Справа № 140/2003/24
Суддя: Грибан Інна Олександрівна
Дата ухвалення: 2026-05-26 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 140/2003/24 Суддя (судді) першої інстанції: Шевченко А.В.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючий суддя Грибан І.О.

судді: Беспалов О.О.

Парінов А.Б.

розглянув у порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року у справі за адміністративним позовом Керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Луцької міської ради, Відділу охорони культурної спадщини Луцької міської ради до ОСОБА_1 про зобов`язання вчинити певні дії,-

У С Т А Н О В И В:

Заступник керівника Луцької окружної прокуратури звернувся з позовом в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Луцької міської ради, Відділу охорони культурної спадщини Луцької міської ради до ОСОБА_1 в якому просив суд:

-зобов`язати відповідача протягом одного місяця з дати набрання рішенням суду законної сили на умовах і в порядку, що визначені постановою Кабінету Міністрів України від 28.12.2001 № 1768 укласти з Виконавчим комітетом Луцької міської ради охоронний договір на об`єкт нерухомого майна - адмінприміщення А-1 площею 353,4 кв. м, реєстраційний номер майна 101, який відноситься до об`єктів культурної спадщини місцевого значення - «Житловий будинок 18 ст.(мур)» по АДРЕСА_1 (охоронний № 25-мз);

-зобов`язати відповідача привести до належного стану пам`ятку архітектури місцевого значення - «Житловий будинок 18 ст. (мур)» по АДРЕСА_1 (охоронний № 25-мз) шляхом здійснення консерваційних, реставраційних та ремонтних робіт.

Обґрунтовуючи позов, прокурор зазначив, що відповідно до переліку об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», та не включених до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, пам`ятка архітектури «Житловий будинок XVIII ст. (мур)» по АДРЕСА_1 (охоронний № 25-мз) віднесена до пам`яток місцевого значення згідно рішення Волинського облвиконкому від 01.12.1986 №341. За даними вказаного переліку у 2017 році щодо вказаної пам`ятки розроблено відповідну облікову документацію. Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, адмінприміщення за адресою: АДРЕСА_1 , належить на праві власності ОСОБА_1 на підставі договору дарування № 535 від 20.04.2018 (реєстраційний номер майна 101).

Відповідно до вказаного договору ОСОБА_2 (Дарувальник) передала у власність ОСОБА_1 (Обдарований) адмінприміщення площею 353,4 кв. м за адресою: АДРЕСА_1 . У пункті 1.5 договору зазначено, що дарувальник стверджує, а обдарованому відомо, що земельна ділянка, на якій знаходиться предмет договору, розташована на території Державного історико-культурного заповіднику.

Станом на теперішній час Відповідач, як власник пам`ятки архітектури, не уклав з відповідним органом охоронний договір на об`єкт культурної спадщини - пам`ятку архітектури місцевого значення «Житловий будинок 18 ст. (мур)» по АДРЕСА_1 та не вжив належних заходів щодо її збереження.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року позов керівника Луцької окружної прокуратури в інтересах держави в особі Виконавчого комітету Луцької міської ради, Відділу охорони культурної спадщини Луцької міської ради задоволено повністю.

Не погоджуючись з ухваленим судом першої інстанції рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить оскаржуване рішення скасувати та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову.

Апеляційна скарга обґрунтована тим, що в порушення норм матеріального права, суд першої інстанції: не надав можливості відповідачу та його представнику ознайомитися з матеріалами справи через систему електронний суд; відповідач не був повідомлено належним чином про розгляд справи; прокурор не мав права звертатися з даним позовом в інтересах держави в особі виконавчого комітету Луцької міської ради; спірний об`єкт нерухомого майна не набув правового статусу пам`ятки, оскільки не занесений до Реєстру нерухомих пам`яток України.

