Справа № 380/7212/26
Суддя: Сподарик Наталія Іванівна
Дата ухвалення: 2026-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про залишення позову без розгляду

21 травня 2026 року справа № 380/7212/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Сподарик Н.І., розглянувши у письмовому провадженні питання щодо строку звернення до суду в адміністративній справі за позовом товариства з обмеженою відповідальністю «Львів Інвест Груп 1» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових-повідомлень рішень,-

в с т а н о в и в:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява товариства з обмеженою відповідальністю «Львів Інвест Груп 1» (79029, м. Львів, вул. Боберського І, кв. 21; ) до Головного управління ДПС у Львівській області (м. Львів, вул. Стрийська, 35; ) з вимогами:

- визнати протиправними та скасувати прийняті ГУ ДПС у Львівській області податкові повідомлення-рішення: від 22.05.2023 року №11232/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11256/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11254/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11226/13-01-07-09; від 11.08.2023 року №18174/13-01-07-09.

Ухвалою суду від 21.04.2026 позовну заяву залишено без руху та надано десятиденний строк на усунення її недоліків. На виконання вимог ухвали суду про залишення позовної заяви без руху, позивачем усунуто вказані недоліки, подано клопотання про поновлення строку звернення до суду.

В обґрунтування поданого клопотання про поновлення строку звернення до суду, представник позивача зазначив, що ТзОВ «ЛІГ 1» маючи суб`єктивне/власне розуміння правових наслідків оскаржуваних ППР, яке було змінено з моменту подання фінансової звітності малого підприємства за 2025 рік (реєстраційний номер звіту: ), внаслідок чого було встановлено непропорційність штрафних санкцій, наслідком стягнення яких буде неплатоспроможність товариства та повне припинення господарської діяльності, що в свою чергу є об`єктивною причиною, яка свідчить про поважність причини пропуску строку. Отже, на думку представника позивача, саме з 01.03.2026 ТзОВ «ЛІГ 1» дізналося про порушення своїх прав з підстав визначених позивачем у позовній заяві.

Також зазначив, що ТзОВ «ЛІГ 1» вже звертався до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до ГУ ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.05.2023 року №11232/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11256/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11254/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11226/13-01-07-09; від 11.08.2023 року №18174/13-01-07-09. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 у справі №380/20009/23, яке було залишено без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2024, позовні вимоги було задоволено. Постановою Касаційного адміністративного суду від 18.03.2025 рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 позовні вимоги були задоволені, проте Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2026, яке було залишено без змін Постановою Касаційного адміністративного суду від 09.04.2026, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі. Зазначене, на думку представника, свідчить про вчинення позивачем дій направлених на захист своїх прав. Таке звернення до суду відбулось протягом встановлених строків звернення до суду. Поряд з цим, після формування позивачем та подачі до контролюючого органу звітності малого підприємства за 2025 рік, тобто після 01.03.2026, позивач не міг звернутися до суду з новим позовом, який грунтується на інших підставах, до моменту остаточного вирішення судами справи №380/20009/23. Так, остаточне рішення по справі прийнято Касаційним адміністративним судом 09.04.2026. Разом з тим позивач вважає, що має право повторного звернення до суду з позовом про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.05.2023 року №11232/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11256/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11254/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11226/13-01-07-09; від 11.08.2023 року №18174/13-01-07-09, оскільки існують інші підстави для їх скасування ніж ті, які були предметом розгляду справи №380/20009/23 та про які позивачу стало відомо лише після подання ним звіту малого підприємства за 2025 рік.

Крім цього, зазначив, що станом на момент звернення до суду з первісним позовом, позивачем при визначені підстав позову враховувались правові позиції Верховного суду які були релевантними до фактичних обставин справи. Проте, до 2025 року була відсутня усталена практика судів щодо застосування принципу пропорційності при розгляді справ щодо застосування податкових штрафних санкцій, а також розгляд таких справ крізь призму ст. 1 Протоколу 1 до Європейської конвенції з прав людини. Вважає, що зазначені обставини об`єктивно унеможливлювали позивачу звернутись до суду з позовом про оскарження податкових повідомлень-рішень саме з підстав зазначених у позові, або ж змінити (доповнити) підстави позову після відкриття провадження у справі №380/20009/23 та до дати закриття судом підготовчого судового засідання, що також мало місце ще у 2023 році. При цьому протягом часу розгляду даної справи, що тривало майже три роки, позивач не міг звернутись до суду з новим позовом до остаточного вирішення даної справи.

