Справа № 580/3381/26
Суддя: Валентин ГАРАЩЕНКО
Дата ухвалення: 2026-05-11 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

11 травня 2026 року Справа № 580/3381/26
м. Черкаси

Суддя Черкаського окружного адміністративного суду Гаращенко В. В., розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів,

ВСТАНОВИВ:

03.04.2026 до Черкаського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якому позивач просить:

- визнати протиправною бездіяльність Державної міграційної служби України щодо затримки виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 у справі № 580/569/24 в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді та виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу;

- стягнути з Державної міграційної служби України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки виконання рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 09.04.2024 у справі № 580/569/24 за період з 10 квітня 2024 року по 24 грудня 2024 року включно в сумі 248 057,25 грн, з утриманням з цієї суми передбачених законом податків та обов`язкових платежів при її виплаті.

Ухвалою від 08.04.2026 суддя позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху. Надав позивачу строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів на підтвердження поважності причин його пропуску.

04.05.2026 позивач на виконання вимог зазначеної ухвали подав до суду заяву про поновлення строку звернення до адміністративного суду. В обгрунтування заяви зазначив, що вважає причини пропуску строку звернення до суду поважними, оскільки про зміст постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2025 у справі 580/907/25 йому стало відомо лише 05.03.2026 після неодноразових звернень до суду із заявами від 06.01.2026 та 13.02.2026. Вказує, що факт отримання копії судового рішення лише у березні 2026 року підтверджується листуванням із судом апеляційної інстанції та трекінгом поштового відправлення № 51. Оскільки несвоєчасне отримання рішення зумовлено об`єктивними обставинами, що не залежали від волі позивача, а позов подано в межах місячного строку з моменту фактичного ознайомлення з постановою (30.03.2026), на думку позивача, наявні всі підстави для поновлення процесуального строку.

Розглянувши подану позивачем заяву в порядку усунення недоліків, суддя зазначає таке.

Згідно з ч. 1 ст. 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Абз. 1 ч. 2 ст. 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частина третя статті 122 КАС України передбачає, що для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

За змістом приписів п. 17 ч. 1 ст. 4 КАС України публічна служба - діяльність на державних політичних посадах, у державних колегіальних органах, професійна діяльність суддів, прокурорів, військова служба, альтернативна (невійськова) служба, інша державна служба, патронатна служба в державних органах, служба в органах влади Автономної Республіки Крим, органах місцевого самоврядування.

Як слідує з аналізу наведених вище приписів ст. 122 КАС України шестимісячний строк звернення до суду в адміністративному судочинстві є загальним і застосовується, якщо інше не встановлено цим Кодексом або іншими законами. Водночас, КАС України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.07.2021 у справі № 1340/4393/18 (провадження № К/9901/18688/20) зазначив наступне.

За змістом норм чинного законодавства середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою (винагородою, яку роботодавець виплачує працівникові за виконану ним роботу), а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою у розумінні статті 2 Закону України Про оплату праці, тобто середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі працівника не входить до структури заробітної плати, а є спеціальним видом відповідальності роботодавця за порушення трудових прав працівника, отже строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі обмежуються трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права.

Вказаний правовий висновок узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30.01.2019 року у справі №910/4518/16 (провадження № 12-301гс18) та у постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 10.10.2019 у справі №522/13736/15 (провадження №61-25545сво18).

Отже, законодавством встановлено обмеження права особи на звернення до суду з таким адміністративним позовом певним строком.

Кодекс адміністративного судочинства України передбачає можливість встановлення цим Кодексом та іншими законами спеціальних строків звернення до адміністративного суду, які мають перевагу в застосуванні порівняно із загальним шестимісячним строком, визначеним у частині другій статті 122 цього Кодексу.

Таким спеціальним строком для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби є місячний строк, установлений частиною п`ятою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України.

Аналізуючи наведені положення законодавства, Верховний Суд у складі судової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду в справі № 240/532/20 (постанова від 11.02.2021) за схожих фактичних обставин сформулював такі висновки:

Установлений у частині першій статті 233 Кодексу законів про працю України тримісячний строк є скороченим строком позовної давності, в межах якого працівник може звернутися до суду в порядку цивільного судочинства з вимогою про вирішення трудового спору.

Натомість строки звернення до суду в порядку адміністративного судочинства визначені у статті 122 КАС України і частина п`ята цієї статті, яка передбачає місячний строк звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби, є спеціальною нормою щодо частини другої цієї статті з установленим у ній загальним строком у шість місяців.

