Справа № 826/3848/16
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2026-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 травня 2026 року

м. Київ

справа № 826/3848/16

адміністративне провадження № К/990/32347/25

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду судді-доповідача Коваленко Н.В., суддів: Бучик А.Ю., Стеценка С.Г., розглянувши у попередньому судовому засіданні касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року, постановлену у складі судді Сич С.С., та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2025 року, ухвалену у складі колегії суддів: Кобаля М.І., Файдюка В.В., Черпака Ю.К., у справі за позовом Фонду гарантування вкладів фізичних осіб до Компанії ПРАЙМСТАР ЕНЕРДЖІ ФЗЕ про стягнення коштів,

УСТАНОВИВ:

ВСТУП

У цій справі Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - Фонд) звернувся до суду з вимогами про стягнення з іноземної юридичної особи приватного права грошових коштів у вигляді штрафу за порушення зобов`язань, передбачених договором купівлі - продажу цінних паперів, а саме - акцій неплатоспроможного банку, який від імені такого банку укладено уповноваженою особою Фонду як тимчасовою адміністрацією банку (продавцем) з вказаною юридичною особою (покупцем).

Верховний Суд вважає, що договір купівлі продажу цінних паперів - акцій неплатоспроможного банку не є адміністративним договором й належить до цивільно-правових правочинів, на підставі яких виникають цивільні (господарські) відносини.

Участь у зазначених відносинах уповноваженої особи Фонду як представника неплатоспроможного банку, не змінює природи такого договору, оскільки у таких відносинах Фонд не виконує жодних управлінських функцій і не діє як суб`єкт владних повноважень у розумінні Кодексу адміністративного судочинства України.

Спір щодо виконання такого договору належить вирішувати в порядку господарського судочинства.

І. ІСТОРІЯ СПРАВИ

І.І Короткий зміст позовних вимог

1. У березні 2016 року Фонд гарантування вкладів фізичних осіб (далі - також Фонд, позивач) звернувся до суду з позовом до Компанії ПРАЙМСТАР ЕНЕРДЖІ ФЗЕ (далі - також Компанія, відповідач), у якому просив стягнути з Компанії на користь Фонду кошти в сумі 2000000,00 грн.

2. На обґрунтування позову Фонд покликався на невиконання Компанією ПРАЙМСТАР ЕНЕРДЖІ ФЗЕ зобов`язань, зазначених у пункті 3.3 Договору купівлі-продажу цінних паперів (акцій банку) № БВ-348/15 від 07 серпня 2015 року, у зв`язку з чим вважав, що Компанія має обов`язок сплати штрафу в розмірі 2 000 000,00 грн., який не був сплачений.

І.ІІ Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

3. Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 22 лютого 2018 року провадження у цій справі було зупинене до набрання законної сили рішенням суду в іншій адміністративній справі і було поновлене на підставі ухвали цього ж суду від 11 листопада 2022 року.

4. У зв`язку з прийняттям Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13 грудня 2022 року № 2825-IX, яким, зокрема, припинено здійснення правосуддя Окружним адміністративним судом міста Києва, зазначена справа, на підставі пункту 2 розділу II «Прикінцеві та перехідні положення» вказаного Закону (зі змінами, внесеними згідно із Законом України від 16 липня 2024 року № 3863-IX), пунктів 4, 5, 10 Порядку передачі судових справ, нерозглянутих Окружним адміністративним судом міста Києва, затвердженого наказом Державної судової адміністрації України 16 вересня 2024 року № 399, а також статей 29, 30 Кодексу адміністративного судочинства України, передана на розгляд Полтавського окружного адміністративного суду та прийнята цим судом до свого провадження відповідно до ухвали від 03 березня 2025 року.

5. Полтавський окружний адміністративний суд, керуючись нормами пункту 1 частини першої статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України, провадження у справі закрив, про що постановив ухвалу від 05 травня 2025 року.

6. Постановляючи таку ухвалу, суд першої інстанції підкреслював, що при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду господарських й адміністративних справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них Фонду чи його уповноваженої особи на стадії ліквідації чи банкрутства банку), адже визначальною ознакою для правильного розмежування предметної юрисдикції судів є характер правовідносин, у яких виник спір.