Також звертає увагу на введений в Україні воєнний стан. Крім цього, зазначив, що електронний кабінет в ЄСІТС був зареєстрований на електронну адресу працівника, який був звільнений у 2024 році, через що товариство втратило доступ до отримання судових повідомлень та процесуальних документів. Крім того, адвокат, який представляв інтереси товариства, після припинення договору не повідомив про перебіг справи та ухвалені рішення. Лише у березні 2026 року директор товариства самостійно виявив наявність судових рішень у справі №380/20009/23 та податкового боргу у сумі 37 515 631,47 грн, що стало фактичним моментом, коли позивач дізнався про порушення своїх прав. Позивач зазначає, що новий позов ґрунтується на нових обставинах та доказах, які стали відомі лише у 2026 році, а тому не є тотожним попередньому спору. Враховуючи значний розмір спірної суми, відсутність належного повідомлення та неможливість своєчасно реалізувати право на захист, Позивач просить суд визнати причини пропуску строку поважними та поновити строк звернення до суду.

Ухвалою суду від 04.05.2026 провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін.

11.05.2026 за вх.№39663 від представника відповідача надійшло клопотання про закриття провадження у справі.

13.05.2026 за вх.№40571 від представника позивача надійшли письмові заперечення.

19.05.2026 за вх.№42591 від представника відповідача надійшли заперечення проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

19.05.2026 за вх.№42598 від представника відповідача надійшов відзив на позовну заяву.

Ухвалою суду від 21.05.2026 відмовлено у розгляді справи за правилами загального позовного провадження.

При вирішенні питання щодо строку звернення до суду, суд виходить з такого.

Згідно з ч.1 ст.118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати (ч. 2 ст. 118 КАС України).

Згідно ст. 120 КАС України, перебіг процесуального строку починається з наступного дня після відповідної календарної дати або настання події, з якою пов`язано його початок.

Строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.

При цьому, строк не вважається пропущеним, якщо до його закінчення позовна заява, скарга, інші документи чи матеріали або грошові кошти здано на пошту чи передані іншими відповідними засобами зв`язку.

За змістом ч.1 ст.122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Згідно з частиною першою статті 45 КАС України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Відповідно до пункту шостого частини п`ятої статті 44 КАС України учасники справи зобов`язані виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Відповідно до правових висновків Європейського Суду з прав людини, право на суд, одним з аспектів якого є право доступу до суду, не є абсолютним і може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема, щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» від 21.12.2010, заява №45783/05). Норми, що регулюють строки подачі скарг, безсумнівно, спрямовані на забезпечення належного здійснення правосуддя і юридичної визначеності. Зацікавлені особи мають розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані (пункти 22-23 рішення у справі «Мельник проти України» від 28.03.2006, заява №23436/03).

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

З аналізу вищенаведених положень вбачається, що встановлення процесуальних строків законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій.

З матеріалів справи слідує, що позовні вимоги у даному спорі стосуються правомірності прийняти відповідачем податкових повідомлень-рішень.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Пунктом 56.18 статті 56 Податкового кодексу України визначено, що з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

Верховний Суд у постанові від 26.11.2020 у справі №500/2486/19 вказав, що зазначений у пункті 102.1 статті 102 ПК України строк є саме строком давності, який має матеріально-правову природу, а тому не може бути одночасно і процесуальним строком звернення до суду. Між правовою природою матеріально-правового строку давності в податкових правовідносинах та процесуального строку звернення до адміністративного суду є сутнісна різниця, а тому помилковим є ототожнення їх призначення при використанні. Крім того, зміст правовідносин щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу, якими цим органом платнику податків визначаються грошові зобов`язання, свідчить про те, що вони об`єктивно не можуть існувати як спірні протягом 1095 днів (або у відповідних випадках 2555 днів) з дня отримання відповідного податкового повідомлення-рішення.

