Справа № 560/7812/24
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2026-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

21 травня 2026 року

м. Київ

справа №560/7812/24

адміністративне провадження №К/990/19981/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Васильєвої І.А.,

суддів: Юрченко В.П., Хохуляка В.В.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.12.2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду 31.03.2026 у справі № 560/7812/24 за адміністративним позовом Приватного підприємства «Поділля Торг» до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, -

УСТАНОВИВ:

Приватне підприємство «Поділля торг» звернулося до Хмельницького окружного адміністративного суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області, в якому просило суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.01.2024 № 278/2201-0701 про збільшення суми грошового зобов`язання податку на прибуток приватному підприємству «Поділля Торг» () на суму 852 482 грн, та нарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 56 011 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.01.2024 № 279/2201-0701 на суму 45 311 грн, та нарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 4531 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.01.2024 № 280/2201-0701 на суму 3400 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.01.2024 № 282/2201-0701 на суму 18, 22 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.01.2024 № 283/2201-0701 на суму 9828, 66 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.01.2024 № 284/2201-0701 на суму 33 077, 45 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.01.2024 № 285/2201-0701 на суму 13 600 грн;

- визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.01.2024 № Ю- на суму 1873, 69 грн.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.12.2025 позов задоволено частково. Визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.01.2024 № 279/2201-0701 на суму 45311,00 грн, та нарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 4531,00 грн; від 04.01.2024 № 280/2201-0701 на суму 3400,00 грн; визнано протиправною та скасовано вимогу про сплату боргу (недоїмки) від 04.01.2024 № Ю- на суму 1873,69 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду 31.03.2026 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області залишено без задоволення; апеляційну скаргу Приватного підприємства «Поділля Торг» задоволено.

Скасовано рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року в частині відмови у задоволенні позову та ухвалено в цій частині нове судове рішення, яким позов задоволено повністю. Визнані протиправними та скасовані податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Хмельницькій області від 04.01.2024: № 278/2201-0701 про збільшення суми грошового зобов`язання податку на прибуток приватному підприємству «Поділля Торг» () на суму 852 482,00 грн, та нарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 56 011,00 грн; від 04.01.2024 № 282/2201-0701 на суму 18,22 грн; від 04.01.2024 № 283/2201-0701 на суму 9828,66 грн; від 04.01.2024 № 284/2201-0701 на суму 33 077,45 грн; від 04.01.2024 № 285/2201-0701 на суму 13 600 грн. В іншій частині задоволених позовних вимог рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження.

До Верховного Суду надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.12.2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду 31.03.2026 у справі № 560/7812/24.

Підставою касаційного оскарження скаржником вказано п.1 ч.4 ст.328 КАС України з посиланням на неправильне застосування судом апеляційної інстанції п. 198.6 статті 198, п. 201.1 ст 201, п. 201.10 ст. 201, п. 187.1 ст. 187 ПК України (порушення, пов`язані з завищенням податкового кредиту по операціях з ПАТ «Мурованокуриловецький завод мінеральної води «Регіна» та ТОВ «Дейтрикс», ТОВ «РОМА») та без урахування висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 03.05.2022 у справі №560/551/19.

Зокрема, за доводами скаржника, судами не враховано висновки, викладені у постанові Верховного Суду від 03.05.2022 у справі №560/551/19, де вказано про те, що сама по собі реєстрація податкової накладної в ЄРПН не є безумовною підставою для формування податкового кредиту, якщо така накладна містить порушення вимог статті 201 Податкового кодексу України або якщо наявні обставини, що унеможливлюють належну ідентифікацію господарської операції, її змісту, дати чи податкового періоду.

