Справа № 160/19666/23
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-05-21 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

21 травня 2026 року

м. Київ

справа № 160/19666/23

адміністративне провадження № К/990/42105/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Загороднюка А.Г.,

суддів: Єресько Л.О., Соколова В.М.,

розглянувши в порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ольховик-Красільнікової Любов Павлівна, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року (суддя: Голобутовський Р.З.) та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2024 року (судді: Добродняк І.Ю., Бишевська Н.А., Семененко Я.В.) у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування

ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати підпункт 4.3 пункту 4 наказу командира військової частини НОМЕР_1 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби 13 березня 2023 року особовим складом ІНФОРМАЦІЯ_2» від 25 березня 2023 року № 675/НАГД в частині невиплати ОСОБА_1 премії, додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн або 30 000,00 грн з березня 2023 року;

- визнати протиправним та скасувати підпункт 5.3 пункту 5 наказу командира військової частини НОМЕР_1 «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби 13 березня 2023 року особовим складом ІНФОРМАЦІЯ_2» від 25 березня 2023 року № 675/НАГД в частині невключення ОСОБА_1 до наказів про виплату премії та додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн або 30 000,00 грн за березень 2023 року;

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 щодо невиплати ОСОБА_1 основного грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн або 30 000,00 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 за період з березня по липень 2023 року;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 премію, додаткову винагороду в розмірі 100 000,00 грн або 30 000,00 грн відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» від 28 лютого 2022 року №168 та основне грошового забезпечення за період з березня по липень 2023 року.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позбавлення позивача премії та додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн та 30 000,00 грн, а також невиплата основного грошового забезпечення у періоди, визначені цим позовом, з підстав самовільного залишенням ним військової частини є безпідставним і протиправним. Позивач зазначає, що самовільно військову частину НОМЕР_1 , у якій проходив військову службу, не залишав. За його твердженням, у період з 13 березня 2023 року по 15 березня 2023 року він перебував у межах розташування військової частини разом з іншими військовослужбовцями та очікував подальших вказівок командування, про що було відомо командуванню військової частини. Викладені в акті службового розслідування твердження про те, що він не виходив на зв`язок, а його місцезнаходження було неможливо встановити, не відповідають дійсності. З 20 березня 2023 року і до моменту звернення до суду він перебуває на стаціонарному лікуванні, що підтверджується наданими медичними довідками. При цьому перебування військовослужбовця на лікуванні не може вважатися самовільним залишенням військової частини або місця служби. За доводами позивача, у разі визнання військовослужбовця таким, що самовільно залишив військову частину під час дії воєнного стану, його має бути звільнено з військової служби у звязку з набранням законної сили обвинувальним вироком за статтями 407-408 Кримінального кодексу України (далі - КК України). Водночас до кримінальної відповідальності за фактом самовільного залишення військової частини він не притягувався, а обвинувальний вирок суду щодо нього відсутній. Отже, на переконання позивача, факт самовільного залишення ним військової частини у встановленому законом порядку не підтверджений, а тому припинення виплати всіх видів грошового забезпечення у період з березня по липень 2023 року є безпідставним та протиправним.

Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду 21 травня 2024 року, у задоволенні позову відмовлено.

Відмовляючи в задоволенні позову, суд першої інстанції, з висновком якого погодився суд апеляційної інстанції, виходив із того, що встановлений факт самовільного залишення військовослужбовцем місця несення служби є правовою підставою для припинення виплати такому військовослужбовцю грошового забезпечення на період самовільного залишення місця служби. Позбавлення премії та додаткової винагороди є похідними від встановлення факту самовільного залишення військової частини і не є накладенням подвійного стягнення, або ж накладенням стягнення, не передбаченого Законом.

Суди зазначили, що факт самовільного залишення позивачем місця служби підтверджується матеріалами та висновками службового розслідування. Щодо доводів позивача про перебування на лікуванні, суди вказали, що відсутність військовослужбовця на місці несення служби може бути зумовлена поважними причинами, зокрема необхідністю лікування, однак такі обставини мають підтверджуватися належним чином оформленими документами командування військової частини. Водночас доказів, які б підтверджували законність залишення позивачем місця служби, зокрема направлення на лікування чи інші документи, матеріали справи не містять, а позивач таких доказів не надав. Крім того, суди зазначили, що позивач не довів факту повідомлення командування військової частини у будь-який доступний спосіб про необхідність залишення місця служби у зв`язку з лікуванням. Також у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з рапортом, заявою чи іншим документом щодо направлення його на лікування.