Верховним Судом зазначено, що численні юридичні наслідки, які з огляду на положення Податкового кодексу України виникають або можуть виникнути внаслідок реалізації контролюючим органом своїх повноважень та обов`язків, після того, як визначене контролюючим органом грошове зобов`язання набуло статусу узгодженого, настають у значно менший строк, ніж 1095 днів. Тому надання такого строку для звернення до суду з вимогою про оскарження податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу щодо визначення грошового зобов`язання створювало б непропорційність між застосованими засобами та поставленою метою, зокрема, щодо обсягу прав і обов`язків як платників податків, так і контролюючих органів. Зокрема така непропорційність здатна створити стан невизначеності щодо легітимності дій контролюючого органу, вчинених у законний спосіб у межах строку давності, встановленого статтею 102 ПК України, оскільки після звернення платника податків з відповідним позовом до суду раніше узгоджені грошові зобов`язання стають неузгодженими. У зв`язку з наведеним право ініціювати в судовому порядку спір щодо правомірності податкових повідомлень-рішень та/або інших рішень контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання об`єктивно не може існувати протягом 1095 днів, оскільки така тривалість порушує принцип правової визначеності як одного з основних елементів верховенства права, а також не забезпечує досягнення мети й завдань функціонування податкової системи.

З вищевикладеного вбачається, що норма пункту 56.18 статті 56 Податкового кодексу України не визначає процесуального строку звернення до суду у випадку не здійснення досудового адміністративного оскарження до вищого податкового органу, а тому такий строк визначається пунктом 2 статті 122 Кодекс адміністративного судочинства України.

Верховний Суд у постанові від 16.11.2023 у справі №640/1355/21 зазначив: таким чином, враховуючи, що у цій справі позивач застосував процедуру адміністративного оскарження щодо усіх податкових повідомлень-рішень, строк для звернення до суду з позовом про їх оскарження становить один місяць, а моментом початку його відліку є день отримання позивачем рішення ДПС України за результатами розгляду скарги.

З урахування викладеного, суд приходить до висновку, що до податкових повідомлень-рішень Кодексом адміністративного судочинства України та Податковим кодексом України встановлені наступні види строків звернення до суду у справах даної категорії:

- шість місяців якщо позивачем не застосовувалась процедура досудового врегулювання спору;

- три місяці якщо позивачем застосовувалась процедура досудового врегулювання спору, однак рішення за результатами скарги не було прийнято або не було направлено скаржнику;

- один місяць якщо позивачем застосовувалась процедура досудового врегулювання спору та прийнято рішення про відмову в задоволенні скарги.

Отже, визначальним при вирішенні питання дотримання строків звернення до адміністративного суду є встановлення дати коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Предметом оскарження є податкові повідомлення-рішення від 22.05.2023 року №11232/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11256/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11254/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11226/13-01-07-09; від 11.08.2023 року №18174/13-01-07-09.

Судом встановлено, що посадовими особами ГУ ДПС у Львівській області у квітні 2023 року проведені фактичні перевірки здійснення господарської діяльності ТзОВ «Львів Інвест Груп 1» за місцезнаходженням п`яти автозаправних комплексів за адресами:

1) вул. Гніздичівська, 6, м. Жидачів, Стрийський район, Львівська область (далі - «АЗК Жидачів);

2) вул. Осипа Маковея, 149, м. Яворів, Яворівський район, Львівська область (далі

АЗК Яворів);

3) вул. Галицька, 64, м. Мостиська, Яворівський район, Львівська область (далі - АЗК Мостиська»);

4) вул. Тартаківська, 33-А, м. Сокаль, Червоноградський район, Львівська область (далі - АЗК Сокаль);

5) вул. Незалежності, 79, смт. Підкамінь, Золочівський район, Львівська область (далі -АЗК Підкамінь).

За результатами проведених перевірок складено акти (довідки) фактичної перевірки:

- по АЗК Жидачів - №8540/13/03/РРО/44763015 від 14.04.2023;

- по АЗК Яворів - №8538/13/03/РРО/44763015 від 14.04.2023;

- по АЗК Мостиська - №8539/13/03/РРО/44763015 від 14.04.2023;

- по АЗК Сокаль - №9250/13/03/РРО/44763015 від 19.04.2023;

- по АЗК Підкамінь - №9940/13/14/РРО/44763015 від 24.04.2023.

Відповідно до викладених у зазначених актах перевірки висновків, контролюючий орган встановив порушення позивачем вимог пунктів 1,2 статті 3 Закону України «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» від 06.07.1995 №265/95-ВР, суть яких полягає у реалізації товарів через РРО без видачі покупцям розрахункових документів за формою, встановленої Положенням про форму та зміст розрахункових документів/електронних розрахункових документів, яке затверджене наказом Міністерства фінансів України від 21.01.2016 № 13 (далі - Положення № 13).

