Справа № 826/18071/14
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2026-05-25 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

25 травня 2026 року м. Житомир справа № 826/18071/14

категорія 106030000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шимоновича Р.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора, Дніпропетровської обласної прокуратури про визнання рішення протиправним, поновлення на посаді,

встановив:

У провадженні Житомирського окружного адміністративного суду перебуває адміністративна справа №826/18071/14 за позовом ОСОБА_1 , у якому вона, з урахуванням уточнених позовних вимог, просить:

- визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України № 1437к від 23.10.2014 про звільнення старшого радника юстиції ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Дніпропетровської області;

- поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Дніпропетровської області з 23.10.2014, з допуском негайного виконання рішення в цій частині;

- стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу з 23.10.2014 по дату рішення суду у цій справі, з допуском негайного виконання рішення в цій частині;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

Обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначила, що з 10.09.1993 перебувала на публічній службі в органах прокуратури України. З 23.11.2007 як старший радник юстиції, перебувала на публічній службі на посаді заступника прокурора Дніпропетровської області. Вказана посада передбачена штатним розписом прокуратури Дніпропетровської області. Наказом №1437к від 23.10.2014 Генеральний прокурор України звільнив її із вказаної посади згідно з вимогами п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади", у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України. Вважає, що оскаржуваний наказ є протиправним, оскільки порушує конституційні права свободи та інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин, чинного законодавства України.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 24.11.2014 відкрито провадження в адміністративній справі, розгляд справи вирішено проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 16.12.2014 зупинено провадження у справі № 826/18071/14 до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у справі № 826/18071/14, та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу № 826/18071/14 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання рішення протиправним, поновлення на посаді та поновлено провадження у справі. Призначено підготовче засідання у справі на 16.04.2025 10:30 із повідомленням учасників справи про його проведення у Житомирському окружному адміністративному суді.

Представник Офісу Генерального прокурора подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Вважає, що при прийнятті наказу №1437к від 23.10.2014 про звільнення позивача діяв обгрунтовано, з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення, на підставі та в межах наданих повноважень.

16.04.2025 розгляд справи не відбувся, у зв`язку з неприбуття в судове засідання учасника справи щодо якого немає відомостей, про вручення йому повідомлення про таке прибуття. Наступне судове засідання відкладено на 07.05.2025.

07.05.2025 розгляд справи не відбувся, у зв`язку із поданням позивачем клопотання про відкладення розгляду справи на іншу дату. Відкладено судове засідання на 14.05.2025.

Протокольною ухвалою суду від 14.05.2025 залучено до участі у справі другого відповідача Дніпропетровську обласну прокуратуру. Оголошено перерву у підготовчому засіданні до 28.05.2025.

28.05.2025 розгляд справи не відбувся, у зв`язку з надходженням заяви позивача про відкладення розгляду справи. Відкладено підготовче засідання на 04.06.2025.

03.06.2025 надійшов до суду відзив на позовну заяву від Дніпропетровської обласної прокуратури, у якому представник просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зауважив, що з 23.07.2024 позивач позбавлена можливості виконувати роботу не тільки в силу оскаржуваного наказу, а й в силу норм Закону, оскільки станом на 23.07.2024 їй виповнилося 65 років. Навіть за відсутності Генерального прокурора України від 23.10.2014 №1438к про звільнення позивача з посади, ОСОБА_2 підлягала звільненню з 24.07.2024 відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про прокуратуру». Тобто, проміжок часу з 24.07.2024 не є вимушеним прогулом в розумінні ч. 2 ст. 235 КЗПП, оскільки ОСОБА_1 з вказаної дати не могла виконувати роботу не з вини роботодавця, а на підставі вимог п. 1 ч. 1 ст. 61 Закону України «Про прокуратуру» (у зв`язку з досягненням 65 років), що є юридичним фактом, який не залежить від волі суб`єкта права. Відтак, нарахування коштів особі за період з 24.07.2024 - з дати, з якою в обов`язковому порядку мали бути припиненими повноваження позивача в силу закону, є безпідставним.