Прокурором подано відзив на апеляційну скаргу, в якому він заперечував проти задоволення апеляційної скарги, зазначав, що виконавчі органи сільських, селищних, міських рад, відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» здійснюють делеговані повноваження, як спеціально уповноважені органи культурної спадщини; спірний об`єкт нерухомого майна з 01.12.1986 року визнано пам`яткою архітектури місцевого значення і має статусу охоронюваного об`єкту культурної спадщини.

Відповідно до ч. 2 ст. 309 КАС України у виняткових випадках та з урахуванням особливостей розгляду справи апеляційний суд може продовжити строк розгляду справи, про що постановляє ухвалу.

Пунктом 1 статті 6 ратифікованої Законом України № 475/97-ВР від 17.07.1997 року Конвенції про захист прав людини та основних свобод закріплено право вирішення спірного питання упродовж розумного строку.

Згідно п. 26 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів ухвалення рішення в розумні строки відповідно до статті 6 Конвенції також можна вважати важливим елементом його якості. Проте можливе виникнення суперечностей між швидкістю проведення процесу та іншими чинниками, пов`язаними з якістю, такими як право на справедливий розгляд справи, яке також гарантується статтею 6 Конвенції. Оскільки важливо забезпечувати соціальну гармонію та юридичну визначеність, то попри очевидну необхідність враховувати часовий елемент слід також зважати й на інші чинники.

Колегія суддів Шостого апеляційного адміністративного суду, з метою забезпечення повного та всебічного розгляду справи, а також прийняття законного та обґрунтованого рішення з дотриманням процесуальних прав усіх учасників судового процесу, дійшла висновку про наявність підстав для продовження строку розгляду апеляційної скарги на розумний строк.

Переглядаючи справу в межах доводів апеляційної скарги на предмет законності та обґрунтованості оскаржуваного рішення, колегія суддів виходить з наступного.

Як убачається з матеріалів справи та встановлено судом першої інстанції, відповідно до переліку об`єктів культурної спадщини, які взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності Законом України «Про охорону культурної спадщини», та не включених до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, пам`ятка архітектури «Житловий будинок XVIII ст. (мур)» по АДРЕСА_1 (охоронний № 25-мз) віднесена до пам`яток місцевого значення згідно рішення Волинського облвиконкому від 01.12.1986 №341 (а.с.106).

У 2017 році щодо вказаної пам`ятки розроблено відповідну облікову документацію, зокрема виготовлено облікову картку, відповідно до якої: пам`ятка розташована в середмісті, у східній частині історико-культурного заповідника, на території колишнього Окольного замку, біля підніжжя південно-східного прясла муру Верхнього замку. В комплексі споруд вулиці Плитниця будівля відіграє важливу естетичну роль, урізноманітнюючи загальний вигляд вулиці.

Згідно паспорту вказаного об`єкту - територія, на який розміщений будинок, відносилась до приватної, для посідання привілейованої шляхти, дідини. Перші графічні зображення цієї ділянки знаходились на плані Луцька 1795 року. Це мурований будинок з дерев`яною прибудовою і двориком, що межує із ровом замку Любарта. В описі кам`янець Окольського замку 1789 року згадується «дворик вельможного Яловицького, велятицького старости». На плані 1807 року дім Яловицького показаний як прямокутна споруда, на пізніших планах він зображений також умовно - у вигляді різних геометричних фігур. Не викликає сумнівів, що сучасний будинок по АДРЕСА_1, побудовано саме па підвалі кам`яниці Яловицького, закладеної у другій половині XVIII століття. Новий будинок було зведено наприкінці XIX ст. з використанням старих фундаментів.

Будинок показує собою одноповерхову муровану споруду з підвалом. Стіни вуличного фасаду членуються лопатками, віконні обрамлення викопані у стилі псевдоренесансу, що відповідає його датуванню кінцем XIX століття. В плані будинок прямокутний з кутовим ризалітом і цокольним поверхом від південного сходу. Ризаліт увінчаний трикутним фронтоном з люкарною (слуховим вікном). До ризаліта прибудована закрита дерев`яна галерея, яка поєднується з партеровим поверхом через двопрольотні дерев`яні сходи.

