентства ПлейСіті в судах та інших органах через осіб, уповноважених діяти від його імені, зокрема через посадових осіб юридичної служби апарату Агентства ПлейСіті або інших уповноважених осіб, а також забезпечує представництво інтересів Агентства ПлейСіті в судах та інших органах через представників.

Кабінет Міністрів України розпорядженням від 30 травня 2025 року № 519-р «Про можливість забезпечення здійснення Державним агентством ПлейСіті функцій і повноважень» погодився з пропозицією Міністерства цифрової трансформації щодо можливості забезпечення здійснення Державним агентством ПлейСіті покладених на нього згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 02 травня 2025 року № 505 «Про затвердження Положення про Державне агентство України ПлейСіті» функцій і повноважень.

Таким чином, КРАІЛ наділена повноваженнями щодо правового регулювання господарської діяльності у сфері організації та проведення азартних ігор, здійснення контролю за нею та звернення до суду.

Стосовно наявності підстав, визначених частиною третьою статті 23 Закону № 1697-VII, для представництва інтересів держави в суді у справі, що розглядається, то Велика Палата Верховного Суду в постанові від 13 лютого 2019 року у справі № 826/13768/16, погоджуючись з висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 25 квітня 2018 року у справі № 806/1000/17, зазначила, що за змістом частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у випадках: 1) якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; 2) у разі відсутності такого органу.

Перший виключний випадок передбачає наявність органу, який може здійснювати захист інтересів держави самостійно, а другий - відсутність такого органу. Однак підстави представництва інтересів держави прокуратурою у цих двох випадках істотно відрізняються.

У першому випадку прокурор набуває право на представництво, якщо відповідний суб`єкт владних повноважень не здійснює захисту або здійснює його неналежно.

Нездійснення захисту виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень. Він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Здійснення захисту неналежним чином виявляється в активній поведінці (сукупності дій та рішень), спрямованій на захист інтересів держави, але яка є неналежною.

Неналежність захисту може бути оцінена з огляду на встановлений порядок захисту інтересів держави, який, зокрема, включає досудове з`ясування обставин порушення інтересів держави, обрання способу їх захисту та ефективне здійснення процесуальних прав позивача.

Верховний Суд звернув увагу на те, що захищати інтереси держави повинні насамперед відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який усупереч вимогам закону не здійснює захисту або робить це неналежно.

У постанові від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Варто зазначити, що невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Розумність строку визначається судом з урахуванням того, чи потребували інтереси держави невідкладного захисту (зокрема, через закінчення перебігу позовної давності чи можливість подальшого відчуження майна, яке незаконно вибуло із власності держави), а також таких чинників, як: значимість порушення інтересів держави, можливість настання невідворотних негативних наслідків через бездіяльність компетентного органу, наявність об`єктивних причин, що перешкоджали такому зверненню, тощо.

Крім того, правовий висновок про те, що прокурор уповноважений звертатися до суду для захисту інтересів держави в суді в особі органу, до компетенції якого належить захист інтересів держави у відповідній сфері, у разі невиконання або неналежного виконання цим органом своїх повноважень, у тому числі з огляду на відсутність бюджетних асигнувань на сплату судового збору, міститься, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 26 травня 2020 року у справі № 912/2385/18 та Верховного Суду від 01 червня 2021 року у справі № 910/11956/20, від 10 січня 2024 року у справі № 120/1829/23, від 28 лютого 2024 року у справі № 200/13144/21.

На цій підставі колегія суддів доходить висновку про дотримання прокурором встановленого статтею 53 Кодексу адміністративного судочинства України та статтею 23 Закону № 1697-VII порядку звернення до суду з позовом для захисту інтересів держави та про наявність підстав для такого захисту.

Відповідно до частини першої статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.

З огляду на викладене, колегія суддів доходить висновку, що судами першої та апеляційної інстанцій порушено норми процесуального права, що призвело до постановлення незаконних ухвали судом першої інстанції та постанови судом апеляційної інстанції, які перешкоджають подальшому провадженню у справі, що має наслідком їх скасування із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу Першого заступника керівника Дніпропетровської обласної прокуратури задовольнити.

Ухвалу Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 15 липня 2025 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 18 вересня 2025 року скасувати, а справу направити до суду першої інстанції для продовження розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач І. А. Гончарова

Судді І. Я. Олендер

В. П. Юрченко