04.06.2025 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 18.06.2025.

17.06.2025 на адресу суду надійшла відповідь на відзив, поданий Дніпропетровською обласною прокуратурою, у якій позивач стверджує, що порушення її прав, яке є предметом цього спору, відбулося не в 2024, коли їй виповнилось 65 років, а 23.10.2014, коли був прийнятий оскаржуваний наказ. Негативні наслідки прийняття цього індивідуального акту очевидно впливали на її кар`єрний шлях впродовж понад 10 років, що вказує на його триваючий характер, а тому просить задовольнити позовні вимоги з мотивів, викладених у позовній заяві.

18.06.2025 оголошено перерву у підготовчому засіданні до 02.07.2025.

23.06.2025 представник Дніпропетровської обласної прокуратури подав до суду заперечення на відповідь на відзив, у яких зазначив, що період вимушеного прогулу міг тривати до наступного дня після досягнення позивачем 65 років.

02.07.2025 протокольною ухвалою суду вирішено подальший розгляд справи здійснювати у порядку письмового провадження.

10.07.2025 позивач подала до суду додаткові пояснення, у яких зазначила, що її звільнено 23.10.2014 (останній робочий день), відповідно, сума виплат за два календарні місяці роботи, що передували звільненню, для розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу повинна обчислюватись виходячи з виплат за вересень та жовтень 2014 року.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 перебувала на публічній службі в органах прокуратури України з 10.09.1993.

З 23 листопада 2007 року, як старший радник юстиції, перебувала на публічній службі на посаді заступника прокурора Дніпропетровської області (наказ Генерального прокурора України № 877к від 23.11.2007).

Наказом № 1437к від 23.10.2014 Генеральний прокурор України звільнив її із вказаної посади згідно з вимогами п. 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України "Про очищення влади", у зв`язку з припиненням трудового договору відповідно до п. 7-2 ст. 36 Кодексу законів про працю України.

Вважаючи вказаний наказ протиправним та таким, що порушує конституційні права свободи та інтересів людини і громадянина у сфері публічно-правових відносин, чинного законодавства України, позивач звернулася до суду з адміністративним позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Спірні правовідносини, що виникли у справі регулюються Законом України від 16 вересня 2014 року № 1682-VII "Про очищення влади" (далі - Закон України "Про очищення влади"), Кодексом законів про працю України, Законом України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини" (далі - Закон України № 3477-IV).

Відповідно до частини 3 статті 1 Закону України "Про очищення влади" протягом десяти років з дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Згідно з пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України "Про очищення влади" заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України.

Відповідно до підпунктів 1, 2 пункту 2 розділу "Прикінцеві та перехідні положення" Закону України "Про очищення влади" встановлено, що впродовж десяти днів з дня набрання чинності цим Законом керівник органу (орган), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена в частині третій статті 1 цього Закону, на основі критеріїв, визначених частиною першою статті 3 цього Закону, на підставі відомостей, наявних в особових справах цих осіб:

1) звільняє цих осіб з посад або надсилає керівнику органу (органу), до повноважень якого належить звільнення з посади таких осіб, відповідні документи для їх звільнення не пізніше ніж на 10 робочий день з дня отримання таких документів;

2) інформує Міністерство юстиції України про їх звільнення з посад та надає відповідні відомості про застосування до таких осіб заборони, передбаченої частиною третьою статті 1 цього Закону, для їх оприлюднення на офіційному веб-сайті Міністерства юстиції України та внесення до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", у порядку та строки, визначені цим Законом.

Статтею 36 Кодексу законів про працю України визначені підстави припинення трудового договору, згідно з пунктом 7-2 якої трудовий договір припиняється з підстав, передбачених Законом України "Про очищення влади".