Твердження позивача про те, що факт самовільного залишення місця служби може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду про визнання винним військовослужбовця за статтями 407-408 КК України суд першої інстанції оцінив критично, наголосивши, що в межах цієї справи не вирішується питання про притягнення позивача до відповідальності за самовільне залишення місця несення служби, а встановлюється лише наявність підстав для призупинення виплати додаткової винагороди, премії та основного грошового забезпечення.

Підстави касаційного оскарження та їх обґрунтування

Не погодившись з такими судовими рішеннями, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ольховик-Красільнікової Любов Павлівна, подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій покликаючись на неправильне застосування судами в цій справі норм матеріального права та порушенням норм процесуального права, просить судові рішення судів першої та апеляційної інстанції скасувати та прийняти нове рішення про задоволення позову.

Касаційну скаргу подано з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Обґрунтовуючи підставу касаційного оскарження скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах абзаців першого та другого пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, а також абзаців першого-четвертого частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», яким, за доводами скаржника, суди попередніх інстанцій безпідставно не надали правової оцінки.

Скаржник зазначає, що відповідно до приписів згаданих норм саме внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань щодо військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину, є юридичним фактом, з яким закон пов`язує можливість призупинення проходження військової служби.

У зв`язку з цим, на думку скаржника, за відсутності відомостей у Єдиному реєстрі досудових розслідувань щодо факту самовільного залишення позивачем військової частини у відповідача були відсутні законодавчо визначені підстави для припинення виплати йому грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди.

Відтак скаржник вважає висновки судів першої та апеляційної інстанцій про правомірність таких дій відповідача помилковими.

Крім того, скаржник наголошує, що у спірний період позивач перебував на стаціонарному лікуванні, що підтверджується наданими медичними довідками, а тому факт самовільного залишення ним військової частини спростовується матеріалами справи.

Позиція інших учасників справи

Військова частина НОМЕР_1 правом подати відзив на касаційну скаргу не скористалася.

Рух касаційної скарги

Ухвалою Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду 12 грудня 2024 року (судді: Загороднюк А.Г., Єресько Л.О., Соколов В.М.) відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ольховик-Красільнікової Любов Павлівна, на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Ухвалою Верховного Суду (суддя: Загороднюк А.Г.) від 20 травня 2026 року призначено справу до розгляду.

Установлені судами попередніх інстанцій обставини справи

ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

14 березня 2023 року командиром 3 парашутно-десантного батальйону командиру військової частини НОМЕР_1 подано рапорт, яким повідомлено, що 13 березня 2023 року в районі тимчасового розташування ІНФОРМАЦІЯ_5 у Лиманській міській територіальній громаді Донецької області виявлено відсутність, зокрема, стрільця-снайпера ІНФОРМАЦІЯ_2 солдата ОСОБА_1 . Близько 06:30 14 березня 2023 року від чергового ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшла інформація, що на ІНФОРМАЦІЯ_3 було затримано, зокрема, солдата ОСОБА_1 . З прибуттям на блок-пост представника від ІНФОРМАЦІЯ_5 близько 10:00 14 березня 2023 року, встановлено, що військовослужбовець залишив межі блокпосту в невідомому напрямку.

20 березня 2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ (по стройовій частині) № 56, відповідно до якого солдата ОСОБА_1 , стрільця-снайпера ІНФОРМАЦІЯ_2, визнано таким, що самовільно залишив місце служби з району безпосередньої участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час перебування безпосередньо в районах введення воєнних (бойових) дій (проведення заходів), призначених рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України, з 13 березня 2023 року припинено виплату грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини з 13 березня 2023 року, знято з продовольчого забезпечення за нормою № 1 (каталог) з 18 березня 2023 року.

25 березня 2023 року командиром військової частини НОМЕР_1 видано наказ №675/нагд «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби 13 березня 2023 року особовим складом ІНФОРМАЦІЯ_2», зокрема ОСОБА_1 .