7. Наводячи мотиви на обґрунтування висновку про непідсудність цього спору адміністративним судам, суд першої інстанції виходив з того, що спірні у цій справі правовідносини є договірними й виникли з правочину щодо купівлі-продажу цінних паперів (акцій банку), який не належить до адміністративного договору в розумінні приписів пункту 16 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України. За позицією суду, такі правовідносини є приватноправовими і не мають ознак публічно-правових, оскільки у цих відносинах Фонд не виступав суб`єктом владних повноважень і не реалізовував жодних публічно - владних управлінських функцій.

8. У підсумку суд виснував, що спір у справі, яка розглядається, не належить до юрисдикції адміністративних судів, й з огляду на предмет спору, характер спірних правовідносин та суб`єктний склад учасників справи, має вирішуватися в порядку господарського судочинства.

9. З таким висновком погодився й Шостий апеляційний адміністративний суд, який постановою у від 22 липня 2025 року ухвалу суду першої інстанції залишив без змін.

І.ІІІ Короткий зміст вимог касаційної скарги

10. Не погоджуючись із вищевказаними судовими рішеннями, Фонд подав касаційну скаргу, в якій, покликаючись на неправильне застосування судом норм матеріального та порушення норм процесуального права, просить їх скасувати та направити справу до суду першої інстанції для продовження її розгляду.

ІІ. СТИСЛИЙ ВИКЛАД ОБСТАВИН СПРАВИ, ВСТАНОВЛЕНИХ СУДАМИ ПЕРШОЇ ТА АПЕЛЯЦІЙНОЇ ІНСТАНЦІЙ

11. Між Компанією ПРАЙМСТАР ЕНЕРДЖІ ФЗЕ (Покупець) та учасниками ПАТ «Укргазпромбанк» (Продавці, Учасники), від імені яких діє уповноважена особа Фонду на тимчасову адміністрацію в ПАТ «Укргазпромбанк» Ожго Є.В., укладено договір купівлі-продажу цінних паперів (акцій банку) № БВ-348/15 від 07 серпня 2015 року, посвідчений приватним нотаріусом КМНО Поліщук О.Ю. та зареєстрований у реєстрі за № 931;932 (далі - договір).

12. Згідно з преамбулою правочину цей договір укладений відповідно до статті 41 Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб», Положення про виведення неплатоспроможного банку з ринку та на виконання Плану врегулювання неплатоспроможного банку ПАТ «Укргазпромбанк», затвердженого виконавчою дирекцією Фонду (протокол № 126/15 від 12 червня 2015 року; далі - План врегулювання).

13. Відповідно до пункту 1.1 договору уповноважена особа від імені Учасників зобов`язується передати у власність Покупцю, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити, у порядку та на умовах, визначених цим договором, наступні цінні папери: акції прості іменні у бездокументарній формі, емітентом яких є ПАТ «Укргазпромбанк»; номінальна вартість цінного паперу - 60,00 грн; кількість цінних паперів - 2 070 000,00 грн; загальна номінальна вартість цінних паперів - 124 200 000,00 грн; ціна одного цінного паперу - 7,2464 грн.

14. Згідно з пунктом 4.1 договору за невиконання або неналежне виконання договірних зобов`язань, Уповноважена особа (Фонд) та Покупець несуть відповідальність згідно з вимогами чинного законодавства України та цього Договору.

15. Пункти 4.4, 4.5 договору передбачають, що за невиконання або неналежне виконання Покупцем своїх зобов`язань, зазначених у п. 3.3 цього Договору, Покупець сплачує Фонду штраф у розмірі 2 000 000,00 грн. Сплата штрафу за цим Договором здійснюється Стороною протягом 7 (семи) банківських днів з моменту отримання відповідної письмової вимоги іншої Сторони.

16. У судах попередніх інстанцій Фонд гарантування вкладів фізичних осіб стверджував про невиконання Компанією ПРАЙМСТАР ЕНЕРДЖІ ФЗЕ зобов`язань, зазначених у пункті 3.3 Договору купівлі-продажу цінних паперів (акцій банку) № БВ-348/15 від 07 серпня 2015 року та вважав, що зазначена Компанія має обов`язок сплати штраф у розмірі 2 000 000,00 грн., який, однак, сплачений не був.