Згідно рішення президії Луцької міської ради народних депутатів від 18.12.1990 № 96 вул. Р. Зорі було перейменовано на вул. Плитницю.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав па нерухоме майно, за адресою: по АДРЕСА_1, розташовано два об`єкти нерухомого майна, зокрема, будівля майстерні площею 172,9 кв. м та адмінприміщення площею 353,4 кв. м. Відповідно до листа виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.09.2022 № 1.1-9/3307/2022 пам`яткою є лише адмінприміщення, побудоване в XVIII ст. та становить історичну цінність.

Відповідно до відомостей Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, адмінприміщення за адресою: АДРЕСА_1, належить на праві власності відповідачу на підставі договору дарування № 535 від 20.04.2018 (реєстраційний номер майна 101) (а.с.82-85).

У пункті 1.5 договору зазначено, що Дарувальник стверджує, а Обдарованому відомо, що земельна ділянка, на якій знаходиться предмет договору, розташована на території Державного історико-культурного заповіднику.

У пункті 5.3 договору вказано, що відчужуваний предмет договору оглянутий Обдаровуваним, недоліків чи дефектів, які перешкоджають використанню предмета договору за цільовим призначенням на момент огляду не виявлено. Обдаровуваний стверджує, що не має претензій до Дарувальника щодо якісних характеристик відчужуваного предмета договору.

Відповідно до листа виконавчого комітету Луцької міської ради від 01.09.2022 № 1.1-9/3307/2022 пам`ятка перебуває в історичному ареалі та комплексній охоронній зоні №І, визначеній історико-архітектурним опорним планом м. Луцька (а.с.57).

Відділ охорони культурної спадщини Луцької міської ради неодноразово звертався до власників вказаного адмінприміщення із вимогою про укладення охоронного договору, проте жодного разу не отримав відповідь.

Відповідачем, як власником пам`ятки, не вжито належних заходів до збереження (схоронності) стану пам`ятки архітектури місцевого значення «Житловий будинок XVIII ст. (мур)», АДРЕСА_1.

Відповідно до акта візуального обстеження вказаної пам`ятки від 08.06.2021 - загальниий стан пам`ятки аварійний. Відтак відсутність охоронного договору на вказану пам`ятку архітектури та невжиття власником відповідних заходів до її збереження - створює загрозу цілковитої руйнації останньої.

Крім того, відповідно до акта від 13.11.2023 технічного стану об`єкта (пам`ятки) культурної спадщини «Житловий будинок (мур.) XVIII ст.», АДРЕСА_1, встановлено незадовільний загальний стан об`єкта та незадовільний стан його збереження, зокрема, цоколь: незадовільний стан, наявні тріщини та вивали кладки, відмостка цоколю відсутня; стіни: незадовільний стан наявні вивали та вивітрювання цегляної кладки; фасади: незадовільний стан декоративних елементів, підлягають руйнації; відсутня значна частина внутрішніх перестінок; відсутнє дахове покриття, вікна та двері.

Станом на час звернення прокурора з цим позовом, відповідач не уклав з відповідним органом охоронний договір на об`єкт культурної спадщини - пам`ятку архітектури місцевого значення «Житловий будинок 18 ст. (мур)» по АДРЕСА_1 та не вжив належних заходів щодо її збереження, що обумовило звернення прокурора з даним позовом в суд.

Надаючи правову оцінку обставинам справи, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі статтею 54 Конституції України, культурна спадщина охороняється законом.

У відповідності до статті 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Правові, організаційні, соціальні та економічні відносини у сфері охорони культурної спадщини з метою її збереження, використання об`єктів культурної спадщини у суспільному житті, захисту традиційного характеру середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь регулює Закон України «Про охорону культурної спадщини» від 08 червня 2000 року №1805-ІІІ (далі Закон №1805-ІІІ).

Об`єкти культурної спадщини, які знаходяться на території України, у межах її територіального моря та прилеглої зони, охороняються державою.