Також підставою касаційного оскарження скаржником вказано п.3 ч.4 ст.328 КАС України з посиланням на:

1) неправильне застосування судом апеляційної інстанції пунктів 44.1, 44.2 статті 44, підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України; статей 1, 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні»; пункту 9 П(С)БО 9 «Запаси»; пункту 19 П(С)БО 16 «Витрати» (заниження податку на прибуток в сумі 852 482 грн у зв`язку з завищенням інших операційних витрат в загальній сумі 4 736 012 грн, в результаті відображення у їх складі вартості послуг з доставки ТМЦ до місця їх використання, зокрема, орендованого складського приміщення, розташованого за адресою: м. Хмельницький, вул. Тернопільська, 12, що підлягали відображенню у складі первісної вартості придбаних запасів) та відсутність висновку Верховного Суду у відносинах, які характеризуються зазначеними подібними обставинами;

2) неправильне застосування судом апеляційної інстанції п. 198.5 ст. 198, п. 201.10 ст. 201, п. 120.1 ст. 120, ст. 58 ПК України (відсутність складання та реєстрації податкової накладної по товарах, під час придбання яких суми ПДВ були включені до податкового кредиту, та які не використані в операціях, що є господарською діяльністю підприємства);

3) неправильне застосування судом апеляційної інстанції ст. 86, 201, пунктів 89, 90 підрозділу 2 розділу ХХ ПК України (порушення щодо несвоєчасної реєстрації податкових накладних у період воєнного стану);

4) неправильне застосування судом апеляційної інстанції вимог п.12 ст.3, ст.20 Закону України від 06 липня 1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг» (далі Закон №265/95-ВР), ст. 44 ПК України (порушення ведення обліку товарів);

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції вимог пункту 1 статті 3, статті 2, статті 17 Закону №265/95-ВР, підпункту 14.1.185 пункту 14.1 статті 14 ПК України (порушення щодо прийняття готівкових коштів за послуги оренди без застосування РРО);

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції вимог статті 15-3 Закону України від 19.12.1995, № 481/95-ВР «Про державне регулювання виробництва і обігу спирту етилового, спиртових дистилятів, алкогольних напоїв, тютюнових виробів, рідин, що використовуються в електронних сигаретах, та пального» (далі: Закон №481/95-ВР); статті 17 Закону №481/95-ВР; положень актів органів місцевого самоврядування, прийнятих на виконання статті 15-3 Закону України №481/95-ВР (правовідносини щодо застосування штрафу за продаж алкогольних напоїв у день та час, коли відповідним рішенням місцевої ради встановлена пряма заборона такого продажу);

- неправильне застосування судом апеляційної інстанції вимог частини 5 статті 8, частини 2 статті 9 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 8 липня 2010 року № 2464-VI; п. 5 частини 2 розділу ІІІ Інструкції про порядок нарахування і сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, затвердженої наказом Мінфіну України від 20.04.2015 №449, Постанови КМУ №390 від 30.03.2022 «Про внесення до деяких постанов Кабінету Міністрів України змін щодо строку повторного огляду осіб з інвалідністю та продовження строку дії деяких медичних документів в умовах воєнного стану» (далі Постанова №390) (порушення щодо заниження ЄСВ у зв`язку з неправомірним застосуванням пільгової ставки ЄСВ);

Також скаржником зазначено про неправильне застосування судом апеляційної інстанції вимог п. 58.1 ст. 58, ст. 123 ПК України, ч.2 ст. 9, ч. 5 ст. 242, ст. 245 КАС України (скасування податкового повідомлення-рішення повністю при тому, що судом визнано правомірними висновки перевірки про заниження ПДВ), у зв`язку з чим касаційна скарга подається з підстав, визначених п.4 ч.4 ст.328 КАС України у взаємозв`язку з п.1 ч.2 ст.353 КАС України та п.3 ч.4 ст.328 КАС України. За доводами скаржника, у правовідносинах, де податкове повідомлення-рішення містить кілька окремо визначених сум донарахувань, частина таких сум визнана судом правомірною, правомірна частина може бути арифметично та юридично відокремлена.

11.05.2026 року на адресу суду від представника позивача надійшли заперечення проти відкриття касаційного провадження у справі з посиланням на відсутність обґрунтованих підстав касаційного оскарження судових рішень у даній справі.

При вирішенні питання про відповідність касаційної скарги вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом встановлено наступне.

Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Колегія суддів зазначає, що відповідно до частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами 2 і 3 статті 353 цього Кодексу.

Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини 4 статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Верховний Суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пунктів 1, 2, 3 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі:

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновку судів, який суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга) (для пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України);

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції; постанови Верховного Суду, у якій викладено висновок щодо правильного застосування норми права, від якого належить відступити; вмотивованого обґрунтування необхідності такого відступу; висновку, який, на думку скаржника, відповідає правильному тлумаченню і застосуванню цієї норми (для пункту 2 частини 4 статті 328 КАС України);

- норми матеріального права, яку неправильно застосовано судом апеляційної інстанції, висновок щодо правильного застосування якої ще не сформульовано Верховним Судом; висновку апеляційного суду, який, на переконання скаржника, є неправильним; обґрунтування у чому полягає помилка суду при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися (для пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України).

У разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України), у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права. При цьому пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України є відсильною нормою, обґрунтування необхідності касаційного оскарження таким пунктом можливе лише у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт та частину статті 353 КАС України.

Колегія суддів звертає увагу, що як вбачається з відомостей з Єдиного державного реєстру судових рішень, який є загальнодоступним для ознайомлення, за наслідками апеляційного перегляду справи суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неправомірність прийняття податкового повідомлення-рішення від 04.01.2024 № 278/2201-0701 про збільшення суми грошового зобов`язання з податку на прибуток Приватному підприємству «Поділля Торг» на загальну суму 852 482 грн та нарахування штрафних (фінансових) санкцій в сумі 56 011 грн, оскільки у цій справі податковий орган довів лише те, що позивач неправильно класифікував спірні витрати у бухгалтерському обліку. Водночас податковий орган не довів належними та допустимими доказами, що ця обставина призвела саме до заниження фінансового результату у сумі 4 736 012 грн та, відповідно, податку на прибуток у сумі 852 482 грн.

За висновками суду апеляційної інстанції, контролюючий орган, не здійснивши необхідного розподілу ТЗВ між залишками запасів та вибулими (реалізованими) запасами, механічно виключив усю суму транспортних витрат з витрат платника, що не відповідає вимогам п. 9 П(С)БО 9. За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що податкове повідомлення-рішення №278/2201-0701 ґрунтується не на повному та достовірному встановленні об`єкта оподаткування, а на методологічно спрощеному припущенні про вплив усієї суми ТЗВ на фінансовий результат поточного періоду.

До того ж, надаючи оцінку правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення від 04.01.2024 №279/2201-0701, суд апеляційної інстанції встановив, що щодо ТОВ «РОМА» податковий орган пов`язує дефект із датою податкової накладної, однак не довів, що така обставина в конкретних правовідносинах призвела до втрати ідентифікації операції, сторін, суми та змісту постачання настільки, щоб повністю нівелювати право покупця на податковий кредит. За такого співвідношення правомірної та неправомірної частин ППР, за відсутності в самому акті чіткого, автономного та безспірного відокремлення правомірної частини нарахувань і санкцій, суд апеляційної інстанції погодився з висновком суду першої інстанції про правомірне і обґрунтоване скасування податкового повідомлення-рішення від 04.01.2024 №279/2201-0701 повністю.

Крім цього, за висновками суду апеляційної інстанції, податкове повідомлення-рішення № 280/2201-0701 юридично ґрунтується на тому самому первинному висновку, що й податкове повідомлення-рішення №279/2201-0701 про нарахування зобов`язань за п. 198.5 ПК України. Оскільки податкове повідомлення-рішення від 04.01.2024 № 279/2201-0701 визнано судом протиправним та скасовано, то і пов`язане з ним ППР від 04.01.2024 № 280/2201-0701 також за висновком суду апеляційної інстанції підлягає скасуванню.

Стосовно правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення №282/2201-0701 від 04.01.2024 (яким до позивача застосовано штраф в розмірі 18,22 грн) суд апеляційної інстанції зазначив, що за висновками контролюючого органу, в порушення позивачем вимог п.89 підрозділу 2 «Особливості справляння податку на додану вартість» розділу ХХ «Перехідні Положення» Кодексу, ПП "Поділля торг" за червень 2023 року зареєстровано податкові накладні, що підлягають наданню платнику ПДВ, із порушенням граничних строків реєстрації податкових накладних.