17. З огляду на зазначені обставини Фонд гарантування вкладів фізичних осіб звернувся до суду з позовом у цій справі про стягнення на його користь з Компанії ПРАЙМСТАР ЕНЕРДЖІ ФЗЕ вказаних коштів.

ІІІ. ДОВОДИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

18. Обґрунтовуючи підстави касаційного оскарження ухвалених у цій справі судових рішень судів першої та апеляційної інстанцій, Фонд зазначає, що стороною правочину, з приводу виконання якого поданий цей позов, є суб`єкт публічних правовідносин, у якого відсутній індивідуальний (приватний) інтерес, і такий договір укладений для досягнення мети, що становить публічний інтерес, а тому, на думку скаржника, такий договір є адміністративним.

19. Наполягаючи на тому, що цей спір виник з приводу виконання адміністративного договору, Фонд вважає, що такий спір підвідомчий юрисдикції адміністративних судів.

20. Покликається Фонд і на те, що порядок вирішення спорів за вищевказаним договором погоджений його сторонами, а саме - віднесено розгляд спірних між сторонами договору питань до Окружного адміністративного судоу м. Києва, до якого і була подана позовна заява.

21. Окрему увагу скаржник звертає на те, що питання предметної юрисдикції справи, яка розглядається, вже вирішувалось судами, й з цього приводу були ухвалені судові рішення, які набрали законної сили.

22. Зважаючи на таке, Фонд стверджує, що суди попередніх інстанцій, закриваючи за таких обставин провадження у цій справі, діяли всупереч такому принципу правовладдя як правова визначеність й тому помилково закрили провадження у цій справі.

23. Фонд, покликаючись на норми частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України, також заявив клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

24. Відзив на касаційну скаргу не надійшов, що, однак, в силу приписів частини четвертої статті 338 Кодексу адміністративного судочинства України, не перешкоджає перегляду рішень судів першої та апеляційної інстанцій.

IV. ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

ІV.І. Оцінка доводів учасників справи і висновків судів попередніх інстанцій

25. Відповідно до частин першої - третьої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права.

Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

26. Згідно з частинами першою, другою статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази

27. Перевіряючи у межах повноважень, встановлених процесуальним законом, правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального і дотримання норм процесуального права, а також надаючи оцінку аргументам, викладеним у касаційній скарзі, Верховний Суд виходить з такого.

28. Позовна заява Фонду у справі, що розглядається, подана до суду першої інстанції у березні 2016 року. Позивач визначив цей спір як адміністративний і тому подав позов до відповідного адміністративного суду, а саме - до Окружного адміністративного суду міста Києва.

29. Чинні станом на вказаний момент положення Кодексу адміністративного судочинства України визначали, що справа адміністративної юрисдикції - переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому хоча б однією зі сторін є орган виконавчої влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа або інший суб`єкт, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 1 частини першої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України).

30. У пунктах 6 - 9, 14 частини першої статті 3 цього ж Кодексу у вищезазначеній редакції містились такі визначення понять:

адміністративний позов - звернення до адміністративного суду про захист прав, свобод та інтересів або на виконання повноважень у публічно-правових відносинах;

суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхня посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень;

позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано адміністративний позов до адміністративного суду, а також суб`єкт владних повноважень, на виконання повноважень якого подана позовна заява до адміністративного суду;

відповідач - суб`єкт владних повноважень, а у випадках, передбачених законом, й інші особи, до яких звернена вимога позивача;

адміністративний договір - дво- або багатостороння угода, зміст якої складають права та обов`язки сторін, що випливають із владних управлінських функцій суб`єкта владних повноважень, який є однією із сторін угоди.

31. Право на судовий захист станом на момент звернення до суду Фонду регламентували норми статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з частиною третьою якої суб`єкти владних повноважень мають право звернутися до адміністративного суду у випадках, передбачених Конституцією та законами України.

32. Юрисдикцію адміністративних судів щодо вирішення адміністративних справ на той час визначала стаття 17 Кодексу адміністративного судочинства України.