Оскільки ОСОБА_1 у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року перебувала на посаді віднесеній до посад визначених пунктом 8 частини 1 статті 3 Закону України "Про очищення влади", то її звільнення відбулося на підставі положень Закону України "Про очищення влади" та у відповідності до пункту 7-2 статті 36 Кодексу законів про працю України, тобто згідно з нормами чинного законодавства України.

Після звільнення ОСОБА_1 відомості про застосування до неї заборон, передбачених частиною третьою статті 1 Закону України "Про очищення влади", внесені до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади".

Станом на час розгляду справи, законодавство України, що регулює спірні правовідносини не зазнало змін, та не було визнано неконституційним.

Водночас, у даній категорії справ сформувалася численна практика Верховного Суду, зокрема у постановах у справах №826/18066/14 (постанова від 23.03.2023), №826/17491/14 (постанова від 02.02.2023), №826/20158/14 (постанова від 04.09.2024) та інших, у тому числі на основі рішення Європейського суду з прав людини у справі "Полях та інші проти України".

Відповідно до частини 1 статті 17 Закону України № 3477-IV суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) та практику Європейського суд з прав людини (далі - ЄСПЛ або Суд) як джерело права.

17 жовтня 2019 року ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24 лютого 2020 року набуло статусу остаточного, та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону України "Про очищення влади".

У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що Закон України "Про очищення влади" вплинув на заявників у трьох аспектах: 1) їх звільнили з державної служби; 2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років; 3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України «Про очищення влади».

За оцінкою ЄСПЛ поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної та професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (пункт 209 рішення у справі «Полях та інші проти України»).

У вказаній справі ЄСПЛ визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону України «Про очищення влади», проте продовжив розгляд скарг, презюмуючи, що цілі Закону України «Про очищення влади» можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. ЄСПЛ зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу ЄСПЛ до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

ЄСПЛ на основі аналізу своєї практики погодився, що індивідуалізація люстраційних заходів, хоча загалом вважається необхідною, не завжди є необхідною у справі щодо кожної конкретної особи та може бути здійснена на законодавчому рівні. Проте для вибору такого підходу мають бути наведені переконливі підстави (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява № 38334/08 і 68242/16, пункти 109 - 111). У зв`язку з цим ЄСПЛ наголосив, що особливо важливим фактором є якість парламентського і судового перегляду законодавчого механізму (mutatis mutandis, рішення у справі «Енімал Дефендерз Інтернешнл проти Сполученого Королівства» [ВП] (Animal Defenders International v. the United Kingdom) [GC], заява № 48876/08, пункти 113-116, ЄСПЛ 2013 (витяги). Іншими аспектами, які мають враховуватись, під час оцінки відповідності законодавчого механізму, який передбачає застосування обмежувальних заходів за відсутності індивідуальної оцінки поведінки особи, є суворість застосованого заходу (рішення у справі «Анчев проти Болгарії» (Anchev v. Bulgaria), заява №38334/08 і 68242/16, пункт 111), та чи розроблено законодавчий механізм достатньо чітко для вирішення нагальної суспільної потреби, яку він має задовольнити пропорційним чином (наприклад, у контексті статті 3 Першого протоколу до Конвенції рішення у справі «Жданока проти Латвії» [ВП] (Zhdanoka v. Latvia) [GC], заява №58278/00, пункти 22-28, 116-136, ЄСПЛ 2006 IV). Утім, щоб обмежувальний захід відповідав статті 3 Першого протоколу до Конвенції, достатнім може бути менший рівень індивідуалізації, ніж у випадках стверджуваного порушення статей 8 і 11 Конвенції (рішення у справі «Жданока проти Латвії», пункт 115) (пункти 292-293 рішення у справі «Полях та інші проти України»).

Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм наведеним критеріям, розробленим практикою ЄСПЛ, у справі «Полях та інші проти України», ЄСПЛ указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом. Тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли ОСОБА_3 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

У підсумку ЄСПЛ дійшов висновку, що не було доведено, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз вказаного рішення ЄСПЛ та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дає підстави для висновку, що застосований до заявників законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом України «Про очищення влади», суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

Суд дійшов висновку, що до спірних правовідносин на підставі частини 1 статті 17 слід застосувати практику ЄСПЛ, а саме: рішення ЄСПЛ від 17 жовтня 2019 року у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18).

Керуючись висновками ЄСПЛ у наведеній справі, суд встановив, що відповідачем не доведено, що ОСОБА_1 , перебуваючи на посаді заступника прокурора Дніпропетровської області у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Верховний Суд у складі суддів судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду у постанові від 03 червня 2020 року у справі № 817/3431/14, в якій виник спір у зв`язку зі звільненням позивача з публічної служби за процедурою очищення влади (люстрації) за Законом України «Про очищення влади» із застосуванням заборони протягом 10 років займати посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація) дійшов висновку, що заходи такої суворості як звільнення з посади із забороною займати посаду на 10 років не можуть застосовуватись до державних службовців лише через те, що вони залишились на своїх посадах державної служби після обрання нового глави держави, без аналізу індивідуальної поведінки таких осіб та встановлення зв`язку із узурпацією влади, підривом основ національної безпеки і оборони України або протиправного порушення прав і свобод людини.

Тому, втручання у трудові права ОСОБА_1 не може вважатися "необхідним у демократичному суспільстві" та відповідно становить порушення статті 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, оскільки не доведено, що воно спрямоване на досягнення законної мети - очищення влади (люстрації) з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснював заходи (та/або сприяв їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини (частина 2 статті 1 Закону України "Про очищення влади").

Порушені права позивача підлягають відновленню у відповідності до частини 1 статті 235 Кодексу законів про працю України шляхом поновлення позивача на посаді, з якої його було звільнено оскаржуваним наказом.

Щодо стягнення з відповідача на користь позивача середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 235 КЗпП при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.

Оцінюючи доводи позивача про те, що середній заробіток має бути стягнутий за період з дня звільнення по день постановлення судового рішення про поновлення на роботі та доводи відповідача, що середній заробіток має бути стягнутий не більше як за один рік, суд зазначає наступне.

Матеріалами справи підтверджується, що провадження у справі було зупинене за клопотанням позивача.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від від 16.12.2014 зупинено провадження у справі № 826/18071/14 до вирішення Верховним Судом України питання стосовно внесення до Конституційного Суду України подання щодо конституційності положень Закону України «Про очищення влади» Конституції України, питання щодо чого порушено відповідно до ухвали Окружного адміністративного суду м. Києва від 16 грудня 2014 року у справі № 826/18071/14, та прийняття відповідного рішення Конституційним Судом України.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 18.03.2025 прийнято до провадження адміністративну справу № 826/18071/14 за позовом ОСОБА_1 до Генеральної прокуратури України про визнання рішення протиправним, поновлення на посаді та поновлено провадження у справі.

Таким чином суд приходить до висновку, що позовна заява ОСОБА_1 розглядається судом більше одного року не з вини позивача, отже середній заробіток має бути виплачений за весь час вимушеного прогулу.

Визначаючи час вимушеного прогулу, суд виходить із наступного.

Оскаржуваним наказом позивача звільнено з посади з 23 жовтня 2014 року.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 61 Закону України від 14 жовтня 2014 року № 1697-VII "Про прокуратуру" повноваження прокурора припиняються за віком з наступного дня після досягнення ним шістдесяти п`яти років.

Враховуючи те, що ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона могла перебувати на посаді прокурора до 23.07.2024, тобто до досягнення 65 років.

Отже, вимушений прогул ОСОБА_1 міг мати місце лише у період з 24.10.2014 (наступний день за днем звільнення) до 23.07.2024 (день досягнення позивачем граничного віку перебування на посаді - 65 років), та відповідно середній заробіток має бути виплачений за цей же період.

Щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає наступне.