Позивач 02.05.2023 надав заперечення № 01/05-2023, № 02/05-2023, № 03/05-2023, № 04/05-2023, № 05/05-2023 по суті описаних в актах перевірки порушень податкового законодавства та стосовно оформлення самих актів перевірки, долучивши копії додаткових документів на спростування описаних відповідачем порушень.

За результатами розгляду заперечень податковий орган листом №15061/6/13-01-07-09-10 від 15.05.2023 повідомив про залишення без змін висновків актів перевірок.

ГУ ДПС у Львівській області на підставі висновків актів перевірок прийнято 5 податкових повідомлень-рішень, якими на підставі пункту 1 статті 17 Закону № 265/95-ВР застосовані фінансові санкції:

1) по акту перевірки АЗК Жидачів - податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11232/13-01-07-09 на суму 1 474 461,14 грн;

2) по акту перевірки АЗК Яворів - податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11256/13-01-07-09 на суму 9 756 333,93 грн;

3) по акту перевірки АЗК Мостиська - податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11254/13-01-07-09 на суму 3 963 116,51 грн;

4) по акту перевірки АЗК Сокаль - податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11226/13-01-07-09 на суму 19 204 827,90 грн;

5) по акту перевірки АЗК Підкамінь - податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11223/13-01-07-09 на суму 3 666 417,62 грн.

Позивач оскаржив податкові повідомлення-рішення в адміністративному порядку, подавши до Державної податкової служби України скарги:

- №01/05.06.23 від 05.06.2023 на податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11232/13-01-07-09 (АЗК Жидачів);

№02/05.06.23 від 05.06.2023 на податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11256/13-01-07-09 (АЗК Яворів);

- №03/05.06.23 від 05.06.2023 на податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11254/13-01-07-09 (АЗК Мостиська);

- №04/05.06.23 від 05.06.2023 на податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11226/13-01-07-09 (АЗК Сокаль);

- №05/05.06.23 від 05.06.2023 на податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11223/13-01-07-09 (АЗК Підкамінь).

ДПС України рішеннями від 15.06.2023 продовжено строк розгляду скарг позивача до 07.08.2023 та 07.08.2023 прийнято рішення про результати розгляду скарг, якими чотири з оскаржуваних податкових повідомлень-рішень залишено без змін, а податкове повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11223/13-01-07-09 (АЗК Підкамінь) рішенням ДПС України №21647/6/99-00-06-03-02-06 від 07.08.2023 скасовано в частині застосування штрафних санкцій у сумі 549 525,35 грн у зв`язку з відсутністю у відповідача правових підстав щодо застосування санкцій в цій частині в силу норм п.12 р.2 ІІ Закону № 265/95-ВР.

На підставі рішення ДПС України №21647/6/99-00-06-03-02-06 від 07.08.2023 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення від 11.08.2023 №18174/13-01-07-09 (АЗК Підкамінь).

Податкові повідомлення-рішення від 22.05.2023 №11232/13-01-07-09; від 22.05.2023 №11256/13-01-07-09; від 22.05.2023 №11254/13-01-07-09; від 22.05.2023 №11226/13-01-07-09 та від 11.08.2023 №18174/13-01-07-09 є предметом оскарження з підстав протиправності.

Рішення за результатами розгляду скарги отримано позивачем 15.08.2023, що не заперечується сторонами.

Відповідно до пункту 56.1 статті 56 ПК України рішення, прийняті контролюючим органом, можуть бути оскаржені в адміністративному або судовому порядку.

Згідно з пунктом 56.18 статті 56 ПК України з урахуванням строків давності, визначених статтею 102 цього Кодексу, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення - рішення або інше рішення контролюючого органу у будь-який момент після отримання такого рішення.

У разі коли до подання позовної заяви проводилася процедура адміністративного оскарження, платник податків має право оскаржити в суді податкове повідомлення-рішення або інше рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті (пункт 56.19 статті 56 ПК України).