Згідно з підпунктом 4.3 пункту 4 цього наказу зобов`язано помічника командира військової частини з фінансово-економічної роботи - начальника фінансово-економічної служби на підставі пункту 5 Розділу XVI, пункту 14 Розділу ХХХІV Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07 червня 2018 року №260, визначену премію за березень 2023 року та додаткову винагороду за березень 2023 року в розмірі 100 000,00 гривень або 30 000,00 грн ОСОБА_1 не виплачувати.

Відповідно до підпункту 5.3 пункту 5 цього наказу, зобов`язано начальника адміністративної групи штабу ОСОБА_1 до наказів про виплату премії за березень 2023 року та додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн або 30 000,00 грн за березень 2023 року не включати.

31 березня 2023 року за результатами службового розслідування заступником командира ІНФОРМАЦІЯ_4 старшим лейтенантом ОСОБА_2 складено акт службового розслідування, згідно з яким, з пояснень командира ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_3 , сержанта ІНФОРМАЦІЯ_2 військової частини НОМЕР_1 встановлено, що 13 березня 2023 року близько 10:30 під час перевірки наявності особового складу в районі тимчасового розташування ІНФОРМАЦІЯ_5 в АДРЕСА_1 було виявлено відсутність стрільця-снайпера ІНФОРМАЦІЯ_2 солдату ОСОБА_1 . Дозволу на залишення району розташування підрозділу військовослужбовцям ніхто не давав.

За результатами службового розслідування зроблено висновок про наявність у діях військовослужбовця ознак кримінального правопорушення, передбаченого частиною четвертою статті 408 «Дезертирство» Кримінального кодексу України, а саме: самовільне залишення місця служби, з метою ухилення від виконання службових обов`язків, вчинене в умовах воєнного стану.

Водночас відповідно до перевідного епікризу із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №04577 від 05 квітня 2023 року, виданого КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 21 березня 2023 року по 05 квітня 2023 року з діагнозом - двобічна позагоспітальна нижньодольова абсцедуюча пневмонія; кровохаркання зупинене.

Згідно з випискою №1330 із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого від 26 квітня 2023 року, виданої КНП «Микулинецька обласна фізіотерапевтична лікарня реабілітації» Тернопільської обласної ради, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 05 квітня 2023 року по 26 квітня 2023 року з діагнозом - двобічна позагоспітальна нижньодольова абсцедуюча вневмонія.

Відповідно до виписки із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №520/242 інф від 05 травня 2023 року, виданої КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 26 квітня 2023 року по 05 травня 2023 року з діагнозом - коронавірусна хвороба, перебіг середньої важкості, трахоебронхіт, інтоксикаційний синдром, гострий флеботромбоз лівої нижньої кінцівки.

Крім того, відповідно до перевідного епікризу із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №70765 від 31 травня 2023 року, виданого КНП «Тернопільська обласна клінічна лікарня» Тернопільської обласної ради, ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 05 травня 2023 року по 31 травня 2023 року з діагнозом - постковідний синдром, гострий флеботромбоз, підколінно-гомілковий сегмент зліва.

Згідно з випискою із медичної карти амбулаторного (стаціонарного) хворого №4146/595 від 13 червня 2023 року, виданої КНП «Заліщицька ЦМЛ», ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 31 травня 2023 року по 13 червня 2023 року з діагнозом - гострий венозний тромбоз стегнової та підколінної вен зліва.

Також згідно з довідкою військово-лікарської комісії КНП «Заліщицька Центральна міська лікарня» Заліщицької міської ради від 13 червня 2023 року №76/5 проведено медичний огляд ОСОБА_1 та встановлено діагноз - гострий флеботромбоз, підколінно-гомілковий сегмент зліва; захворювання, ТАК, пов`язане із проходженням військової служби; потребує відпустки за станом здоров`я на 30 календарних днів.

Позивач, вважаючи, що в його діях відсутні ознаки самовільного залишення місця служби, оскільки він перебував на лікуванні, внаслідок чого йому належать до виплати основне грошове забезпечення, премія та додаткова винагорода в розмірі 100 000,00 грн або 30 000,00 грн за період з березня по липень 2023 року, звернувся до суду з цим позовом.

ДЖЕРЕЛА ПРАВА Й АКТИ ЇХНЬОГО ЗАСТОСУВАННЯ

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей визначено Законом України від 20 грудня 1991 року № 2011-ХІІ «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі - Закон № 2011-ХІІ, в редакції чинній на час виникнення спірних правовідносин), який встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Згідно з частиною першою статті 9 Закону № 2011-ХІІ держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів. Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.