Охорона об`єктів культурної спадщини є одним із пріоритетних завдань органів державної влади та органів місцевого самоврядування.

Відповідно до статті 1 Закону №1805-III культурна спадщина - сукупність успадкованих людством від попередніх поколінь об`єктів культурної спадщини; об`єкт культурної спадщини - визначне місце, споруда (витвір), комплекс (ансамбль), їхні частини, пов`язані з ними рухомі предмети, а також території чи водні об`єкти (об`єкти підводної культурної та археологічної спадщини), інші природні, природно-антропогенні або створені людиною об`єкти незалежно від стану збереженості, що донесли до нашого часу цінність з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду і зберегли свою автентичність; нерухомий об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який не може бути перенесений на інше місце без втрати його цінності з археологічного, естетичного, етнологічного, історичного, архітектурного, мистецького, наукового чи художнього погляду та збереження своєї автентичності; пам`ятка культурної спадщини (далі - пам`ятка) - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, або об`єкт культурної спадщини, який взято на державний облік відповідно до законодавства, що діяло до набрання чинності цим Законом, до вирішення питання про включення (невключення) об`єкта культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України; охорона культурної спадщини - система правових, організаційних, фінансових, матеріально-технічних, містобудівних, інформаційних та інших заходів з обліку (виявлення, наукове вивчення, класифікація, державна реєстрація), запобігання руйнуванню або заподіянню шкоди, забезпечення захисту, збереження, утримання, відповідного використання, консервації, реставрації, ремонту, реабілітації, пристосування та музеєфікації об`єктів культурної спадщини; виявлення об`єкта культурної спадщини - сукупність науково-дослідних, пошукових заходів з метою визначення наявності та культурної цінності об`єкта культурної спадщини; щойно виявлений об`єкт культурної спадщини - об`єкт культурної спадщини, який занесено до Переліку об`єктів культурної спадщини відповідно до цього Закону.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 6 Закону №1805-III до повноважень органу виконавчої влади Автономної Республіки Крим, органів охорони культурної спадщини обласних, Київської та Севастопольської міських державних адміністрацій відповідно до їхньої компетенції належить: укладення охоронних договорів на пам`ятки.

Частиною першою статті 13 Закону №1805-ІІІ врегульовано, що об`єкти культурної спадщини незалежно від форм власності відповідно до їхньої археологічної, естетичної, етнологічної, історичної, мистецької, наукової чи художньої цінності підлягають реєстрації шляхом занесення до Державного реєстру нерухомих пам`яток України (далі - Реєстр) за категоріями національного та місцевого значення пам`ятки. Порядок визначення категорій пам`яток встановлюється Кабінетом Міністрів України. Із занесенням до Реєстру на об`єкт культурної спадщини, на всі його складові елементи, що становлять предмет його охорони, поширюється правовий статус пам`ятки.

Згідно з підпунктом «б» частини першої статті 14 Закону №1805-ІІІ занесення до Реєстру пам`ятки місцевого значення здійснюється рішенням центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини, за поданням відповідних органів охорони культурної спадщини або за поданням Українського товариства охорони пам`яток історії та культури, інших громадських організацій, до статутних завдань яких належать питання охорони культурної спадщини, протягом одного місяця з дня одержання подання.

Частиною другою вказаної статті закріплено, що об`єкт культурної спадщини до вирішення питання про його реєстрацію як пам`ятки вноситься до Переліку об`єктів культурної спадщини і набуває правового статусу щойно виявленого об`єкта культурної спадщини, про що відповідний орган охорони культурної спадщини в письмовій формі повідомляє власника цього об`єкта або уповноважений ним орган (особу).

Переліки об`єктів культурної спадщини затверджуються рішеннями відповідних органів охорони культурної спадщини.

Порядок обліку об`єктів культурної спадщини визначає центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони культурної спадщини.

Таким чином, об`єкт архітектури включається до Переліку щойно виявленого об`єкта культурної спадщини за умови, що відповідає ознакам та вимогам до об`єкту культурної спадщини для включення об`єкту до Державного реєстру нерухомих пам`яток України.

