Справа № 640/2177/20
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2026-05-18 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

18 травня 2026 року

м. Київ

справа №640/2177/20

адміністративне провадження №К/990/19322/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Васильєвої І.А.,

суддів: Білоуса О.В., Шишова О.О.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.07.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 у справі № 640/2177/20 за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної податкової служби у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення,-

УСТАНОВИВ

Як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Головного управління ДФС у м. Києві про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення - рішення №-2615 від 23.04.2019 на суму 9702,66 грн. по земельному податку з фізичних осіб.

Рішенням Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.07.2025, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 у справі № 640/2177/20 позов задоволено повністю. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДФС у м. Києві №-2615 від 23.04.2019.

Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження.

До Верховного Суду 28.04.2026 надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.07.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 у справі № 640/2177/20.

Підставою касаційного оскарження скаржником зазначено п. 1 ч. 4 ст. 328 КАС України та п. 1 ч. 2 ст. 353 КАС України, а саме: суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 ч. 4 ст. 328 КАС України.

Скаржник зауважує, що судами попередніх інстанцій при розгляді справи та винесенні судового рішення не взято до уваги та не надано належної правової оцінки наявним доказам у справі в їх сукупності, що враховуючи суть спору, свідчить про не з`ясування всіх обставин справи, які мають суттєве значення для правильного вирішення спору та надання неправильної правової оцінки.

Скаржник у касаційній скарзі зазначає, що Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що витяг з технічної документації про грошову оцінку землі носить інформаційний характер та є документом, який оформлюється за результатом проведення нормативної грошової оцінки і відображає дані стосовно окремої земельної ділянки. Тобто, витяг складається на основі розрахованих у встановленому порядку показників (коефіцієнтів), які визначені у технічній документації, шо затверджується рішенням відповідної сільської, селищної або міської пади (постанова Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20 січня 2021 року у справі №160/2185/20).

У постанові від 12.07.2021 у справі № 640/9862/20 Верховний Суд, оцінивши правову природу та порядок формування витягів про нормативну грошову оцінку конкретної земельної ділянки, дійшов висновку, що видача цього документа є способом відображення вартісного показника грошової оцінки цієї земельної ділянки на підставі існуючої у Державному земельному кадастрі інформації щодо неї та із використанням законодавчо встановлених показників, зокрема і показника Кф, який характеризує її функціональне використання. Отже, цей вартісний показник об`єктивно існує та може бути обрахований безвідносно до додержання форми такого витягу, чи його відкликання. При цьому, показник Кф не обчислюється самостійно органами Держгеокадастру чи іншими суб`єктами владних повноважень, а лише застосовується відповідно до встановленого порядку. Тому, зміст витягу не може змінювати дійсну нормативну грошову оцінку земельної ділянки, а правомірність його Формування може бути перевірена, зокрема у судовому порядку.

У постанові від 27.01.2020 у справі № 804/886/18 Верховний Суд відхилив доводи платника податків про неправомірність оспорюваного податкового повідомлення-рішення, яке було прийняте на підставі листа Держгеокадастру, що не відповідає встановленій законом формі (витяг або довідка), з тих підстав, що чинне законодавство, зокрема підпункт 286.1 статті 286 ПК України, не встановлює певну форму, в якій Держгеокадастр повинен надати інформацію на запит контролюючого органу. Разом з тим, надання такої інформації у формі листа, у разі якщо остання відповідає відомостям ДЗК, не може бути безумовною підставою для скасування податкового повідомлення-рішення.

Про можливість використання податковим органом лише інформації, відображеної в державному земельному кадастрі, Верховний Суд також вказував у постановах від 13 травня 2021 року у справі №826/13362/17, від 18 листопада 2021 року у справі №160/7381/19.

Відтак, за переконанням скаржника, базою для сплати та розрахунку плати за землю є нормативна грошова оцінка певної ділянки, яка існує поза фактом оформлення витягу як документа, в якому ця грошова оцінка відображена. Отримання витягу - це лише спосіб отримання (відображення) інформації про існуючу грошову оцінку землі. Саме по собі оформлення такої інформації листом, за умови, що відображені у ньому відомості відповідають даним державного земельного кадастру, не є свідченням протиправності здійсненого податковим органом нарахування.

Використання податковим органом для розрахунку податкового зобов`язання інших джерел інформації про нормативну грошову оцінку землі саме по собі не створює передумови для протиправності прийнятого ним податкового повідомлення-рішення, яким визначено грошові зобов`язання з плати за землю, якщо вони є достовірними та відповідають реальним показникам, які містяться у Державному земельному кадастрі.