Однак, як встановлено судом апеляційної інстанції, податковий орган послався на несвоєчасну реєстрацію податкових накладних за червень 2023 року. Водночас з матеріалів справи вбачається, що суд першої інстанції зробив висновок про правомірність цього податкового повідомлення-рішення переважно на підставі даних акта перевірки, без дослідження самих податкових накладних, квитанцій про їх подання/реєстрацію та первинних документів, які б дозволяли перевірити дату складання, дату подання та граничний строк реєстрації. Проте Акт перевірки за висновком суду апеляційної інстанції сам по собі не є безумовним і самодостатнім доказом вчинення податкового правопорушення. Він фіксує позицію контролюючого органу, але не підміняє собою належні первинні електронні та бухгалтерські дані. Тоді, як за правилами ч. 2 ст. 77 КАС України саме відповідач повинен довести правомірність свого рішення. За відсутності у справі достатнього доказів для перевірки висновків акта перевірки колегія суддів вважає, що правомірність податкового повідомлення-рішення №282/2201-0701 не доведена.

Стосовно правомірності прийняття відповідачем податкового повідомлення-рішення №283/2201-0701 від 04.01.2024, яким до позивача застосовано штраф в розмірі 9 828,66 грн за порушення позивачем п.1 ст.3 Закону України від 06 липня 1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», внаслідок не проведення розрахункової операції на повну суму орендної плати в розмірі 9828,66 грн, суд апеляційної інстанції зазначив наступне.

Застосування фінансових санкцій, передбачених статтею 20 цього Закону, можливе лише за умови встановлення сукупності обставин, які свідчать про наявність складу правопорушення, зокрема факту реалізації товарів, що не обліковані у встановленому порядку, або фактичної відсутності їх обліку.

За висновком суду апеляційної інстанції, з матеріалів справи вбачається, що підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення слугували результати інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, оформлені актом інвентаризації №П-0003 від 23.10.2023 року, яким встановлено наявність розбіжностей (надлишків та нестач) на загальну суму 33 077,45 грн. Однак сам по собі факт виявлення розбіжностей між фактичними залишками товарів та даними бухгалтерського обліку не є безумовним доказом здійснення реалізації необлікованих товарів або відсутності їх обліку у встановленому порядку. Інвентаризація фіксує лише стан активів на певну дату та може свідчити про помилки обліку, пересортицю, несвоєчасне відображення господарських операцій або інші обставини, але не доводить факту порушення, передбаченого пунктом 12 статті 3 Закону №265/95-ВР. Проте контролюючим органом не надано належних та допустимих доказів того, що товари, відносно яких встановлено розбіжності, не були відображені в обліку взагалі або що такі товари фактично реалізовувалися без їх попереднього обліку. В матеріалах справи відсутні дані про конкретні господарські операції з реалізації таких товарів, відповідні розрахункові документи чи інші докази, які б свідчили про здійснення продажу необлікованої продукції.

Так само, суд апеляційної інстанції зазначив, що сам факт ненадання документів під час проведення перевірки не може свідчити про їх відсутність як таких та не є достатньою підставою для висновку про порушення, передбачене пунктом 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, без встановлення об`єктивної відсутності обліку товарних запасів.

Стосовно правомірності прийняття податкового повідомлення-рішення №284/2201-0701 від 04.01.2024 (штраф 33077,45 грн), відповідно до якого платником порушено п.12 ст.3 Закону України від 06 липня 1995 року №265/95-ВР «Про застосування реєстраторів розрахункових операцій у сфері торгівлі, громадського харчування та послуг», внаслідок неправильного ведення обліку товарних запасів на загальну суму 33077,45 грн суд апеляційної інстанції виходив з наступного.

Підставою для прийняття спірного податкового повідомлення-рішення за висновком суду апеляційної інстанції, слугували результати інвентаризації товарно-матеріальних цінностей, оформлені актом інвентаризації №П-0003 від 23.10.2023 року, яким встановлено наявність розбіжностей (надлишків та нестач) на загальну суму 33077,45 грн.