Як встановлено судом, відповідач є власником адмінприміщення площею 353,4 кв. м за адресою АДРЕСА_1.

Відповідно до частин першої та четвертої статті 23 Закону №1805-III усі власники пам`яток, щойно виявлених об`єктів культурної спадщини чи їх частин або уповноважені ними органи (особи) незалежно від форм власності на ці об`єкти зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір.

Відсутність охоронного договору не звільняє особу від обов`язків, що випливають із цього Закону.

Частиною третьою статті 23 Закону №1805-III встановлено, що порядок укладання охоронних договорів та їхні типові форми затверджуються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до Закону України «Про охорону культурної спадщини» Кабінет Міністрів України постановою від 28.12.2001 №1768 затвердив Порядок укладення охоронних договорів на пам`ятки культурної спадщини (далі за текстом - Порядок №1768).

Згідно з пунктами 1, 2 Порядку №1768 охоронний договір встановлює режим використання пам`ятки культурної спадщини (далі - пам`ятка) чи її частини, у тому числі території, на якій вона розташована.

Власник пам`ятки чи її частини або уповноважений ним орган (особа) зобов`язаний не пізніше ніж через один місяць з моменту отримання пам`ятки чи її частини у власність або у користування укласти охоронний договір з відповідним органом охорони культурної спадщини.

Пунктом 5 Порядку №1768 встановлено, що в охоронному договорі, складеному за зразком згідно з додатком, зазначаються особливості режиму використання пам`ятки, види і терміни виконання реставраційних, консерваційних, ремонтних робіт, робіт з упорядження її території, інших пам`яткоохоронних заходів, необхідність яких визначається відповідним органом охорони культурної спадщини.

Відповідно до пункту 6 Порядку №1768 до охоронного договору додаються: акт технічного стану пам`ятки (форма якого затверджується центральним органом виконавчої влади у сфері охорони культурної спадщини) на момент укладення охоронного договору. Для ансамблів (комплексів) складається окремий акт на кожний їх об`єкт. Акт технічного стану поновлюється не рідше ніж раз на 5 років. Якщо стан пам`ятки значно змінився (після проведення ремонтних, реставраційних та інших робіт чи внаслідок дії чинників, що призвели до руйнування або пошкодження), - у п`ятиденний термін після його зміни; 2) опис культурних цінностей і предметів, які належать до пам`ятки, знаходяться на її території чи пов`язані з нею і становлять історичну, наукову, художню цінність, з визначенням місця і умов зберігання та використання; 3) план поверхів пам`яток-будівель і споруд (у масштабі 1:100); 4) план інженерних комунікацій та зовнішніх мереж (за наявності); 5) генеральний план земельної ділянки, на якій розташована пам`ятка (у масштабі 1:50, 1:100, 1:500, 1:1000 або 1:2000); 6) паспорт пам`ятки.

Аналіз наведеного правового регулювання свідчить про те, що укладання охоронного договору відбувається замість видання індивідуального акта органу охорони культурної спадщини, яким на власника покладається зобов`язання щодо забезпечення збереження пам`ятки, щойно виявленого об`єкта культурної спадщини чи її (його) частини. Укладання охоронних договорів спрямоване на реалізацію державної політики у сфері охорони культурної спадщини. Такими договорами не вирішується питання власності на об`єкт культурної спадщини, а лише встановлюється режим використання пам`яток та відповідальність за порушення такого режиму.

Охоронний договір, що укладений на підставі статті 23 Закону №1805-III, згідно з висновком, сформульованим у постанові Верховного Суду від 23 грудня 2019 року у справі №806/1536/18, є адміністративним договором.

Колегія суддів зазначає, що саме юридичні або фізичні особи, у власності або користуванні яких перебувають об`єкти культурної спадщини чи їх частини, зобов`язані укласти з відповідним органом охорони культурної спадщини охоронний договір встановленого зразка, до якого мають бути додані додаткові документи.