За переконанням скаржника, витяг з технічної документації про нормативну грошову оцінку земель, виданий територіальним органом Держземкадастру, а саме, Головним управлінням земельних ресурсів за місцем розташування земельної ділянки є достовірним документом, на підставі якого здійснюється винесення податкового повідомлення-рішення.

У касаційній скарзі скаржник просить скасувати рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.07.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 у справі № 640/2177/20 та прийняти нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

При вирішенні питання про відповідність касаційної скарги вимогам Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) судом встановлено наступне.

1. Щодо надання доказів сплати судового збору.

Відповідно до частини 4 статті 330 КАС України до касаційної скарги додається документ про сплату судового збору. До касаційної скарги також додаються її копії відповідно до кількості учасників справи, крім випадків, якщо така скарга подається до суду в електронній формі через електронний кабінет. У разі подання скарги в електронній формі через електронний кабінет до неї додаються докази надсилання її копії іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу.

Скаржник до касаційної скарги документ про сплату судового збору не додав. Натомість, у касаційній скарзі заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору.

В обґрунтування клопотання про звільнення від сплати судового збору скаржник посилається на обмежене фінансування з державного бюджету для сплати судового збору.

Розглядаючи заявлене клопотання, суд касаційної інстанції керується наступним.

За приписами частини першої статті 133 Кодексу адміністративного судочинства України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Визначення майнового стану сторони є оціночним та залежить від доказів, якими обґрунтовується рівень її майнового стану. Якщо залежно від рівня майнового стану сторона позбавлена можливості сплатити судовий збір, то такі обставини є підставою для відстрочення та розстрочення сплати судового збору, зменшення його розміру або звільнення від його сплати.

Відповідач, маючи однаковий обсяг процесуальних прав і обов`язків поряд з іншими учасниками справи, діє як суб`єкт владних повноважень та є бюджетною установою, що фінансується з Державного бюджету України, а тому обмежене її фінансування, зокрема, в частині видатків, передбачених на сплату судового збору, не є підставою для відстрочення, розстрочення, зменшення розміру або звільнення від сплати судових витрат останнього, оскільки кошти на вказані цілі повинні бути передбачені у кошторисі установи своєчасно і у повному обсязі..

Верховний Суд зазначає, що згідно з частиною 1 статті 4 Закону України «Про судовий збір» судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.

Позов було подано у 2020 році. Законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» встановлено, що з 01.01.2020 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб складає 2102,00 грн.

Підпунктом 1 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено ставку судового збору за подання до адміністративного суду адміністративного позову майнового характеру, який подано фізичною особою або фізичною особою - підприємцем - 1 відсоток ціни позову, але не менше 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб та не більше 5 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Згідно з підпунктом 3 пункту 3 частини 2 статті 4 Закону України «Про судовий збір» за подання касаційної скарги на рішення суду, заяви про приєднання до касаційної скарги на рішення суду ставка судового збору становить 200 відсотків ставки, що підлягала сплаті при поданні позовної заяви, але не більше 20 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Отже, скаржнику слід сплатити 1681,60 грн судового збору (840,00 грн. (0,4 прожиткового мінімуму від 2102 грн.)сплачено при зверненні до суду першої інстанції * 200%) та надати до суду оригінал платіжного документа.

2. Щодо підстав касаційного оскарження.

Відповідно до частини 1 статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Верховний Суд зазначає, що відповідно пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Обов`язковою умовою при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1, частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновку суду, який суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

До того ж, у разі, якщо скаржник вважає, що судами порушено норми процесуального права щодо не дослідження зібраних у справі доказів, неповного встановлення обставин справи, або встановлення обставин, що мають істотне значення, на підставі недопустимих доказів (пункт 4 частини 4 статті 328 КАС України), у касаційній скарзі має бути конкретно зазначено або обставини, які встановлені на підставі недопустимих доказів та чому на думку скаржника останні є недопустимими, або зібрані у справі докази, які судом не досліджені, що могло б давати підстави для висновку про порушення цим судом норм процесуального права.

Аналіз наведених положень КАС України дає підстави для висновку, що при касаційному оскарженні судових рішень, зазначених у частині 1 статті 328 КАС України, у касаційній скарзі обґрунтування неправильного застосування судом (судами) норм матеріального права чи порушення норм процесуального права має обов`язково наводитись у взаємозв`язку із посиланням на відповідний пункт частини 4 статті 328 КАС України як на підставу для касаційного оскарження судового рішення.