Для обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу застосовується Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року № 100 (далі - Порядок № 100).

У випадку позивача середня заробітна плата обчислюється відповідно до абзацу 4 пункту 2 Порядку №100 виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата.

Згідно з пунктом 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У період вимушеного прогулу позивача був виключений пункт 10 Порядку №100.

Відповідно до пункту 10 Порядку №100, у редакції до 11.12.2020, у випадках підвищення тарифних ставок і посадових окладів на підприємстві, в установі, організації відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими в колективних договорах (угодах), як у розрахунковому періоді, так і в періоді, протягом якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються при обчисленні середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їх підвищення. На госпрозрахункових підприємствах і в організаціях коригування заробітної плати та інших виплат провадиться з урахуванням їх фінансових можливостей.

З 12.12.2020 пункт 10 Порядку №100 був виключений на підставі Постанови КМУ № 1213 від 09.12.2020.

З аналізу пункту 10 Порядку № 100 можна зробити висновок, що вказаною правовою нормою у редакції до 11.12.2021 було передбачено коригування середнього заробітку при підвищенні посадових окладів як у розрахунковому періоді, так і у періоді, коли за працівником зберігався середній заробіток. Це стосується усіх виплат, які розраховуються згідно з Порядком № 100, зокрема, і за час вимушеного прогулу.

Так, у разі підвищення тарифних ставок i посадових окладів відповідно до актів законодавства, а також за рішеннями, передбаченими колективними договорами (угодами), як у розрахунковому періоді, так i у періоді, впродовж якого за працівником зберігається середній заробіток, заробітна плата, включаючи премії та інші виплати, що враховуються для обчислення середньої заробітної плати, за проміжок часу до підвищення коригуються на коефіцієнт їхнього підвищення.

Коефіцієнт, на який необхідно коригувати виплати, які враховуються для обчислення середньої заробітної плати, розраховується діленням окладу (тарифної ставки), установленого після підвищення, на оклад (тарифну ставку) до підвищення.

Аналогічний підхід Верховний Суд застосував до тлумачення положень Порядку № 100 для цілей обчислення розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, з-поміж інших постанов, у постановах від 21 квітня 2021 року у справі № 640/6398/19, від 20 вересня 2022 року у справі № 803/2375/14, від 22 лютого 2023 року у справі 826/17709/14.

Отже, пункт 10 Порядку №100 слід застосувати до обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 24.10.2014 до 23.07.2024.

Аналогічних висновків дійшов Верховний Суд у постановах від 04 листопада 2021 року у справі № 826/6301/15, від 25 січня 2022 року у справі № 826/17708/14, від 18 квітня 2022 року у справі № 802/4032/14-а, від 28 квітня 2022 року у справі № 826/18143/14, від 27 вересня 2022 року в справі № 826/18139/14, від 29 листопада 2022 року в справі № 826/17616/14, від 20 грудня 2022 року у справі № 826/17201/14, від 27 грудня 2022 року у справі № 826/18270/14, від 25 січня 2023 року у справі № 826/17614/14, від 31 січня 2023 року у справі № 826/18038/14, від 02 лютого 2023 року у справі №826/17491/14 та інших.

Розміри окладів прокурорів на час звільнення позивача з посади визначалися постановою Кабінету Міністрів України від 31.05.2012 № 505 "Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури".

Постановою Кабінету Міністрів України від 09 грудня 2015 року № 1013 «Про упорядкування структури заробітної плати, особливості проведення індексації та внесення змін до деяких нормативно-правових актів» з 01 грудня 2015 року підвищено посадові оклади керівних працівників, спеціалістів і службовців, розміри яких затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 31 травня 2012 року № 505 «Про упорядкування структури та умов оплати праці працівників органів прокуратури».