Такий висновок виснувано Верховним Судом у постановах від 13 грудня 2018 року у справі №826/4605/16 та від 19 лютого 2021 року у справі № 826/25854/15.

Як вбачається з матеріалів справи та не спростовано апелянтом, звернень від відповідача щодо укладення охоронного договору до Виконавчого комітету Луцької міської ради станом на день розгляду справи не надходило.

Отже, відповідач станом на день розгляду справи не уклав охоронний договір, а відтак колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог шляхом зобов`язання відповідача до вчинення відповідних дій з метою забезпечення дотримання вимог закону щодо охорони культурної спадщини.

Щодо доводів апелянта про відсутність у прокурора повноважень на звернення з даним позовом до суду, колегія суддів враховує наступне.

Відповідно до статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або інтереси.

Частиною першої статті 2 КАС України визначено, що завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до частини першої статті 46 КАС України сторонами в адміністративному процесі є позивач та відповідач.

Згідно з частиною другою статті 46 КАС України позивачем в адміністративній справі можуть бути громадяни України, іноземці чи особи без громадянства, підприємства, установи, організації (юридичні особи), суб`єкти владних повноважень. Відповідачем в адміністративній справі є суб`єкт владних повноважень, якщо інше не встановлено цим Кодексом (частина четверта статті 46 КАС України).

Частинами третьою-п`ятою статті 53 КАС України визначено, що у визначених законом випадках прокурор звертається до суду з позовною заявою, бере участь у розгляді справ за його позовами, вступає за своєю ініціативою у справу, провадження у якій відкрито за позовом іншої особи, до початку розгляду справи по суті, подає апеляційну, касаційну скаргу, заяву про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах. Невиконання цих вимог має наслідком застосування положень, визначених статтею 169 цього Кодексу.

У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача.

Поряд з цим, повноваження прокурора визначено, зокрема, Конституцією України, Законом України від 14 жовтня 2014 року №1697-VII «Про прокуратуру» (далі -Закон № 1697-VII).

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України обумовлено, що прокуратура здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Частиною першою статті 23 Закону № 1697-VII установлено, що представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

За приписами частини третьої статті 23 Закону № 1697-VII визначено, що прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

В даному випадку, відповідно до вимог ч.1 ст.3 Закону №1805-ІІІ державне управління у сфері охорони культурної спадщини покладається на Кабінет Міністрів України, спеціально уповноважені органи охорони культурної спадщини.

До спеціально уповноважених органів охорони культурної спадщини (далі - органи охорони культурної спадщини) належать в тому числі: обласні, районні, Київська та Севастопольська міські державні адміністрації; виконавчий орган сільської, селищної, міської ради.

Відповідно до приписів ч.2 ст.6 цього Закону до повноважень районних державних адміністрацій, виконавчого органу сільської, селищної, міської ради відповідно до їх компетенції у сфері охорони культурної спадщини належить:

1) забезпечення виконання цього Закону, інших нормативно-правових актів про охорону культурної спадщини на відповідній території;

2) подання пропозицій органу охорони культурної спадщини вищого рівня про занесення об`єктів культурної спадщини до Державного реєстру нерухомих пам`яток України, внесення змін до нього та про занесення відповідної території до Списку історичних населених місць України;

3) забезпечення юридичним і фізичним особам доступу до інформації, що міститься у витягах з Державного реєстру нерухомих пам`яток України, а також надання інформації щодо програм та проектів будь-яких змін у зонах охорони пам`яток та в історичних ареалах населених місць;

4) забезпечення дотримання режиму використання пам`яток місцевого значення, їх територій, зон охорони;

5) забезпечення захисту об`єктів культурної спадщини від загрози знищення, руйнування або пошкодження;

6) організація розроблення відповідних програм охорони культурної спадщини;