Повертаючись до зазначеної скаржником підстави касаційного оскарження, колегія суддів звертає увагу, що задовольняючи позовні вимоги у повному обсязі виходили з того, що оскільки позивач набув право власності на нежитлову будівлю у 2008, тобто до зміни правового регулювання пункту 287.6 статті 287 ПК України (01.01.2015), у нього виник обов`язок зі сплати податку з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна. Аналогічна правова позиція міститься у постанові Верховного Суду від 12 лютого 2019 по справі № 804/5488/16 щодо аналогічних правовідносин.

Суди також зазначили, що зі змісту листа Головного управління Держгеокадастру у м. Києві від 11.09.2019 №29-26-0.22-4533/2-19 видно, що інформація про земельну ділянку з обліковим кодом 63:275:048 у Головному управлінні Держгеокадастру у м. Києві відсутня, земельна ділянка не сформована і відомості про неї відсутні у Державному земельному кадастрі, з огляду на що наведений відповідачем розрахунок податку містить складові, правильність визначення яких не підтверджена належними доказами, зокрема офіційними відомостями з Державного земельного кадастру про нормативну грошову оцінку земель.

Суди попередніх інстанцій також зазначили, що платником земельного податку є особа, яка володіє відповідним речовим правом на земельну ділянку (правом власності або правом користування) відповідно з моменту набуття права власності на об`єкт нерухомого майна (нежитлового приміщення), обов`язок зі сплати податку за земельну ділянку, на якій розміщений такий об`єкт, покладається на особу, яка набула право власності на жилий будинок, будівлю або споруду. Незважаючи на відсутність реєстрації права власності чи користування земельною ділянкою під належними особі на праві власності нежитловими приміщеннями, обов`язок зі сплати земельного податку виник з дати державної реєстрації права власності на нерухоме майно (постанови Верховного Суду від 19.06.2018 по справі №826/8009/16, від 23.05.2019 по справі №826/1430/16).

Судами також враховано, що набрали законної сили рішення судів у справах №640/12576/19 та №640/12578/19, якими скасовані аналогічні податкові повідомлення-рішення, прийняті відповідачем щодо позивача за 2015, 2016, 2017 та 2018 роки.

При цьому скаржником не наведено підстав щодо помилковості врахування судом попередніх інстанцій зазначених вище правових позицій Верховного Суду, або необхідності відступу від такої практики Верховного Суду чи спростування подібності правовідносин у справах; як і не спростовано правильність висновків суду апеляційної інстанції.

Касаційна скарга лише містить посилання на необхідність врахування інших правових позиції Верховного Суду та зводиться до незгоди з наданою судом правовою оцінкою доказів у справі і їх переоцінки, що не є належним викладенням підстав касаційного оскарження, враховуючи водночас межі касаційного перегляду, визначені статтею 341 КАС України.

Суд звертає увагу, що недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними. Подібність правовідносин означає, зокрема подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351-354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Більш того судова колегія також зазначає, що у прохальній частині касаційної скарги скаржник просить скасувати судові рішення попередніх інстанцій та ухвалити нове рішення про відмову у задоволенні позовних вимог, тоді як підставами касаційної скарги також є п. 1 ч. 2 ст. 353 КАС України (суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу), наслідком порушення яких є направлення справи на новий розгляд.

Відтак, скаржнику слід привести підстави касаційної скарги у відповідність її прохальної частини.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначається підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина 3 статті 334 КАС України).

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Перевіркою змісту поданої у цій справі касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку. Касаційна скарга є подібною до попередніх та не усуває раніше встановлених недоліків.

Згідно з частиною 2 статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, а також подана особою, яка відповідно до частини 6 статті 18 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

За правилами частини 2 статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 169, 328-330, 332, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити Головному управлінню ДПС у м. Києві в задоволенні клопотання про звільнення від сплати судового збору за подання касаційної скарги у справі № 640/2177/20.

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у м. Києві на рішення Хмельницького окружного адміністративного суду від 16.07.2025 та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 у справі № 640/2177/20 залишити без руху.

Установити скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом:

1) надання доказів сплати судового збору;

2) належного викладення підстав касаційного оскарження.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали в установлений судом строк касаційна скарга разом із доданими до неї матеріалами буде повернута.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями та оскарженню не підлягає.

Cудді І.А. Васильєва

О.В. Білоус

О.О. Шишов