У подальшому, 30 серпня 2017 року Кабінетом Міністрів України прийнято постанову № 657 «Про внесення змін до деяких постанов Кабінету Міністрів України щодо оплати праці працівників прокуратури», якою підвищено посадові оклади прокурорам і слідчим органів прокуратури, яку опубліковано 06 вересня 2017 року. Отже, посадові оклади прокурорам і слідчим прокуратури підвищено з 06 вересня 2017 року.

Розмір посадового окладу позивача станом на час звільнення згідно з довідкою Дніпропетровської обласної прокуратури №21-60вих-25 від 03.06.2025 становив 2940 грн.

Коефіцієнт підвищення окладу позивача з 01.12.2015 до 05.09.2017 становить 1,25, який вірно визначений відповідачем шляхом ділення розміру окладу після підвищення 3675,00 грн на розмір окладу до підвищення 2940,00 грн.

Коефіцієнт з 06.09.2017 до 11.12.2020 становить 2,89, який визначений судом шляхом ділення розміру окладу після підвищення 8500,00 грн. на розмір окладу до підвищення станом на час звільнення позивача 2940,00 грн.

Розмір середньоденного заробітку позивача визначений у довідці Дніпропетровської обласної прокуратури №21-60вих-25 від 03.06.2025 та становить 758,46 грн.

Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 24.10.2014 по 23.07.2024 включно за підрахунками суду становить:

- з 24.10.2014 по 30.11.2015: 758,46 грн х 287 р/д = 217678,02 грн;

- з 01.12.2015 по 05.09.2017: (758,46 грн х 1,25) х 451 р/д =427581,83 грн;

- з 06.09.2017 по 11.12.2020: (758,46 грн х 2,89) х 819 р/д = 1795206,56 грн;

- з 12.12.2020 до 24.07.2024 - 758,46 х 928 р/д = 703850,88 грн.

Отже, враховуючи вказаний розрахунок, суд дійшов висновку, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 за період з 24.10.2014 до 24.07.2024 становить 3 144 317, 29 грн.

Щодо зобов`язання направити інформацію до Міністерства юстиції України, слід зазначити таке.

Відповідно до пункту 1 Положення про Міністерство юстиції України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 02.07.2014 № 228, Міністерство юстиції України (Мін`юст) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України.

Абзацом другим підпункту 53-1 пункту 4 Положення про Мін`юст, передбачено, що Мін`юст забезпечує відповідно до Закону: формування та ведення Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", надання інформації із зазначеного Реєстру та оприлюднення на власному веб-сайті відомостей з нього.

Згідно зі статтею 7 Закону України "Про очищення влади" відомості про осіб, щодо яких встановлено заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 цього Закону, вносяться до Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади" (далі - Реєстр), що формується та ведеться Міністерством юстиції України. Положення про Реєстр, порядок його формування та ведення затверджуються Міністерством юстиції України.

Положенням про Єдиний державний реєстр осіб, щодо яких застосовано положення Закону України "Про очищення влади", затвердженим Наказом Міністерства юстиції України 16.10.2014 № 1704/5, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16 жовтня 2014 р. за № 1280/26057 (далі - Положення № 1704/5), передбачено, що Держателем Реєстру є Міністерство юстиції України.

Відповідно до пункту 2 розділу ІІ Положення № 1704/5 підставою для внесення Реєстратором відомостей про особу є: надходження до Реєстратора від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, до яких застосовується заборона, зазначена у частині третій статті 1 Закону України «Про очищення влади», відомостей про звільнення особи з посади у зв`язку із застосуванням такої заборони; надходження до Реєстратора від керівника органу (органу), до повноважень якого належить звільнення та/або ініціювання звільнення з посади осіб, які перебувають на посадах, визначених у пунктах 1-10 частини першої статті 2 Закону України «Про очищення влади», інформації про неподання заяви такої особи у строк, передбачений частиною другою статті 4 Закону України «Про очищення влади» разом з відомостями про звільнення особи з посади; надходження до Реєстратора від Державної судової адміністрації електронної копії рішення суду, яке набрало законної сили, щодо осіб, зазначених у частині четвертій статті 1 Закону України «Про очищення влади», та відомостей про особу, передбачених пунктом 4 цього розділу.