У постанові від 26 листопада 2020 року у справі №500/2486/19 Верховний Суд сформулював правовий висновок, відповідно до якого норма пункту 56.18 статті 56 ПК України не визначає процесуального строку звернення до суду і, відповідно, не є спеціальною щодо норми пункту 56.19 статті 56 ПК України. Водночас норма пункту 56.19 статті 56 ПК України є спеціальною щодо норми частини четвертої статті 122 КАС України, має перевагу в застосуванні у податкових спорах і регулює визначену її предметом групу правовідносин - оскарження в судовому порядку податкових повідомлень-рішень та інших рішень контролюючих органів про нарахування грошових зобов`язань за умови попереднього використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження - абзац третій пункту 56.18 статті 56 ПК України). Вона встановлює строк для їх оскарження протягом місяця, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Відтак, зважаючи на те, що предметом оскарження є податкові повідомлення-рішення, а також враховуючи факт використання позивачем досудового порядку вирішення спору (застосування процедури адміністративного оскарження, застосуванню підлягає місячний строк звернення до суду, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження відповідно до пункту 56.17 цієї статті.

Підпунктом 56.17.3 пункту 56.17 статті 56 ПК України передбачено, що процедура адміністративного оскарження закінчується днем отримання платником податків рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику.

Отже, початок відліку строку звернення до суду з цим позовом слід обраховувати з дня отримання рішення Державної податкової служби України за результатами розгляду скарг, а саме 15.08.2023.

Окрім того, як встановлено судом, позивачем оскаржено податкові повідомлення рішення як в адміністративному так і судовому порядку , і за результатами розгляду уже є рішення суду і це свідчить про обізнаність як предмету спору так і підстави. Тобто змінюючи підстави позову, позивач вправі оскаржити такі податкові повідомлення-рішення в межах строку звернення до суду.

З вказаним позовом з іншої підстави, аніж яка була у позовній заяві, яка розглянута судом і прийнято 04.03.2024 рішення вперше, позивач вдруге звернувся до суду 15.04.2026, а тому строк звернення до суду позивачем пропущений. Тобто позивач про підстави позову міг бути обізнаний.

Суд зауважує, що Велика Палата Верховного Суду у постанові від 16.07.2025 у справі №500/2276/24 дійшла висновку, що за сформованою судовою практикою, яка є обов`язковою для врахування, строк звернення до суду з позовом про скасування податкового повідомлення-рішення або іншого рішення контролюючого органу про нарахування грошового зобов`язання за умови попереднього використання досудового порядку становить один місяць, що настає за днем закінчення процедури адміністративного оскарження.

Судова практика Верховного Суду є усталеною і тривалий час незмінною, тому у платників податків не повинно бути двозначного розуміння положень чинного законодавства щодо строку звернення до суду з позовними вимогами про оскарження податкових повідомлень-рішень після процедури адміністративного оскарження цих повідомлень-рішень

Оцінюючи причини пропуску строку звернення до суд, суд зазначає таке.

Поважними причинами пропуску строку визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду. Доказами того, що особа знала про можливе порушення своїх прав є, зокрема, умови, за яких особа мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав.

У справах «Стаббігс та інші проти Великобританії» та «Девеер проти Бельгії» Європейський суд дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав. Крім того, Європейський суд з прав людини у рішенні від 28.03.2006 у справі «Мельник проти України» зазначив, що правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані.

Статтею 44 КАС України передбачено, що учасники справи зобов`язані добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки, зокрема виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки, а також виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом (п. 6-7 частини п`ятої цієї статті).

Наведеною правовою нормою КАС України чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку апеляційного оскарження.

Для цього особа, що бере участь у розгляді справи, повинна вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством щоб бути обізнаним з результатом розгляду справи.

Верховний Суд, зокрема, у постанові від 08.02.2023 у справі № 717/314/22, зазначив, що, оцінюючи поважність підстав несвоєчасного звернення до суду, слід виходити з того, що причина пропуску строку є поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина (або кілька обставин), яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом або судом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Щодо посилання представника позивача на введення на території України воєнного стану, слід зазначити наступне.

Відповідно до Закону України від 24.02.2022 № 2102-IX «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні», затверджено Указ Президента України від 24.02.2022 № 64/2022, яким у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022 строком на 30 діб. У подальшому строки воєнного стану продовжувались Законами України на підставі відповідних Указів Президента України. Станом на час розгляду справи воєнний стан триває.

Частинами 1 та 4 статті 26 Закону № 389-VIII Закону України від 12 травня 2015 року № 389-VIII «Про правовий режим воєнного стану» встановлено, що правосуддя на території, на якій введено воєнний стан, здійснюється лише судами. Створення надзвичайних та особливих судів не допускається.