Однак за висновком суду, сам по собі факт виявлення розбіжностей між фактичними залишками товарів та даними бухгалтерського обліку не є безумовним доказом здійснення реалізації необлікованих товарів або відсутності їх обліку у встановленому порядку. Інвентаризація фіксує лише стан активів на певну дату та може свідчити про помилки обліку, пересортицю, несвоєчасне відображення господарських операцій або інші обставини, але не доводить факту порушення, передбаченого пунктом 12 статті 3 Закону №265/95-ВР. Тоді, як контролюючим органом не надано належних та допустимих доказів того, що товари, відносно яких встановлено розбіжності, не були відображені в обліку взагалі або що такі товари фактично реалізовувалися без їх попереднього обліку. В матеріалах справи відсутні дані про конкретні господарські операції з реалізації таких товарів, відповідні розрахункові документи чи інші докази, які б свідчили про здійснення продажу необлікованої продукції. Так само сам факт ненадання документів під час проведення перевірки не може свідчити про їх відсутність як таких та не є достатньою підставою для висновку про порушення, передбачене пунктом 12 статті 3 Закону №265/95-ВР, без встановлення об`єктивної відсутності обліку товарних запасів.

До того ж, дійшовши висновку про правомірність прийняття податкового повідомлення-рішення 285/2201-0701 від 04.01.2024 суд апеляційної інстанції керувався тим, що матеріалами справи підтверджується, що позивач здійснював реалізацію пива 01.09.2020 та 01.09.2021, а на території м. Хмельницького діяло рішення міської ради про обмеження такого продажу у День знань. Проте з наданого опису матеріалів справи вбачається, що ні акт перевірки, ні ППР №285/2201-0701 не містять належного індивідуалізованого розрахунку штрафу та чіткого мотивування, чому саме сума 13 600 грн підлягає застосуванню до позивача. Посилання суду першої інстанції вже у мотивувальній частині рішення на ст. 17 Закону №481/95-ВР не усуває цього дефекту самого адміністративного акта. Отже невиконання контролюючим органом обов`язку щодо належного оформлення та мотивування акта індивідуальної дії є самостійною підставою для визнання його протиправним. Відтак колегія суддів апеляційної інстанції дійшла висновку про наявність правових підстав для скасування податкового повідомлення-рішення 285/2201-0701 від 04.01.2024.

Крім цього, колегія суддів апеляційної інстанції погодилась з висновком суду першої інстанції про неправомірність прийняття вимоги про сплату боргу (недоїмки) від 04.01.2024 № Ю- на суму 1873 грн 69 коп. з таких підстав.

В ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено, що на заробітну плату працівника ОСОБА_1 в період з квітня 2022 по травень 2022 нарахування здійснювались у розмір 8,41% як інваліду. Підтверджуючі документи - довідка МСЕК видана 10.03.2021 та діяла до березня 2022, наступна довідка МСЕК була видана 29.06.2022 та діяла до червня 2023. Відповідно, нарахування єдиного внеску в квітні-травні 2022 року повинні були бути здійснені у розмірі 22%. Всього донараховано ЄСВ в сумі 1873,69 грн.

Водночас, судом апеляційної інстанції зазначено, що 30.03.2022 Постановою КМУ № 390 «Про внесення до деяких постанов Кабінету Міністрів України змін щодо строку повторного огляду осіб з інвалідністю та продовження строку дії деяких медичних документів в умовах воєнного стану» внесено зміни до Постанови Кабінету Міністрів України від 8 березня 2022 № 225 «Деякі питання порядку проведення медико-соціальної експертизи на період дії воєнного стану на території України», доповнено пунктом 3 такого змісту: «Повторний огляд, строк якого припав на період дії воєнного стану на території України, переноситься на строк після припинення або скасування воєнного стану, але не пізніше шести місяців після його припинення або скасування за умови неможливості направлення: осіб з інвалідністю та осіб, яким встановлено ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках), лікарсько-консультативною комісією на медико-соціальну експертизу відповідно до Положення про медико-соціальну експертизу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 грудня 2009 р № 1317".