33. За приписами пунктів 3-5 частини другої зазначеної статті юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема: спори між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень; спори, що виникають з приводу укладання, виконання, припинення, скасування чи визнання нечинними адміністративних договорів; спори за зверненням суб`єкта владних повноважень у випадках, встановлених Конституцією та законами України.

34. Після викладення Кодексу адміністративного судочинства України в редакції Закону України від 03 жовтня 2017 року № 2147-VIII та внесення до нього змін станом на дату постановлення судом першої інстанції ухвали про закриття провадження у справі, яка наразі оскаржується в касаційному порядку, наведені вище норми процесуального закону суттєвих змін не зазнали та відповідають правовій регламентації питання предметної юрисдикції адміністративних судів відповідних норм статей 4, 5 та 19 цього Кодексу.

35. Поряд із цим Кодекс адміністративного судочинства України, після викладення у вищевказаній редакції, був доповнений визначенням поняття «публічно-правовий спір».

36. Це поняття введено у норми пункту 2 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України, згідно з яким публічно-правовий спір - спір, у якому:

хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або

хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або

хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи;

37. Отже, юрисдикцією адміністративних судів охоплюються саме публічно-правові спори, зокрема, за позовом суб`єктів владних повноважень, однак, лише у компетенційних спорах, у спорах, які виникають на підставі адміністративних договорів, а також у випадках, прямо передбачених Конституцією та законами України.

38. За висновками судів попередніх інстанцій цей спір не є публічно правовим й стосується приватноправових відносин, у зв`язку з чим має цивільний характер і з огляду на суб`єктний склад сторін у справі та предмет позову його розгляд належить здійснювати за правилами господарського судочинства.

39. Фонд з такими висновкам судів не погоджується, вважає їх помилковими і наполягає на адміністративній природі спору, який, на його думку, виник у публічно - правових відносинах щодо виконання адміністративного договору. За позицією Фонду, у цих відносинах він діяв як суб`єкт владних повноважень, реалізовуючи наявні у нього публічно - владні управлінські функції на підставі норм Закону України «Про систему гарантування вкладів фізичних осіб».

40. Тому, під час розгляду цієї справи у касаційному порядку, суду касаційної інстанції належить перевірити висновки судів стосовно юрисдикції спору й визначити, за правилами якого судочинства (цивільного (господарського) чи адміністративного) необхідно здійснювати розгляд цієї справи.

41. Вирішуючи подібне питання, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2019 року у справі № 804/1038/18 зазначала, що критеріями відмежування справ цивільної (господарської) юрисдикції від інших є, по-перше, наявність у них спору про право цивільне (справи за позовами, що виникають з будь-яких правовідносин, крім випадків, коли розгляд таких справ проводиться за правилами іншого судочинства), по-друге, суб`єктний склад такого спору.

42. Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама собою участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір із публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

43. Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

44. Схожий підхід до визначення предметної юрисдикції судів продемонстрований у постанові Великої Палати Верховного Суду від 12 червня 2018 року у справі № 910/14465/17, яка у пунктах 6.9-6.11 зазначила:

« 6.9. Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

6.10. Разом з тим приватноправові відносини вирізняються наявністю майнового чи немайнового особистого інтересу учасника. Спір має приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням або загрозою порушення приватного права чи інтересу, як правило, майнового, конкретного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин. Спір є приватноправовим також у тому випадку, якщо до порушення приватного права чи інтересу призвели управлінські дії суб`єктів владних повноважень.

6.11. Помилковим є застосування статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) та поширення юрисдикції адміністративних судів на всі спори, стороною яких є суб`єкт владних повноважень, оскільки при вирішенні питання про розмежування компетенції судів щодо розгляду адміністративних і господарських справ недостатньо застосовувати виключно формальний критерій - визначення суб`єктного складу спірних правовідносин (участь у них суб`єкта владних повноважень), тоді як визначальною ознакою для правильного вирішення спору є характер правовідносин, з яких виник спір.».

45. Наведене правозастосування є усталеним та послідовно підтримується Верховним Судом й відступу від нього не здійснювалось.