Відповідно до абзацу 2 частини четвертої статті 9 Закону № 2011-XII порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам затверджений наказом Міністра оборони України від 07 червня 2018 року № 260, зареєстрований в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за №745/32197 (далі - Порядок № 260).

Відповідно до пункту 2 розділу І Порядку № 260 грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення. До щомісячних основних видів грошового забезпечення належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років. До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; премія. До одноразових додаткових видів грошового забезпечення належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту); допомоги.

Пунктом 15 розділу І Порядку № 260 встановлено, що грошове забезпечення не виплачується: серед іншого, за час відсутності на службі без поважних причин одну добу і більше.

Військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Призупинення та поновлення виплати грошового забезпечення оголошується наказом командира військової частини.

Згідно з пунктом 1 розділу XVI Порядку № 260 командири (начальники) військових частин, військових навчальних закладів, установ та організацій Збройних Сил України мають право щомісяця здійснювати преміювання військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової військової служби) відповідно до їх особистого внеску в загальні результати служби.

Відповідно до пункту 3 розділу XVI Порядку № 260 передбачено, що виплата щомісячної премії військовослужбовцям здійснюється на підставі наказу командира військової частини, який видається до 05 числа місяця, наступного за місяцем преміювання, з урахуванням військової дисципліни, наявності дисциплінарних стягнень, показників виконання службових обов`язків.

Військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення (пункт 5 розділу XVI Порядку № 260).

Згідно з пунктом 5 розділу XVI Порядку № 260 передбачено, що військовослужбовцям щомісячні премії не виплачуються в таких випадках, зокрема: за невихід на службу (навчання) без поважних причин - за місяць, у якому здійснено таке порушення.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 року у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» в Україні постановлено ввести воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

Строк дії воєнного стану в Україні був продовжений з 05 години 30 хвилин 26 березня 2022 року строком на 30 діб згідно з Указом Президента від 14 березня 2022 року № 133/2022, надалі іншими Указами цей строк продовжений до сьогоднішнього дня.

Одночасно із введенням воєнного стану, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до частини другої статті 102, пунктів 1, 17, 20 частини першої статті 106 Конституції України, Указом Президента України № 69/2022 постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію. Цим же Указом надано доручення Кабінету Міністрів України забезпечити фінансування та вжити в межах повноважень інших заходів, пов`язаних з оголошенням та проведенням загальної мобілізації.

На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 року №64 «Про введення воєнного стану в Україні» та від 24 лютого 2022 року № 69 «Про загальну мобілізацію» Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 28 лютого 2022 року №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова № 168).

Пунктом 1 цієї постанови (в редакції станом на 07 березня 2022 року) визначено, що на період дії воєнного стану військовослужбовцям Збройних Сил, Служби безпеки, Служби зовнішньої розвідки, Головного управління розвідки Міністерства оборони, Національної гвардії, Державної прикордонної служби, Управління державної охорони, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації, Державної спеціальної служби транспорту, військовим прокурорам Офісу Генерального прокурора, особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, співробітникам Служби судової охорони, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі 30 000 гривень щомісячно, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів (у тому числі військовослужбовцям строкової служби), - розмір цієї додаткової винагороди збільшується до 100 000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Виплата такої додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).

Надалі до Постанови №168 неодноразово вносилися зміни, зокрема постановами Кабінету Міністрів України від 22 березня 2022 року №350, від 01 липня 2022 року №754, від 07 липня 2022 року №793, від 08 жовтня 2022 року №1146, проте зміст пункту 1 цієї постанови в частині, що стосується виплати військовослужбовцям Збройних Сил України додаткової винагороди, у 2022 році не змінювався.

Постановою Кабінету Міністрів України від 07 липня 2022 року №793 «Про внесення змін до постанови Кабінету Міністрів України від 28 лютого 2022 року №168» Постанову №168 доповнено пунктом 2-1, який підлягав застосуванню з 24 лютого 2022 року, та згідно з яким визначено, що порядок і умови виплати додаткової винагороди, а також одноразової грошової допомоги, передбачених цією постановою, визначаються керівниками відповідних міністерств та державних органів.