Згідно частини першої статті 10 Закону № 389-VIII, у період дії воєнного стану не можуть бути припинені повноваження Президента України, Верховної Ради України, Кабінету Міністрів України, Національного банку України, Уповноваженого Верховної Ради України з прав людини, судів, органів прокуратури, органів, що здійснюють оперативно-розшукову діяльність, досудове розслідування, розвідувальних органів та органів, підрозділи яких здійснюють контррозвідувальну діяльність.

Введення на території України воєнного стану не зупинило перебіг процесуальних строків звернення до суду з позовами. Питання поновлення процесуального строку у випадку його пропуску з причин, пов`язаних із запровадженням воєнного стану в Україні, вирішується в кожному конкретному випадку з урахуванням доводів, наведених у заяві про поновлення такого строку.

Сам по собі факт запровадження воєнного стану в Україні та військової агресії не є підставою для поновлення процесуального строку. Такою підставою можуть бути обставини, що виникли внаслідок запровадження воєнного стану та унеможливили виконання учасником судового процесу процесуальних дій протягом установленого законом строку.

Проте, позивачем не було наведено жодних причин і не подано доказів, які б підтверджували реальну відсутність у них можливості підготувати та подати позовну заяву в місячний строк після отримання рішення за результатами розгляду скарги.

Щодо посилань на те, що товариство втратило доступ до отримання судових повідомлень та процесуальних документів, суд зауважує що позивач, як активний учасник судового процесу, зобов`язаний добросовісно користуватись процесуальними правами та здійснювати належний контроль за отриманням документів, у тому числі за отриманням судової кореспонденції, повідомлень в ЄСІТС та перебігом судового розгляду.

Неналежна організація внутрішнього контролю за електронним кабінетом чи офіційними каналами зв`язку сама по собі не звільняє особу від процесуальних наслідків пропуску строків звернення до суду.

Суд зауважує, що зазначене є суб`єктивною обставиною та не доводить існування об`єктивно непереборних обставин, які не залежали від волевиявлення позивача та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами/труднощами для своєчасного звернення до суду за захистом своїх прав у встановлений законом строк або у максимально короткий термін після закінчення цього строку.

Такий висновок викладено у постанові Верховного Суду у постанові від 16 травня 2024 року у справі № 340/7858/23.

Посилання позивача на зміну судової практики, формування нових правових висновків Верховного Суду або інше тлумачення норм права щодо підстав позову не можуть визнаватися поважними причинами пропуску строку звернення до суду.

Судова практика за своєю правовою природою є результатом правозастосування та може змінюватися в процесі розвитку правової системи, однак сама по собі зміна підходів суду не створює об`єктивних та непереборних перешкод для реалізації особою права на звернення до суду у встановлений законом строк.

Очікування особою можливого формування більш сприятливої правової позиції Верховного Суду, появи нових висновків щодо застосування норм права або зміни підходу до оцінки аналогічних правовідносин є суб`єктивною обставиною та пов`язане виключно з процесуальною поведінкою сторони, а не з неможливістю своєчасного подання позову.

Процесуальні строки встановлені з метою забезпечення принципів правової визначеності та стабільності правовідносин, а їх поновлення допускається лише у випадку наявності дійсно поважних причин, які були об`єктивно непереборними, не залежали від волевиявлення особи та підтверджуються належними доказами.

Відтак зміна судової практики чи поява нових правових позицій після спливу строку звернення до суду не є самостійною та достатньою підставою для поновлення такого строку.

У постановах від 23 вересня 2021 року у справі № 640/11650/21, від 03 квітня 2023 року у справі № 640/12898/21 Верховний Суд вказував, що не можна вважати порушенням правової визначеності як елементу принципу верховенства права сам факт зміни судової практики.

Щодо посилань представника позивача про те, що про порушення своїх прав позивач дізнався лише з моменту подання фінансової звітності малого підприємства за 2025 рік, слід зазначити наступне.

Сам по собі факт складання або подання фінансової звітності не може вважатися моментом виникнення обізнаності про порушення права, якщо відповідні податкові рішення, які є предметом оскарження, були прийняті значно раніше та були доступні для отримання в установленому законом порядку. Момент подання звітності є лише відображенням фінансових наслідків уже існуючих правовідносин, а не юридичним фактом, з якого вперше виникає або стає відомим порушення права.

Крім того, обов`язок суб`єкта господарювання щодо належної організації обліку, контролю за податковими зобов`язаннями є складовою його господарської діяльності. Невиконання або неналежне виконання цього обов`язку не може покладатися на державний орган чи визнаватися поважною причиною пропуску процесуального строку.