46. Колегія суддів акцентує увагу й на висновках Великої Палати Верховного Суду, викладених у постанові від 12 червня 2018 року у справі № 910/14465/17, щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до яких відносини щодо здійснення Фондом функцій органу управління банку, у якому запроваджено тимчасову адміністрацію, чи банку, який ліквідується, є приватноправовими і в таких відносинах Фонд не здійснює функцій суб`єкта владних повноважень у розумінні статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України.

47. З огляду на зазначене у цій же постанові Великої Палати Верховного Суду констатовано, що Фонд, розпоряджаючись майном банку, в якому запроваджено тимчасову адміністрацію або щодо якого розпочато процедуру ліквідації, діє від імені останнього й у межах виконання покладених на нього законодавством функцій щодо виведення неплатоспроможного банку з ринку, а тому не здійснює в цій частині жодних владних управлінських функцій.

48. Колегія суддів відхиляє аргументи скаржника про віднесення цієї справи до категорії адміністративних на підставі пункту 4 частини другої статті 17 Кодексу адміністративного судочинства України в редакції, чинній станом на момент звернення до суду з цим позовом, та на підставі пункту 4 частини першої статті 19 цього Кодексу в редакції, чинній на час ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржених у цій справі судових рішень, як такої, спір в якій виник з приводу виконання адміністративного договору.

49. Стосовно таких аргументів Верховний Суд звертає увагу на правові позиції Великої Палати Верховного Суду, викладені у постанові від 15 червня 2020 року у справі № 826/20221/16, в якій вже надавалась правова оцінка юридичній природі договору купівлі - продажу цінних паперів у вигляді акцій неплатоспроможного банку.

50. У вказаній постанові констатовано, що такий договір не належить до адміністративного договору в розумінні Кодексу адміністративного судочинства України, а участь уповноваженої особи Фонду в його укладенні як представника неплатоспроможного банку не змінює цивільно-правової природи зазначеного правочину як такого, що укладений між суб`єктами господарювання: банком з однієї сторони як продавцем та відповідною юридичною особою як покупцем цінних паперів.

51. Вищевикладене підтверджує правильність висновків судів попередніх інстанцій про те, що відносини, у яких виник спір у справі, що розглядається, мають приватноправовий характер, оскільки стосуються виконання цивільно - правового правочину, укладеного між суб`єктами господарювання, який не є адміністративним.

52. Відповідно до частини першої статті 1 Господарського процесуального кодексу України в редакції, чинній станом на момент звернення Фонду до суду з позовом у справі, що розглядається, підприємства, установи, організації, інші юридичні особи (у тому числі іноземні), громадяни, які здійснюють підприємницьку діяльність без створення юридичної особи і в установленому порядку набули статусу суб`єкта підприємницької діяльності (далі - підприємства та організації), мають право звертатися до господарського суду згідно з встановленою підвідомчістю господарських справ за захистом своїх порушених або оспорюваних прав і охоронюваних законом інтересів, а також для вжиття передбачених цим Кодексом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням.

53. Справи, підвідомчі господарським судам, на той час визначала стаття 12 зазначеного Кодексу, згідно з пунктом першим частини першої якої господарським судам підвідомчі: справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів, у тому числі щодо приватизації майна, та з інших підстав, крім: спорів про приватизацію державного житлового фонду; спорів, що виникають при погодженні стандартів та технічних умов; спорів про встановлення цін на продукцію (товари), а також тарифів на послуги (виконання робіт), якщо ці ціни і тарифи відповідно до законодавства не можуть бути встановлені за угодою сторін; спорів, що виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції Конституційного Суду України та адміністративних судів; інших спорів, вирішення яких відповідно до законів України та міжнародних договорів України віднесено до відання інших органів.

54. Взявши до уваги релевантні положення процесуального закону, які стосуються регламентації предметної юрисдикції адміністративних судів, а також висновки Великої Палати Верховного Суду щодо їх застосування в частині розмежування такої юрисдикції, колегія суддів, з огляду на установлені у цій справі обставини, зміст та характер спірних правовідносин, предмет спору та предмет доказування у справі, суб`єктний склад її учасників, визнає обґрунтованими наведені в оскаржених судових рішеннях мотиви судів попередніх інстанцій стосовно визначення юрисдикції справи як господарської та необхідності здійснювати її розгляд за правилами саме господарського судочинства.