Відповідно до статті 8 Закону України від 06 грудня 1991 року №1934-XII «Про Збройні Сили України» (далі - Закон №1934-XII) Міністр оборони України здійснює військово-політичне та адміністративне керівництво Збройними Силами України, а також інші повноваження, передбачені законодавством, в тому числі визначає порядок виплати грошового забезпечення (абзац другий частини четвертої статті 9 Закону №2011-XII).

Наказом Міністра оборони України від 01 квітня 2022 року №98, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 05 квітня 2022 року за №382/37718 (застосовується з 24 лютого 2022 року), внесено зміни до Порядку №260 шляхом доповнення розділу І пунктом 17, відповідно до якого на період дії воєнного стану виплата грошового забезпечення особам офіцерського, старшинського, сержантського та рядового складу може встановлюватися за окремим рішенням Міністра оборони України.

З метою врегулювання виплати військовослужбовцям додаткової винагороди, передбаченої Постановою №168, Міністр оборони України видав директиви від 07 березня 2022 року №248/1217, від 25 березня 2022 року №248/1298, від 18 квітня 2022 року №248/1529, доведені до кожної окремої військової частини (установи) у формі телеграм (діяли до 01 червня 2022 року), а потім окреме доручення від 23 червня 2022 №912/з/29 (діяло по 31 січня 2023 року).

Наказом Міністерства оборони України від 25 січня 2023 року № 44, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 30 січня 2023 року за № 177/39233 (який застосовується з 01 лютого 2023 року) внесено зміни до Порядку № 260, зокрема доповнено цей Порядок новим розділом: «XXXIV. Виплата додаткової винагороди на період дії воєнного стану».

Пунктом 14 розділу XXXIV Порядку № 260 визначено, що до наказів про виплату додаткової винагороди не включаються військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували),- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

За правилами пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008 для військовослужбовця, який самовільно залишив військову частину або місце служби, дезертирував із Збройних Сил України або добровільно здався в полон, військова служба призупиняється відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Військова служба для такого військовослужбовця призупиняється з дня внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Відповідно до абзаців першого-четвертого частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» військова служба призупиняється для військовослужбовців, які самовільно залишили військові частини або місця служби, дезертирували із Збройних Сил України та інших військових формувань або добровільно здалися в полон, якщо інше не визначено законодавством.

Початком призупинення військової служби є день внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань на підставі заяви, повідомлення командира (начальника) військової частини про вчинене кримінальне правопорушення, поданих відповідно до частини четвертої статті 85 Дисциплінарного статуту Збройних Сил України.

Військовослужбовці, військову службу яких призупинено, звільняються з посад та вважаються такими, що не виконують (не несуть) обов`язків військової служби. Контракт про проходження військової служби, а також виплата грошового та здійснення продовольчого, речового, інших видів забезпечення таким військовослужбовцям призупиняються.

Час призупинення військової служби військовослужбовцям не зараховується до строку військової служби, вислуги у військовому званні та до вислуги років для виплати надбавки за вислугу років і призначення пенсії. На них не поширюються пільги та соціальні гарантії, встановлені законодавством для військовослужбовців.

ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Верховний Суд нагадує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Спірні правовідносини у цій справі виникли у зв`язку з невиплатою військовослужбовцю Збройних Сил України грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн або 30 000,00 грн відповідно до Постанови №168 у період з березня по липень 2023 року у зв`язку із самовільним залишенням місця служби.

Касаційне провадження відкрито з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у межах якої скаржник стверджував про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування у подібних правовідносинах абзаців першого та другого пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженого Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, абзаців першого-четвертого частини другої статті 24 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок», яким, за доводами скаржника, суди попередніх інстанцій безпідставно не надали правової оцінки.

Обсяг установлених у справі обставин не є спірним і судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій з підстави, визначеної пунктом 4 частини четвертої статті 328 КАС України скаржником не оскаржено.

Переглядаючи судові рішення судів першої та апеляційної інстанції у визначених скаржником межах, Верховний Суд керується таким.

Судами попередніх інстанцій встановлено, що солдат ОСОБА_1 проходив військову службу у Збройних Силах України у період дії воєнного стану у складі військової частини НОМЕР_1 .

