Справа № 200/1004/25
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2026-05-19 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

19 травня 2026 року

м. Київ

справа № 200/1004/25

адміністративне провадження № К/990/19996/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2025 року, додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року у справі №200/1004/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих про визнання протиправним та скасування наказу, протоколу в частині,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України №132/5 від 16 січня 2025 року «Про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, припинення діяльності арбітражного керуючого та дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)»;

- визнати протиправним та скасувати індивідуальний акт - пункту 7 протоколу Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих №1/25 від 09 січня 2025 року щодо застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого та направлення матеріалів перевірки до органів Національної поліції.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2025 року позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Міністерства юстиції України №132/5 від 16 січня 2025 року «Про застосування до арбітражного керуючого ОСОБА_1 дисциплінарного стягнення у виді позбавлення права на здійснення діяльності арбітражного керуючого, припинення діяльності арбітражного керуючого та дії свідоцтва про право на здійснення діяльності арбітражного керуючого (розпорядника майна, керуючого санацією, ліквідатора)».

У задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовлено.

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року заяву ОСОБА_1 про стягнення судових витрат у справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправним та скасування наказу, протоколу в частині - задоволено.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 7500,00 (сім тисяч п`ятсот) грн.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на користь ОСОБА_1 витрати на правничу допомогу в сумі 7500,00 (сім тисяч п`ятсот) грн.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року апеляційну скаргу Міністерства юстиції України - залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу Київського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України - задоволено.

Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2025 року у справі № 200/1004/25 - залишено без змін.

Додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі № 200/1004/25 - змінено, виключивши абзац третій резолютивної частини, а в решті - залишено без змін.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Міністерства юстиції України на користь ОСОБА_1 судові витрати на правову (правничу) допомогу у розмірі 2000,00 (дві тисячі) гривень.

01 травня 2026 року Міністерство юстиції України через підсистему «Електронний суд» втретє звернулось до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2025 року, додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення в частині задоволених позовних вимог та ухвалити нове рішення в цій частині, яким відмовити у задоволенні позову та у задоволенні заяви про стягнення витрат на професійну правничу допомогу.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

У повторно поданій касаційній скарзі скаржник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування положень частини першої статті 45 та пункту 1 частини першої статті 64 Кодексу України з процедур банкрутства у взаємозв`язку з частиною третьою статті 15 Закону України «Про оплату праці», частиною п`ятою статті 97 Кодексу законів про працю України, а також щодо застосування частини третьої статті 12 Кодексу України з процедур банкрутства у взаємозв`язку з пунктом 6 частини першої статті 3 та частиною третьою статті 13 Цивільного кодексу України у правовідносинах, пов`язаних із оцінкою правомірності дій арбітражного керуючого при здійсненні розрахунків із працівниками у процедурі банкрутства.

Ухвалою Верховного Суду від 30 березня 2026 року касаційну скаргу Міністерства юстиції України було повернуто особі, яка її подала, у зв`язку з неналежним викладенням підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

У вказаній ухвалі Верховний Суд звертав увагу скаржника на те, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен не лише формально послатися на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування певної норми права, а й: чітко визначити норму права, яку, на його думку, судами застосовано неправильно; обґрунтувати, у чому саме полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми; навести мотивовані доводи щодо того, як саме відповідна норма права повинна застосовуватися у спірних правовідносинах.

Крім того, Верховний Суд зазначав, що наведені у касаційній скарзі доводи: не містять чіткого співвіднесення між установленими судами обставинами справи, висновками судів та нормами права, на які посилається скаржник; мають узагальнений характер; фактично зводяться до альтернативного тлумачення норм матеріального права та незгоди з висновками судів попередніх інстанцій.

Надалі ухвалою Верховного Суду від 27 квітня 2026 року повторно подану касаційну скаргу також було повернуто особі, яка її подала.

У зазначеній ухвалі Верховний Суд уже окремо звернув увагу на те, що, хоча скаржник у повторно поданій касаційній скарзі формально визначив норми права, щодо яких, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду, а також формально сформулював питання для такого висновку, проте так і не навів належного обґрунтування: у чому саме полягає неправильне застосування судами цих норм права з урахуванням установлених судами обставин справи; яким чином відсутність на момент проведення перевірки визнаних у встановленому законом порядку грошових вимог працівника впливає на правомірність висновків судів щодо оцінки дій контролюючого органу; чому саме відсутність висновку Верховного Суду унеможливлює правильне застосування відповідних норм права судами.

Також Верховний Суд у вказаній ухвалі прямо зазначив, що наведені у повторно поданій касаційній скарзі доводи зводяться до загальних міркувань щодо першочерговості виплати заробітної плати та обов`язків арбітражного керуючого діяти добросовісно, однак не містять аналізу правової помилки судів у застосуванні конкретних норм права у межах установлених судами фактичних обставин справи.

Перевіряючи повторно подану касаційну скаргу, Верховний Суд зазначає, що наведені в ухвалах Верховного Суду від 30 березня 2026 року та від 27 квітня 2026 року роз`яснення скаржником належним чином не враховано.

Так, у повторно поданій касаційній скарзі скаржник, як і раніше, обґрунтовує свої доводи переважно посиланнями на те, що: суди неправильно ототожнили відсутність ухвали про визнання вимог із відсутністю самого права працівника; неправильно надали перевагу процесуальним нормам статті 45 Кодексу України з процедур банкрутства; неналежно оцінили поведінку арбітражного керуючого з точки зору добросовісності; помилково дійшли висновку про відсутність порушень у діях арбітражного керуючого.

Втім наведені доводи, як і раніше, фактично спрямовані на спростування висновків судів попередніх інстанцій у цій конкретній справі та доведення необхідності іншої оцінки встановлених судами обставин, а не на обґрунтування існування питання права, щодо якого відсутній висновок Верховного Суду у подібних правовідносинах.

При цьому скаржник і надалі не обґрунтовує: у чому саме полягає неоднозначність або невизначеність правозастосування; який саме новий правовий висновок повинен бути сформований Верховним Судом; чому застосування чинного нормативного регулювання та наявних підходів до тлумачення відповідних норм права є недостатнім для вирішення цього спору.

Таким чином, зміст повторно поданої касаційної скарги свідчить про те, що скаржником фактично не усунуто недоліки касаційної скарги, на які Верховний Суд уже двічі звертав увагу в ухвалах від 30 березня 2026 року та від 27 квітня 2026 року.

Інших підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, скаржником не зазначено.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу Міністерства юстиції України на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 10 жовтня 2025 року, додаткове рішення Донецького окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 12 лютого 2026 року у справі №200/1004/25 за позовом ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ), Дисциплінарної комісії арбітражних керуючих про визнання протиправним та скасування наказу, протоколу в частині- повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур