Справа № 360/1998/25
Суддя: Берназюк Я.О.
Дата ухвалення: 2026-05-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

20 травня 2026 року

м. Київ

справа №360/1998/25

адміністративне провадження № К/990/20661/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Берназюка Я.О., суддів Бевзенка В.М. та Стародуба О.П., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1

на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року

у справі №360/1998/25

за позовом ОСОБА_1

до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області

про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач, скаржник) звернувся до адміністративного суду з позовом до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області, в якому просив:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області щодо визначення ОСОБА_1 як особи, якій не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області виключити ОСОБА_1 із складу осіб, яким не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не здійснення з 07 жовтня 2009 року перерахунку розміру пенсії в порядку, передбаченому статтями 27, 40, 42 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» від 09 липня 2003 року №1058-IV (далі - Закон №1058-IV);

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області перерахувати розмір пенсії за віком ОСОБА_1 з 07 жовтня 2009 року в порядку, передбаченому статтями 27, 40, 42 Закону №1058-IV;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не врахування періоду навчання, не здійснення запитів для отримання довідок та не врахування заробітної плати для розрахунку розміру пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області врахувати з 07 жовтня 2009 року до загального стажу весь стаж, зазначений в трудовій книжці та період навчання в Львівському політехнічному інституті з 1954 року до 1959 року;

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо неврахування понаднормативного стажу, надбавки як дитині війни, надбавок за віком;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області врахувати з 07 жовтня 2009 року заробітну плату для розрахунку розміру пенсії;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області врахувати з 07 жовтня 2009 року понаднормовий стаж 17 років 7 місяців 12 днів;

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Луганській області врахувати з 07 жовтня 2009 року надбавку як дитині війни, доплати за віком.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позовну заяву подано з пропуском процесуального строку, передбаченого положеннями частини другої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та встановлено строк для подання заяви про поновлення строку для звернення до суду.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року, залишеною без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року, позовну заяву в частині позовних вимог про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог за період з 07 жовтня 2009 року по 12 квітня 2025 року залишено без розгляду.

Не погоджуючись з рішеннями судів першої і апеляційної інстанцій, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Богач Віта Іванівна, 06 травня 2026 року, тобто в межах строку на касаційне оскарження, звернувся з касаційною скаргою до Верховного Суду.

Вирішуючи питання про відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції виходив з такого.

Частинами першою, другою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Як вбачається з оскаржуваних судових рішень, у жовтні 2025 року позивач звернувся до Луганського окружного адміністративного суду з позовом про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою суду від 20 жовтня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та встановлено п`ятиденний строк для надання до суду уточненої позовної заяви з урахуванням висновків суду та доказів щодо наявності у позивача понаднормового стажу.

На виконання вищевказаної ухвали суду представником позивача надано уточнену позовну заяву.

Ухвалою суду від 04 листопада 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі. Відстрочено позивачу сплату судового збору до ухвалення судового рішення у справі.

Відповідач позов ОСОБА_1 не визнав та звернувся з відзивом на позовну заяву, в якому серед іншого зазначив, позивач пропустив шестимісячний строк звернення до суду з цим позовом і не зазначив поважних причин пропуску строку звернення до суду з позовом. Відповідач вважав, що позивач міг та повинен був дізнатися про неналежний розмір пенсії, розрахунок стажу та розрахунок заробітної плати після отримання ним листа Головного управління від 16 червня 2023 року №3956-3752/Ф-02/8-1200/23, отримання в листопаді 2023 року виплати заборгованості з пенсії за період з 07 жовтня 2009 року по 31 жовтня 2023 року, компенсації втрати частини доходів, а також поточної пенсії за листопад 2023 року в розмірі 49,86 грн.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позовну заяву подано з пропуском процесуального строку, передбаченого положеннями частини другої статті 122 КАС України, та встановлено строк для подання заяви про поновлення строку для звернення до суду.

Мотивом для залишення позовної заяви без руху був пропуск позивачем шестимісячного строку звернення до суду (в частині вимог про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії за період з 07 жовтня 2009 року по 12 квітня 2025 року) та відсутність клопотання з обґрунтуванням поважності причин цього пропуску. Суд встановив, що позивач звернувся з позовом 13 жовтня 2025 року, а тому в межах встановленого законом шестимісячного строку розгляду підлягають лише вимоги про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії починаючи з 13 квітня 2025 року.

Суд також зазначив, що інформація про розмір, склад, розрахунок стажу та заробітної плати поновленої пенсії була відома позивачу ще у червні 2023 року (з моменту доставки листа від Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області в особистий кабінет) та у листопаді 2023 року (при отриманні заборгованості й поточної пенсії). Крім того, у листопаді 2023 року позивач уже ініціював інший судовий спір щодо розміру своєї пенсії, що підтверджує його обізнаність про незгоду з діями пенсійного органу. Проте вимоги щодо неврахування навчання, довідок про заробіток чи статусу дитини війни за попередні роки не були заявлені ним вчасно.

Застосовуючи правовий висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, суд наголосив, що пенсія є щомісячним платежем, тому її розмір відомий отримувачу, і тривала пасивна поведінка особи не свідчить про дотримання строків. Як наслідок, суд встановив позивачу п`ятиденний термін з моменту отримання ухвали для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення пропущеного процесуального строку із зазначенням поважних та об`єктивно непереборних причин його пропуску.

30 грудня 2025 року на виконання вимог ухвали представником позивача подано заяву, в якій просив:

- визнати строк звернення до адміністративного суду таким, що не підлягає застосуванню;

- визначити один судовий збір, сплату якого відстрочено до ухвалення судового рішення у справі.

На обґрунтування вказаної заяви представником позивача зазначено, що відповідно до положень частини другої статті 46 Закону №1058-IV нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів.

Скаржник посилався на правову позицію Великої Палати Верховного Суду, викладену у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, у якій зазначено, що статті 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) не підлягають застосуванню до спорів, які виникли у зв`язку поновленням виплати раніше призначених (нарахованих) пенсій громадянам України, які проживають за її межами, на підставі Рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009. Зважаючи на те, що непроведення виплати пенсії таким особам відбулося з вини держави в особі її компетентних органів, поновлення виплати пенсії має проводитися без обмеження будь-яким строком.

Визначення періоду, з якого має бути призначено виплату пенсії, перераховано її розмір, є обсягом позовних вимог, що регулюється Цивільним кодексом України (строками давності) та Законом №1058-IV, положення якого є спеціальними та мають пріоритет у застосуванні.

На переконання скаржника, право звернення до суду гарантовано статтею 129 Конституції України, а положення статей 122, 123 КАС України є завідомо неконституційними та є такими, що не регулюють строки позовної давності та право на звернення до суду. Положення статей 122, 123 КАС України спрямовані на обмеження доступу до правосуддя та порушення прав громадян на належне соціальне забезпечення.

Разом з тим, предметом даного позову є дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, пов`язані з соціальними виплатами, які можуть бути регулярними, періодичними, одноразовими, обмеженими в часі платежами, а тому строк на соціальний захист та строки звернення до суду залежать також від виду відповідного платежу як форми соціального захисту з боку держави.

При застосуванні строків звернення до адміністративного суду у вказаній категорії спорів, на думку скаржника, слід виходити з того, що встановлені процесуальним законом строки та повернення позовної заяви на підставі їх пропуску не можуть слугувати меті відмови у захисті порушеного права, легалізації триваючого правопорушення з боку держави.

Таким чином, скаржник вважав, що строк звернення до адміністративного суду є таким, що не підлягає застосуванню, оскільки законодавчі норми не обмежують будь-якими строками період, протягом якого проводиться перерахунок пенсій, у разі, якщо такий перерахунок не проведений у встановлені строки з вини органів Пенсійного фонду України.

Ухвалою Луганського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року позовну заяву в частині вимог про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії за період з 07 жовтня 2009 року по 12 квітня 2025 року залишено без розгляду.

Залишаючи позовну заяву в частині вимог без розгляду, суд зазначив, що посилання скаржника на висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 щодо безстроковості поновлення виплати пенсії є безпідставним, оскільки питання безпосереднього поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 вже було вирішене у справі №360/1193/22. Водночас у цій справі спір стосується перерахунку та зміни складових уже виплачуваної пенсії (неврахування стажу, навчання, надбавок), що за правовими висновками Великої Палати Верховного Суду, викладеними у постанові від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а, та Верховного Суду, викладеними у постановах від 21 лютого 2020 року у справі №340/1019/19 та від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, передбачає застосування до цих правовідносин шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України.

Оскільки представник позивача у своїй заяві від 30 грудня 2025 року наполягав на незастосовності статей 122, 123 КАС України до правовідносин у цій справі та фактично відмовився подавати заяву про поновлення процесуального строку, суд визнав наведені ним аргументи неповажними та залишив позов в частині вимог про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії за період з 07 жовтня 2009 року по 12 квітня 2025 року без розгляду. Разом з тим продовжив провадження лише в частині позовних вимог, заявлених в межах шестимісячного строку до фактичного звернення до суду, тобто з 13 квітня 2025 року.

Не погодившись з ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 звернувся з апеляційною скаргою до Першого апеляційного адміністративного суду.

Постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року залишено без змін.

Відмовляючи у задоволенні апеляційної скарги та залишаючи ухвалу суду першої інстанції без змін, суд апеляційної інстанції мотивував своє рішення тим, право на судовий захист не є абсолютним і може обмежуватися процесуальними строками задля дотримання принципу юридичної визначеності.

Колегія суддів визнала безпідставними доводи представника позивача про безстроковість спору, які базувалися на положеннях частини другої статті 46 Закону №1058-IV та практиці Великої Палати Верховного Суду, відображеній у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18. Суд апеляційної інстанції зазначив, що правило про виплату пенсії за минулий час без обмеження будь-яким строком стосується виключно вже нарахованих пенсійних сум, які не були виплачені з вини держави. Оскільки у цій справі предметом спору є не поновлення раніше призначеної виплати, а проведення нових перерахунків та зміна складових пенсії (врахування заробітку, навчання й додаткового стажу) на підставі заяви, до таких правовідносин беззастережно застосовується загальний шестимісячний строк, визначений положеннями частини другої статті 122 КАС України.

Суд апеляційної інстанції, керуючись висновком Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19, зазначив, що для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Крім того, суд апеляційної інстанції також врахував, що у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а зазначено, що при вирішенні питання щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду необхідно чітко диференціювати поняття «дізнався» та «повинен був дізнатись». Так, під поняттям «дізнався» необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Суд зауважив, що пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує. Така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про рішення, на підставі якого було здійснено призначення пенсії чи був здійснений її перерахунок, з яких складових вона складається, як обрахована та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий її розрахунок чи розрахунок її складових. Отже, з дня отримання пенсійної виплати особою, якій призначена пенсія вона вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів. Винятком з цього правила є випадок, коли така особа без зайвих зволікань, в розумний строк після отримання пенсійної виплати, демонструючи свою необізнаність щодо видів та розміру складових призначеної (перерахованої) їй пенсії звернулась до пенсійного органу із заявою про надання їй відповідної інформації. В такому випадку особа вважається такою, що дізналась про порушення її прав при отриманні від пенсійного органу відповіді на подану нею заяву.

Враховуючи, що позивач дізнався про конкретні складові та розмір своєї пенсії ще у 2023 році, його тривала пасивна поведінка свідчить про неповажність причин зволікання, а також, що на виконання ухвали про залишення позову без руху представник відмовився подавати клопотання про поновлення строку, апеляційний суд визнав рішення суду першої інстанції про часткове залишення позову без розгляду законним і обґрунтованим, а апеляційну скаргу - такою, що не підлягає задоволенню.

Згідно з пунктом 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо, зокрема, суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

У пункті 2 частини другої цієї статті встановлено, що у випадку оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи), суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

Отже, залишаючи без розгляду позовну заяву ОСОБА_1 в частині вимог, на підставі частини третьої статті 123 КАС України, суди першої і апеляційної інстанцій дійшли висновку, що позивачем пропущений встановлений частиною другою статті 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду, а належних доказів на підтвердження поважності причин пропуску вказаного строку звернення до суду позивачем не надано.

Колегія суддів вважає оскаржувані судові рішення слушними, вмотивованими і такими, що ґрунтуються на законі, зокрема положеннях статей 122, 123 КАС України. Правильне застосування судом апеляційної інстанції норм права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення.

У касаційній скарзі скаржник наполягає на застосуванні у даних правовідносинах положень частини другої статті 46 Закону №1058-IV, а також обґрунтовує порушення судами першої і апеляційної інстанцій положень статей 122, 123 КАС України посиланням на інше правозастосування у подібних, на його думку, правовідносинах, що викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, та постанові Верховного Суду від 24 квітня 2018 року у справі №646/6250/17.

Колегія суддів вважає, що зазначені скаржником в касаційній скарзі міркування та судження не спростовують висновків судів першої і апеляційної інстанцій з огляду на таке.

Аналіз постанови Великої Палати Верховного Суду від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18 не дає підстав для висновку про те, що ці рішення прийняті у справах, правовідносини у яких є подібними, оскільки у справі №815/1226/18 вирішувалося питання щодо застосування положень статей 99, 100 КАС України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року) до спорів, які виникли у зв`язку з поновленням виплати раніше призначеної (нарахованої) пенсії за віком, відповідно до Закону №1058-IV громадянці України, яка проживає за її межами, на підставі рішення Конституційного Суду України від 07 жовтня 2009 року №25-рп/2009.

Колегія суддів також вважає помилковими посилання скаржника на правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 24 квітня 2018 року у справі №646/6250/17, оскільки обставини у справі, рішення у якій пропонується переглянути в касаційному порядку, та фактичні обставини у справі №646/6250/17, висновки у якій, на думку позивача не були враховані судом апеляційної інстанції, не є подібними, зважаючи на те, що предмет спору стосувався вже нарахованої, однак не виплаченої з вини пенсійного органу пенсії. Водночас, у цій справі, рішення у якій пропонується переглянути в касаційному порядку, йдеться про ще ненараховану пенсію.

Таким чином, висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 20 травня 2020 року у справі №815/1226/18, та висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24 квітня 2018 року у справі №646/6250/17, не можуть бути прикладом іншого правозастосування у даних правовідносинах.

Разом з тим, суди першої і апеляційної інстанцій, ухвалюючи рішення про повернення позовної заяви в частині позовних вимог, врахували правові висновки, викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 24 грудня 2020 року у справі №510/1286/16-а та постановах Верховного Суду від 21 лютого 2020 року у справі №340/1019/19 та від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 щодо застосування строку звернення до суду, встановленого статтею 122 КАС України, про те, що:

«1) для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання такою особою строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

2) пенсія є щомісячним періодичним платежем, а тому в будь-якому разі її розмір відомий особі, яка її отримує щомісячно. Відтак, отримання пенсіонером листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли вона почала вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду у разі якщо така особа без зволікань та протягом розумного строку не вчиняла активних дій щодо отримання інформації про правильність/помилковість нарахування розміру пенсії, своєчасність/несвоєчасність її перерахунку, тощо.».

Предметом спору є вимоги про визнання протиправними дій, бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, в частині позовних вимог за період з 07 жовтня 2009 року, однак з позовною заявою позивач звернувся до суду лише 13 жовтня 2025 року.

Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у пункті 42 постанови від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19 зазначила, що реалізація позивачем права на звернення до суду з позовною заявою в рамках строку звернення до суду залежить виключно від нього самого, а не від дій чи бездіяльності посадових осіб відповідача. Позивач, необґрунтовано недотримуючись такого порядку, позбавляє себе можливості реалізовувати своє право на звернення до суду в межах строків звернення до суду, нереалізація цього права зумовлена його власною пасивною поведінкою.

Щодо посилань позивача на положення статті 46 Закону №1058-IV, то, на думку колегії суддів, суди попередніх інстанцій обґрунтовано визнали їх безпідставними, оскільки за змістом наведених норм строк давності не застосовується лише до вимог щодо нарахованих пенсій, в спірних же правовідносинах суми пенсії не були нараховані пенсійним органом.

Таким чином, колегія суддів дійшла висновку, що рішення судів першої і апеляційної інстанцій є законними, обґрунтованими та такими, що прийняті відповідності до усталеної практики Великої Палати Верховного Суду та Верховного Суду у подібних правовідносинах. Крім того, станом на день винесення цієї ухвали, Верховний Суд від згаданих висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах із застосуванням виняткового механізму, закріпленого частиною першою статті 346 КАС України, не відступав і колегія суддів також не вважає за потрібне ініціювати питання про відступлення від зазначених висновків.

З урахуванням наведеного суд касаційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для визнання касаційної скарги необґрунтованою та відмови у відкритті касаційного провадження.

Аналогічна позиція щодо застосування статей 122, 123, 240 КАС України висловлена Верховним Судом, зокрема в ухвалах від 20 вересня 2022 року у справі №640/19126/19, від 16 березня 2023 року у справі №620/6654/22, від 04 травня 2023 року у справі №620/1585/22, від 30 травня 2024 року у справі №380/739/24, від 11 листопада 2024 року у справі №440/4790/24.

Керуючись статтями 248, 328, 333, 359 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Луганського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року та постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 30 квітня 2026 року у справі №360/1998/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Луганській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити певні дії.

2. Копію ухвали разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами направити особі, яка подала касаційну скаргу.

3. Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач Я.О. Берназюк

Судді В.М. Бевзенко

О.П. Стародуб