55. У зв`язку з цим Верховний Суд констатує, що суди попередніх інстанцій, вирішуючи питання щодо предметної юрисдикції спору у справі, яка розглядається, правильно застосували норми матеріального і не допустили порушень норм процесуального права, дійшли обґрунтованого висновку про належність розгляду такого спору за правилами господарського судочинства. Цей висновок судів не суперечить чинній редакції правих норм законів України, які регламентують правовий статус, компетенцію Фонду та порядок її реалізації.

56. Стосовно доводів скаржника про те, що питання про юрисдикційну приналежність цього спору вже вирішувалось судами, Верховний Суд зазначає таке.

57. Наявні у справі, що розглядається, матеріали засвідчують, що ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 21 березня 2016 року було відмовлено у відкритті провадження у цій справі, оскільки, за висновками суду, її належало розглядати за правилами господарського судочинства відповідно до пункту 1 частини першої статті 12 Господарського процесуального кодексу України, згідно з якою господарським судам підвідомчі справи у спорах, що виникають при укладанні, зміні, розірванні і виконанні господарських договорів.

58. Проте ухвалою Київського апеляційного адміністративного суду від 26 травня 2016 року зазначена ухвала суду першої інстанції скасована, а справа направлена для продовження розгляду, оскільки, за позицією апеляційного суду, спір у цій справі виник у правовідносинах з приводу виконання адміністративного договору, у зв`язку з чим він є публічно - правовим та підлягає розгляду за правилами Кодексу адміністративного судочинства України.

59. Вказана ухвала суду апеляційної інстанції в касаційному порядку не оскаржувалась та набрала законної сили.

60. Однак, Верховний Суд, не здійснюючи перегляду наведених судових рішень та не надаючи оцінки наведеним у них висновків щодо юрисдикції цього спору, наголошує, що такий спір, зважаючи на викладені у цій постанові касаційного суду мотиви, є приватноправовим і виник щодо виконання господарського договору, тобто у правовідносинах цивільного (господарського) характеру, а тому повинен розглядатись саме господарським судом як судом, встановленим законом, що є вимогою статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (далі - Конвенція).

61. Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункті 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з … питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів …». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановленим законом».

62. Отже, поняття «суду, встановленого законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

63. Така правова позиція наводиться у постанові Верховного Суду від 29 листопада 2023 року у справі № 520/4702/19 й перекликається з висновками Суду щодо застосування норм права, викладеними у постанові Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду від 24 січня 2024 року у справі № 140/1568/23.

64. Окрему увагу Суд звертає на те, що у цій справі, станом на момент закриття провадження судом першої інстанції, не було ухвалене остаточне рішення по суті спору, а розгляд справи по суті заявлених у позові вимог фактично не здійснювався, оскільки провадження у справі упродовж тривалого часу було зупинене, а після його поновлення вирішувалось питання щодо передачі цієї справи на розгляд іншого суду у зв`язку з ліквідацією Окружного адміністративного суду міста Києва та припиненням здійснення ним правосуддя. Крім того, суд першої інстанції роз`яснив позивачу право на звернення до суду в порядку господарського судочинства.

65. Чинний процесуальний закон, визначаючи наслідки закриття провадження у справі надає позивачеві право у встановлений законом строк звернутися до суду із заявою про направлення справи за встановленою юрисдикцією (частина перша статті 239 Кодексу адміністративного судочинства України).

66. За таких обставин, Верховний Суд вважає, що ухвалення судами попередніх інстанцій оскаржуваних у касаційному порядку судових рішень, якими правильно визначена юрисдикція спору у справі, що розглядається, у цьому конкретному випадку є виправданим і необхідне для виконання вимог Конвенції, відповідає верховенству права (првовладдю) і таким його принципам як юридична визначеність та обов`язковість (остаточність) рішень, оскілки забезпечить вирішення цього спору судом, установленим законом, з дотриманням встановленого законом порядку розгляду справ національними судами, усіх наявних у сторін процесуальних прав та процедурних гарантій в судовому процесі, дозволить ухвалити судове рішення, яке відповідатиме вимогам законності та обґрунтованості.