Відповідно до пункту 5 розділу ІІ Положення № 1704/5 підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України "Про очищення влади", є звернення про вилучення від органу, який проводив перевірку, або від особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру, з наданням одного з таких документів:

- копії обґрунтованого рішення про скасування результатів перевірки, що свідчить про відсутність підстав для застосування до особи, яка проходила перевірку, заборон, визначених статтею 1 Закону України "Про очищення влади", від органу, який проводив перевірку, в паперовій формі за підписом уповноваженої особи органу, завіреним печаткою;

- копії відповідного судового рішення в паперовій формі, засвідченої в установленому порядку, з належним чином оформленим підтвердженням про набрання законної сили;

- копії документів про смерть особи, відомості щодо якої внесені до Реєстру, в паперовій формі та засвідчені належним чином.

Наведеною нормою Положення № 1704/5 визначено, що підставою для вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади», є, зокрема, надходження до Реєстратора відповідного судового рішення, яке набрало законної сили.

Тобто, чинним законодавством визначено механізм вилучення з Реєстру відомостей про особу, щодо якої застосовано заборону, передбачену частиною третьою або четвертою статті 1 Закону України «Про очищення влади».

Враховуючи те, що судом встановлено протиправне віднесення ОСОБА_1 до числа осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_4 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, та відповідно протиправно застосовано до нього заборону, передбачену частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади», суд зобов`язує Дніпропетровську обласну прокуратуру звернутися та надати відомості до Міністерства юстиції України про виключення ОСОБА_1 з Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону України від 16.09.2014 № 1682-VII "Про очищення влади".

Щодо звернення судового рішення до негайного виконання, суд зазначає таке.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини 1 статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно з довідкою Дніпропетровської обласної прокуратури від 03.06.2025 №21-21-60вих-25 середньомісячна заробітна плата ОСОБА_1 становить 15927,66 грн.

Враховуючи наведені положення статті 371 Кодексу адміністративного судочинства України суд допускає до негайного виконання рішення суду в частині присудження виплати заробітної плати у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 15927,66 грн та у частині поновлення на посаді.

Частиною першою та другою статті 77 КАС України встановлено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З`ясувавши всі обставини справи в їх сукупності та перевіривши їх наявними в матеріалах справи доказами, суд дійшов висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат судом встановлено, що позивач звільнений від сплати судового збору та не поніс судових витрат, у зв`язку з чим, суд не стягує судові витрати із відповідача на користь позивача.

Керуючись статтями 9, 77, 90, 139, 242-246 Кодексу адміністративного судочинства України,

вирішив:

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) до Офісу Генерального прокурора (вул. Різницька, будинок 13/15, м. Київ, 01011, ), Дніпропетровської обласної прокуратури (проспект Дмитра Яворницького, 38, місто Дніпро, 49044, ), про визнання рішення протиправним, поновлення на посаді - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Генерального прокурора України №1437к від 23.10.2014 про звільнення ОСОБА_1 з посади заступника прокурора Дніпропетровської області.

Поновити ОСОБА_1 на посаді заступника прокурора Дніпропетровської області з 23.10.2014.

Стягнути з Дніпропетровської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 3 144 317 (три мільйони сто сорок чотири триста сімнадцять) грн. 29 коп. середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 24.10.2014 до 23.07.2024.

Зобов`язати Офіс Генерального прокурора України проінформувати Міністерство юстиції України про відкликання відомостей про застосування до ОСОБА_1 заборони, передбаченої ч. 3 ст. 1 Закону України "Про очищення влади".

У задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Допустити до негайного виконання судове рішення в частині поновлення на посаді ОСОБА_1 та виплати заробітної плати за час вимушеного прогулу у межах суми стягнення за один місяць у розмірі 15927,66 грн.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 25 травня 2026 року.

Суддя Р.М.Шимонович