Факт відображення податкових наслідків у фінансовій звітності у 2025 році не змінює моменту виникнення спірних правовідносин та не свідчить про об`єктивну неможливість позивача дізнатися про оскаржувані податкові повідомлення-рішення у встановлені законом строки. Вказані рішення були винесені раніше, а отже позивач мав реальну можливість дізнатися про них шляхом належного контролю за своїми електронними та офіційними каналами зв`язку.

Отже, посилання на дату подання фінансової звітності як на момент обізнаності про порушення прав є суб`єктивним тлумаченням позивача та не підтверджує наявності поважних причин пропуску строку звернення до суду.

Більше того, судом встановлено, що в провадженні Львівського окружного адміністративного суду перебувала справа №380/20009/23 за позовом ТзОВ «ЛІГ 1» до ГУ ДПС у Львівській області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень від 22.05.2023 року №11232/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11256/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11254/13-01-07-09; від 22.05.2023 року №11226/13-01-07-09; від 11.08.2023 року №18174/13-01-07-09.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 04.03.2024 у справі №380/20009/23, яке було залишено без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 20.08.2024, позовні вимоги було задоволено. Постановою Касаційного адміністративного суду від 18.03.2025 рішення судів першої та апеляційної інстанції скасовано та направлено справу на новий розгляд до суду першої інстанції. Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 07.10.2025 позовні вимоги були задоволені, проте Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 04.03.2026, яке було залишено без змін Постановою Касаційного адміністративного суду від 09.04.2026, рішення суду першої інстанції скасовано та прийнято нове рішення про відмову у задоволені позовних вимог в повному обсязі.

Поряд з цим позивач вважає, що має право на повторне звернення до суду з цим позовом.

Суд зауважує, що позивач фактично оскаржує податкові повідомлення-рішення, оскільки не погоджується з визначеним контролюючим органом розміром грошових зобов`язань (у тому числі штрафних санкцій). Така позиція позивача свідчить, що спір має майновий характер та стосується правомірності нарахування податкових зобов`язань, а не виник у зв`язку з новими обставинами, які стали відомі лише згодом.

Водночас сам факт незгоди з розміром визначених податковим органом сум не є новою підставою позову та не змінює моменту виникнення спірних правовідносин, який пов`язаний із датою прийняття та отримання відповідних податкових повідомлень-рішень.

Отже, доводи позивача фактично зводяться до повторного оскарження вже визначених контролюючим органом грошових зобов`язань, що не може розцінюватися як нововиявлена обставина або підстава для відновлення строку звернення до суду.

З урахуванням викладеного суд дійшов висновку, що позивачем не надано жодних доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не наведено обставин, які не залежали від волевиявлення позивача та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

При оцінці строків звернення до суду в межах даної справи і з врахуванням позиції позивача щодо зміни підстави позову (в даному випадку наголошує на протиправності розміру штрафних/фінансових санкцій), суд зауважує, що позивач просить повторно визнати протиправними і скасувати податкові повідомлення рішення, а тому, суд приходить до переконання, що саме і представник позивача зволікав із обґрунтуванням позовних вимог і збиранням доказів, так як при первісному зверненні до суду (справа №380/20009/23), предметом позову були податкові повідомлення рішення, так і станом на момент звернення позивача до суду 15.04.2026 такі ж є предметом розгляду.

Більше того, суд зазначає, що крім прав та обов`язків, визначених у статті 44 цього Кодексу, позивач має право на будь-якій стадії судового процесу відмовитися від позову. Позивач має право змінити предмет або підстави позову, збільшити або зменшити розмір позовних вимог шляхом подання письмової заяви до закінчення підготовчого засідання або не пізніше ніж за п`ять днів до першого судового засідання, якщо справа розглядається в порядку спрощеного позовного провадження (ч.1 ст.47 КАС України).

Вказана стаття регулює порядок реалізації права позивача змінити позовні вимоги. Вимоги статті випливають із принципів диспозитивності та змагальності.

Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які у своїй сукупності дають право особі звернутися до суду з позовними вимогами до відповідача. Необхідність у зміні підстав позову настає тоді, коли в процесі розгляду справи встановлюється невідповідність між обставинами чи нормами права, якими обґрунтовано позов, і обставинами чи нормами, за якими вимога може бути задоволена.

Зміна підстави адміністративного позову можлива у такі способи: 1) заміна одних фактичних чи правових підстав позову іншими; 2) доповнення фактичних чи правових підстав новими; 3) вилучення деяких із зазначених фактичних чи правових підстав.

Предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача. Необхідність у зміні предмету позову може виникати тоді, коли початкові вимоги позивача не дають йому можливості задовольнити свої інтереси.

Зміна предмету адміністративного позову можлива у такі способи: 1) заміна одних позовних вимог іншими; 2) доповнення позовних вимог новими; 3) вилучення деяких із позовних вимог; 4) пред`явлення цих вимог іншому відповідачу в межах спірних правовідносин.

Тобто зміна (доповнення) підстав позову - це зміна (доповнення) обставин, на яких ґрунтується вимога позивача, фактичних та/або юридичних.

Водночас, загальноприйняте тлумачення терміну/дії "зміна" передбачає зміну чого-небудь чимось іншим, перетворення чогось у дещо інше, наприклад, відносно даної ситуації, передбачає зміну (заміну) предмету позову іншим предметом, а не фактичне формування в рамках існуючого позову іншого (додаткового/нового) позову, що забезпечує при здійсненні адміністративного процесу дотримання принципу правової визначеності по відношення до всіх учасників процесу, як складової принципу верховенства права.

Кодексом адміністративного судочинства України також чітко визначено дії суду в такій ситуації. Так, суд при вирішенні питання про задоволення клопотання про зміну позовних вимог перевіряє, чи така зміна підстав або предмету позову стосується спірних правовідносин у справі.

Таку правову позицію висловлено Верховним Судом у постанові від 11.04.2018 по справі №826/13046/16.

Згідно частини 3 статті 47 КАС України зміна предмета або підстав позову при новому розгляді справи допускається в строки, встановлені частиною першою цієї статті, лише у випадку, якщо це необхідно для захисту прав позивача у зв`язку із зміною фактичних обставин справи, що сталася після закінчення підготовчого засідання, або, якщо справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження - початку першого судового засідання при первісному розгляді справи.

Доказів неможливості надати додаткові обґрунтування у підтвердження позовних вимог під час нового розгляду справи №380/20009/23 позивачем не подано.

Суд також звертає увагу на те, що небажання позивача вчасно реалізувати процесуальні права та недоведення факту того, що можливість подання ним позовної заяви у визначені законом строки не залежали від його волевиявлення або було зумовлено вагомими та непереборними обставинами, свідчить про втрату можливості захисту порушених, на переконання позивача, прав у судовому порядку.

У постанові у справі № 240/27663/23 від 21.02.2024 Верховний Суд зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду.

В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Отже, суд зауважує, що доводи, викладені позивачем у заяві про поновлення строку звернення до суду не є поважними причинами пропуску строку звернення до суду, з підстав, наведених судом вище.

З огляду на вказане, встановивши, що позовна заява подана позивачем до суду після спливу строку звернення до суду, та без підтвердження позивачем обставин, які б свідчили про поважність причин його пропуску, суд дійшов висновку про залишення позовної заяви без розгляду.

З таких підстав, суд вважає, що у задоволенні заяви представника позивача про поновлення пропущеного строку необхідно відмовити, а клопотання представника відповідача про залишення позовної заяви без розгляду - задовольнити.

У зв`язку з цим, позовну заяву товариства з обмеженою відповідальністю «Львів Інвест Груп 1» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, необхідно залишити без розгляду.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 7 Закону України «Про судовий збір» сплачена сума судового збору повертається за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Керуючись ст.ст. 240, 256, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд,-

у х в а л и в:

Визнати неповажними причини пропуску строку звернення до суду товариства з обмеженою відповідальністю «Львів Інвест Груп 1». У задоволенні клопотання про поновлення строку звернення до суду відмовити.

Залишити без розгляду адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Львів Інвест Груп 1» до Головного управління ДПС у Львівській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень.

Повернути з Державного бюджету України на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Львів Інвест Груп 1» (79029, м. Львів, вул. Боберського І, кв. 21; ) сплачений судовий збір у сумі 26624,00 грн, сплаченого відповідно до квитанції до платіжної інструкції №1601 від 15.04.2026.

Роз`яснити позивачу, що після усунення підстав, з яких позов було залишено без розгляду, він має право на повторне звернення до адміністративного суду, у загальному порядку.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки визначені ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Ухвала може бути оскаржена до суду апеляційної інстанції в порядку передбаченому ст.297 Кодексу адміністративного судочинства України та у строки, визначені ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Сподарик Наталія Іванівна