67. Вирішуючи заявлене позивачем клопотання про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, колегія суддів зазначає таке.

68. На обґрунтування такого клопотання Фонд зазначає, що касаційна скарга позивача стосується питання предметної юрисдикції, у зв`язку з чим, в силу приписів частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України, справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

69. Водночас, Суд підкреслює, що відповідно до частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України справа підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду, коли учасник справи оскаржує судове рішення з підстав порушення правил предметної юрисдикції, крім випадків, якщо:

1) учасник справи, який оскаржує судове рішення, брав участь у розгляді справи в судах першої чи апеляційної інстанції і не заявляв про порушення правил предметної юрисдикції;

2) учасник справи, який оскаржує судове рішення, не обґрунтував порушення судом правил предметної юрисдикції наявністю судових рішень Верховного Суду у складі колегії суддів (палати, об`єднаної палати) іншого касаційного суду у справі з подібною підставою та предметом позову у подібних правовідносинах;

3) Велика Палата Верховного Суду вже викладала у своїй постанові висновок щодо питання предметної юрисдикції спору у подібних правовідносинах.

70. Вказані положення процесуального закону передбачають конкретні підстави для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду у випадку оскарження учасником справи судового рішення з мотивів порушення правил предметної юрисдикції. Справа може бути передана на розгляд Великої Палати Верховного Суду на підставі частини шостої статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України лише за відсутності всіх трьох указаних у цій частині випадків. У разі наявності хоча б одного з перелічених у цій нормі випадків справа не підлягає передачі на розгляд Великої Палати Верховного Суду.

71. Колегія суддів (палата, об`єднана палата) касаційного суду не повинна направляти до Великої Палати Верховного Суду для перегляду справи за наявності підстав, передбачених частиною шостою статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України, а Велика Палата Верховного Суду зобов`язана повернути (передати) справу до відповідної колегії чи складу суду, який її направив, якщо будуть встановлені обставини, що унеможливлювали скерування справи до Великої Палати Верховного Суду.

72. Оскарження позивачем рішення судів першої та апеляційної інстанцій з підстав порушення ними правил предметної юрисдикції не може бути безумовною підставою для передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду, оскільки для цього повинні бути дотримані всі умови, передбачені частиною шостою статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України.

73. Такі правові позиції щодо застосування норм процесуального права в частині порядку передачі справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду наведені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 вересня 2022 року у справі № 380/9209/20.

74. Подане Фондом клопотання, як можна стверджувати з його змісту, обґрунтоване виключно покликанням на факт оскарження в касаційному порядку ухвалених у цій справі судових рішень з підстав порушення судами правил предметної юрисдикції та не містить мотивів, які б підтверджували відсутність всіх трьох випадків, вказаних у частині шостій статті 346 Кодексу адміністративного судочинства України.

75. З огляду на це, в задоволенні клопотання Фонду про передачу цієї справи на розгляд Великої Палати Верховного Суду належить відмовити.

ІV.ІІ Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

76. За правилами пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

77. Відповідно до частини першої статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Не може бути скасовано правильне по суті і законне судове рішення з мотивів порушення судом норм процесуального права, якщо це не призвело і не могло призвести до неправильного вирішення справи.

78. Розглянувши касаційну скаргу в межах доводів, які слугували підставою для відкриття касаційного провадження у справі, та повноважень касаційного суду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій правильно застосували норми матеріального і не допустили порушення норм процесуального права, ухвалили судові рішення, які відповідають закону, у зв`язку з чим підстави для їх скасування та задоволення касаційної скарги відсутні.

79. Керуючись статтями 340, 341, 343, 349, 350, 355, 356 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Фонду гарантування вкладів фізичних осіб залишити без задоволення, а ухвалу Полтавського окружного адміністративного суду від 05 травня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 22 липня 2025 року - без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і не оскаржується.

Суддя-доповідач Н.В. Коваленко

Судді: А.Ю. Бучик

С.Г. Стеценко