При цьому інвалідність та ступінь втрати професійної працездатності (у відсотках) продовжується до останнього числа шостого місяця після припинення або скасування періоду дії воєнного стану, якщо раніше не буде проведено повторний огляд.

Враховуючи викладене, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що ОСОБА_2 у період квітня-травня 2022 не втратив статус особи з інвалідністю в силу прямої дії вищенаведених норм. Отже в даному випадку має місце неузгодженість правових норм, а тому, враховуючи вимоги 56.21 статі 56 ПК України, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що позивач мав обґрунтовані правові підстави вважати, що він правильно обраховував та сплачував єдиний внесок на суми заробітної плати застрахованих осіб підприємства, що за висновком суду свідчить про відсутність підстав для донарахування суми єдиного внеску та погодився з висновком суду першої інстанції про протиправність прийняття відповідачем оскаржуваної вимоги з єдиного внеску.

Разом з цим, переходячи до визначених скаржником підстав касаційного оскарження колегія суддів звертає увагу, що скаржником не вказано, в чому полягає неправомірність таких висновків судів попередніх інстанцій в частині оцінки доказів у справі, а лише процитовано фактичні обставини, зазначено на зафіксованих актом перевірки порушеннях та умовно здійснені посилання на відсутність висновків Верховного Суду фактично з усіх питань, які слугували підставою для зафіксованих актом перевірки порушень, що в свою чергу не є належним викладенням підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

До того ж, враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

При цьому як вбачається з Єдиного державного реєстру судових рішень, за наслідками апеляційного перегляду справи в судовому рішенні суд апеляційної інстанції врахував правові позиції, викладені в постановах Верховного Суду від 18.12.2018 у справі №816/1118/17, від 15.01.2019 у справі № 809/2918/13-а, від 02.12.2019 у справі №826/13060/18, від 11.11.2020 №320/1147/19, від 24.11.2020 у справі № 813/3034/15, від 28 березня 2023 року у справі №260/433/19 і скаржником не вказано про помилковість врахування судом апеляційної інстанції таких правових позицій Верховного Суду.

Верховний Суд зазначає, що у касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Отже, скаржнику слід викласти передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для касаційного оскарження судових рішень, враховуючи вищенаведені роз`яснення Суду в контексті викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.

Крім цього, в порушення вимог частини 4 статті 330 КАС України до касаційної скарги відповідачем не надано документ про сплату судового збору.

Згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Підпунктом 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру юридичною особою - 1,5 відсотка ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 10 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Позов було подано у 2024 році. Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік» з 1 січня 2024 року встановлено прожитковий мінімум на одну працездатну особу в розрахунку на місяць у розмірі 3028,00 грн.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, але не більше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Касаційну скаргу надіслано через систему «Електронний суд». Відповідно до частини 3 статті 4 Закону України «Про судовий збір» при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору.

Загальний розмір задоволених позовних вимог 1 020 133,02 грн. Отже, скаржнику слід сплатити 24 483,19 грн судового збору (15 301,99 грн * 200% * 0,8) та надати до суду оригінал платіжного документа.

Реквізити для сплати судового збору: Отримувач коштів: ГУК у м.Києві/Печерс. р-н/22030102. Код отримувача (код за ЄДРПОУ): 37993783. Банк отримувача: Казначейство України (ЕАП). Рахунок отримувача: UA0026007. Код класифікації доходів бюджету: 22030102. Найменування податку, збору, платежу: «Судовий збір (Верховний Суд, 055)». Призначення платежу: *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), ВЕРХОВНИЙ СУД (назва відповідного касаційного суду, де розглядається справа, або Велика Палата Верховного Суду), номер справи, у якій сплачується судовий збір.

Згідно з частиною 2 статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328-330, 332, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Хмельницькій області на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 18.12.2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду 31.03.2026 у справі № 560/7812/24, залишити без руху.

Установити скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом належного викладення підстав касаційного оскарження, сплати судового збору за подання касаційної скарги та надання оригіналу платіжного документа.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

І.А. Васильєва

В.П. Юрченко

В.В. Хохуляк ,

Судді Верховного Суду