Згідно з рапортом командира 3 парашутно-десантного батальйону від 14 березня 2023 року, поданим командиру військової частини НОМЕР_1 , 13 березня 2023 року було виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 в районі тимчасового розташування ІНФОРМАЦІЯ_5, що знаходився у АДРЕСА_2.

Близько 06:30 14 березня 2023 року від чергового ІНФОРМАЦІЯ_1 надійшла інформація про затримання на ІНФОРМАЦІЯ_3 , зокрема, солдата ОСОБА_1 .

Після прибуття близько 10:00 на блок-пост представника ІНФОРМАЦІЯ_5 було встановлено, що зазначений військовослужбовець залишив межі блокпоста та вибув у невідомому напрямку.

На підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2023 року (по стройовій частині) № 56, солдата ОСОБА_1 визнано таким, що самовільно залишив місце служби з району безпосередньої участі в бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії російської федерації під час перебування безпосередньо в районах введення воєнних (бойових) дій (проведення заходів), призначених рішенням Головнокомандувача Збройних Сил України.

Зазначеним наказом з 13 березня 2023 року припинено виплату грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини.

Також на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2023 року№675/нагд «Про призначення службового розслідування за фактом самовільного залишення місця служби 13 березня 2023 року особовим складом ІНФОРМАЦІЯ_2» прийнято рішення про позбавлення солдата ОСОБА_1 премії та виплати додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 гривень або 30 000,00, передбаченої Постановою №168, за березень 2023 року.

У зв`язку із зазначеним відповідач не здійснював позивачу виплату грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, зокрема у період з березня по липень 2023 року. Вказані обставини сторонами не оспорюються.

Припинення виплати позивачу грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди відповідно до Постанови №168 відповідачем обумовлено приписами пункту 15 розділу І , пункт 3 розділу XVI, пункту 14 розділу XXXIV Порядку № 260.

Згідно з пунктом 15 розділу І Порядку № 260 військовослужбовцям, які самовільно залишили військові частини або місця служби, виплата грошового забезпечення призупиняється з дня самовільного залишення військової частини або місця служби та поновлюється з дня повернення.

Відповідно до пункту 5 розділу XVI Порядку № 260 за невихід на службу без поважних причин військовослужбовцям не виплачуються щомісячні премії - за місяць, у якому здійснено таке порушення (пункт 5 розділу XVI Порядку № 260).

За пунктом 14 розділу XXXIV Порядку № 260 військовослужбовці, які самовільно залишили військові частини, місця служби (дезертирували) не включаються до наказів про виплату додаткової винагороди,- за місяць, у якому здійснено порушення, та за весь період самовільного залишення військової частини або місця служби (дезертирства), включаючи місяць повернення, оголошеного наказом командира (начальника).

Аналіз наведених норм свідчить про те, що підтверджений факт самовільного залишення військової частини (місця служби) є самостійною правовою підставою для застосування різних за своєю правовою природою та тривалістю механізмів обмеження грошових виплат, належних військовослужбовцю.

Як установлено судами попередніх інстанцій, у зв`язку з відсутністю позивача 13 березня 2023 року за місцем несення служби відповідачем було проведено службове розслідування.

У ході службового розслідування підтверджено, що 13 березня 2023 року близько 10:30 під час перевірки наявності особового складу в районі тимчасового розташування ІНФОРМАЦІЯ_5 у АДРЕСА_1 було виявлено відсутність солдата ОСОБА_1 .

При цьому встановлено, що дозволу на залишення району розташування підрозділу військовослужбовцям не надавалось. За результатами службового розслідування зроблено висновок про підтвердження факту самовільного залишення позивачем місця служби з метою ухилення від виконання службових обов`язків в умовах воєнного стану.

З огляду на встановлений факт самовільного залишення позивачем місця несення служби Верховний Суд погоджується з висновками судів попередніх інстанцій, що застосування до позивача наслідків у вигляді припинення виплати грошового забезпечення з дня самовільного залишення військової частини (наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 20 березня 2023 року (по стройовій частині) № 56) та у вигляді невиплати премії та додаткової винагороди в розмірі 100 000,00 грн або 30 000,00 грн відповідно до Постанови №168 (наказом командира військової частини НОМЕР_1 від 25 березня 2023 року№675/нагд) відповідачем здійснено правомірно.

При цьому суди обґрунтовано відхилили доводи позивача про його перебування на лікуванні з 21 березня 2023 року. Верховний Суд погоджується з висновком про те, що відсутність військовослужбовця на місці несення служби може бути зумовлена поважними причинами, зокрема необхідністю лікування, однак такі обставини мають бути підтверджені належним чином оформленими документами та погоджені з командуванням військової частини.

Водночас, як установлено судами попередніх інстанцій, матеріали справи не містять доказів, які б підтверджували законність залишення позивачем місця служби, зокрема направлення на лікування чи інших документів, оформлених у встановленому порядку, а позивач таких доказів суду не надав.

Крім того, позивач не довів факту повідомлення командування військової частини у будь-який доступний спосіб про необхідність залишення місця служби у зв`язку з лікуванням. Також у матеріалах справи відсутні докази звернення позивача до відповідача з рапортом, заявою чи іншим документом щодо направлення його на лікування.

Суди попередніх інстанцій також обґрунтовано відхилили доводи позивача про те, що факт самовільного залишення місця служби може бути встановлено лише обвинувальним вироком суду про визнання винним військовослужбовця за статтями 407-408 КК України. При цьому суди правильно виходили з того, що у межах цієї справи не вирішується питання про притягнення позивача до відповідальності за самовільне залишення місця несення служби, а встановлюється лише наявність підстав для призупинення виплати додаткової винагороди, премії та основного грошового забезпечення.

У світлі доводів позивача про те, що за відсутності відомостей у Єдиному реєстрі досудових розслідувань щодо факту самовільного залишення військовослужбовцем військової частини відсутні підстави для припинення виплат (із посиланням на абзаци перший та другий пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, абзаци перший-четвертий частини другої статті 24 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок»), Верховний Суд зазначає таке.

Призупинення виплати військовослужбовцю грошового забезпечення, а також невиплата премії та додаткової винагороди, передбаченої Постановою № 168, у разі встановлення факту самовільного залишення військової частини (місця служби) є самостійними правовими наслідками, врегульованими спеціальним нормативно-правовим актом - Порядком № 260.

Зокрема, пункт 15 розділу І, пункт 3 розділу XVI та пункт 14 розділу XXXIV Порядку № 260 визначають факт самовільного залишення військової частини або місця служби як юридичний факт, достатній для призупинення виплати грошового забезпечення, невиплати премії та додаткової винагороди.

Наведені норми є імперативними та не містять положень, які б пов`язували можливість припинення відповідних виплат із необхідністю попереднього або одночасного внесення відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань.

Приписи пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України та частини другої статті 24 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», які регулюють питання призупинення військової служби та пов`язують виникнення таких правовідносин із моментом внесення відповідних відомостей до Єдиного реєстру досудових розслідувань, не встановлюють прямої залежності між таким юридичним фактом і питанням нарахування грошового забезпечення. Отже, ці обставини не є взаємозалежними в контексті виникнення підстав для припинення виплат.

Таким чином, доводи позивача про те, що відсутність запису в Єдиному реєстрі досудових розслідувань унеможливлює припинення виплати грошового забезпечення, премії та додаткової винагороди, ґрунтуються на неправильному тлумаченні норм матеріального права та помилковому ототожненні різних за своєю правовою природою процедур.

З огляду на наведене, Верховний Суд не вбачає порушення судами першої та апеляційної інстанцій щодо незастосування абзаців першого та другого пункту 144-1 Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, абзаців першого-четвертого частини другої статті 24 Закону України «Про військову службу та військовий обов`язок» і підстав для формування Верховним Судом висновку у значенні частини пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Доводи касаційної скарги не спростовують висновків судів першої та апеляційної інстанцій і не дають підстав уважати, що судові рішення ухвалено з порушенням норм матеріального або процесуального права.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги.

За правилами пункту 1 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу - без задоволення.

Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що суди першої та апеляційної інстанцій не допустили неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права при ухваленні судових рішень чи вчиненні процесуальних дій.

Зважаючи на приписи статті 350 КАС України, Верховний Суд уважає за необхідне касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Судові витрати

З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

П О С Т А Н О В И В:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокат Ольховик-Красільнікової Любов Павлівна, залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 16 листопада 2023 року та постанову Третього апеляційного адміністративного суду від 21 травня 2024 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та оскарженню не підлягає.

Суддя-доповідач судді А.Г. Загороднюк Л.О. Єресько В.М. Соколов