7) надання висновків щодо відповідних програм та проектів містобудівних, архітектурних і ландшафтних перетворень, меліоративних, шляхових, земляних робіт на пам`ятках місцевого значення, історико-культурних заповідних територіях та в зонах їх охорони, на охоронюваних археологічних територіях, в історичних ареалах населених місць, а також програм та проектів, реалізація яких може позначитися на стані об`єктів культурної спадщини;

8) організація відповідних охоронних заходів щодо пам`яток місцевого значення та їх територій у разі виникнення загрози їх пошкодження або руйнування внаслідок дії природних факторів чи проведення будь-яких робіт;

9) видання розпоряджень та приписів щодо охорони пам`яток місцевого значення, припинення робіт на цих пам`ятках, їх територіях та в зонах охорони, якщо ці роботи проводяться за відсутності затверджених або погоджених з відповідним органом охорони культурної спадщини програм та проектів, передбачених цим Законом дозволів або з відхиленням від них;

10) надання висновків щодо відчуження або передачі пам`яток місцевого значення їх власниками чи уповноваженими ними органами іншим особам у володіння, користування або управління;

11) укладення охоронних договорів на пам`ятки в межах повноважень, делегованих органом охорони культурної спадщини вищого рівня відповідно до закону;

12) забезпечення в установленому законодавством порядку виготовлення, встановлення та утримання охоронних дощок, охоронних знаків, інших інформаційних написів, позначок на пам`ятках або в межах їх територій;

13) підготовка пропозицій та проектів розпоряджень щодо проведення робіт з консервації, реставрації, реабілітації, музеєфікації, ремонту та пристосування об`єктів культурної спадщини, відповідного використання пам`яток та подання їх на розгляд відповідному органу виконавчої влади;

14) популяризація справи охорони культурної спадщини на відповідній території, організація науково-методичної, експозиційно-виставкової та видавничої діяльності у цій сфері;

15) виконання функції замовника, укладення з цією метою контрактів на виявлення, дослідження, консервацію, реставрацію, реабілітацію, музеєфікацію, ремонт, пристосування об`єктів культурної спадщини та інші заходи щодо охорони культурної спадщини;

16) підготовка пропозицій до програм соціально-економічного розвитку відповідної території і проектів місцевого бюджету та подання їх на розгляд відповідному органу виконавчої влади;

18) інформування органів охорони культурної спадщини вищого рівня про пошкодження, руйнування, загрозу або можливу загрозу пошкодження, руйнування пам`яток, що знаходяться на їх території;

19) участь в організації підготовки, перепідготовки та підвищення кваліфікації працівників у сфері охорони культурної спадщини;

20) організація досліджень об`єктів культурної спадщини, які потребують рятівних робіт;

21) застосування фінансових санкцій за порушення цього Закону;

22) здійснення інших повноважень відповідно до закону.

Розпорядженням голови Волинської обласної держаної адміністрації від 17.05.2021 №246 повноваження щодо укладання охоронних договорів на об`єкти культурної спадщини делеговано виконавчому комітету Луцької міської ради.

З урахуванням інформації, викладеної у листах від 01.09.2022 №1.1-9/3307/2022 та 14.09.2023 №1.1-9/4081/2023, з боку виконавчого комітету Луцької міської ради не вживалося, що вказує на неналежне виконання делегованих повноважень , у прокурора наявні підстави для захисту державних інтересів в сфері охорони культурної спадщини шляхом звернення до суду з даним позовом.

Таким чином, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції, дослідив всі обставини справи та надав належну оцінку наявним у справі доказам, дійшов обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Доводи апеляційної скарги наведених вище висновків суду першої інстанції не спростовують.

Згідно пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Доводи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, які призвели до неправильного вирішення справи, з огляду на що, рішення суду першої інстанції підлягає залишенню без змін.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Керуючись ст. ст. 243, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 - 331 КАС України, суд,

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 28 лютого 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328, 329 КАС України.

Головуючий суддя І.О. Грибан

Судді: О.О. Беспалов

А.Б. Парінов

(повний текст постанови складено 26.05.2026р.)