Усталеною є позиція Верховного Суду щодо застосування приписів Кодексу законів про працю України у разі неврегульованості нормами спеціального законодавства правовідносин щодо яких виник спір.

Отже, з огляду на те, що строк звернення до суду за вирішенням публічно-правового спору щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, як і в розглядуваному випадку, охоплюється спеціальною нормою частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України, відсутні підстави для застосування у спірних правовідносинах частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України..

Ухвалюючи таке рішення (постанова від 11.02.2021 у справі № 240/532/20), Верховний Суд одночасно відступив від висновку щодо застосування частини першої статті 233 Кодексу законів про працю України для обчислення строку звернення до адміністративного суду з вимогами про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, викладеному в його постановах, а також погодився з висновком щодо застосування частини п`ятої статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України у подібних правовідносинах, викладеному в інших його постановах, зокрема, від 04.12.2019 (справа № 815/2681/17) і від 22.01.2020 (справа № 620/1982/19).

Враховуючи те, що середній заробіток за час затримки власником або уповноваженим ним органом виконання судового рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника за своєю правовою природою не є основною чи додатковою заробітною платою, а також не є заохочувальною чи компенсаційною виплатою, тому строк пред`явлення до суду позовних вимог про стягнення зазначеного заробітку обмежується місячним строком з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, тобто з часу видачі наказу про поновлення на роботі (частина п`ята статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України).

Означений висновок викладено Верховним Судом у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 14.07.2021 у справі №1340/4393/18 (провадження №К/9901/18688/20).

Верховний Суд у цій постанові зауважив, що законодавче закріплення строків звернення з адміністративним позовом до суду є гарантією стабільності публічно правових відносин, призначенням якої є забезпечення своєчасної реалізації права на звернення до суду, забезпечення стабільної діяльності суб`єктів владних повноважень при здійсненні управлінських функцій, дисциплінування учасників адміністративного судочинства.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого публічно-правові відносини можуть вважатися спірними. Тому, якщо протягом законодавчо встановленого строку особа не звернулася до суду за вирішенням спору, відповідні відносини набувають ознаки стабільності.

При цьому строк в один місяць визнано законодавцем достатнім для того, щоб у справах про проходження публічної служби особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом.

Вирішуючи питання про дотримання строку звернення до суду у кожному конкретному випадку, необхідно виходити не лише з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, але й з об`єктивної можливості особи знати про такі факти.

Слід зазначити, що день, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли їй стало відомо про прийняття певного рішення, вчинення дії чи допущення бездіяльності, внаслідок чого відбулося порушення прав, свобод чи інтересів особи. Якщо цей день встановити точно неможливо, строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дії, і у неї не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Суддя з`ясував, що ОСОБА_1 заявлено позовні вимоги про стягнення з Державної міграційної служби України на його користь середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду від 09.04.2024 у справі № 580/569/24 за період з 10.04.2024 по 24.12.2024.

При цьому, право на звернення до суду з позовом про стягнення заробітної плати за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі за період з 10.04.2024 по 24.12.2024 у ОСОБА_1 виникло з часу видання Центрально-південним міжрегіональним управлінням Державної міграційної служби наказу від 24.12.2024 № 245-к Про оголошення наказу ДМС України про поновлення позивача на посаді ОСОБА_1 , а саме: з 24.12.2024.

Так, Державна міграційна служба України на виконання постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 11.12.2024 у справі № 580/569/24 винесла наказ від 19.12.2024 № 268-кт Про поновлення на посаді державної служби ОСОБА_1 .

Центрально-південне міжрегіональне управління Державної міграційної служби відповідно до наказу від 19.12.2024 № 268-кт винесло наказ від 24.12.2024 № 245-к Про оголошення наказу ДМС України про поновлення позивача на посаді ОСОБА_1 , у якому вказало, що позивача необхідно вважати приступившим до виконання обов`язків завідувача Шполянського сектору Центрально-південного міжрегіонального управління ДМС з 25.12.2024.

Враховуючи, що ОСОБА_1 з позовною заявою про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання судового рішення у справі № 580/569/24 звернувся до суду лише 30.03.2026, що підтверджується поштовим штемпелем на конверті, в якому ця позовна заява надійшла до Черкаського окружного адміністративного суду, позивачем порушено встановлений ч. 5 ст. 122 КАС України місячний строк звернення до суду з такою позовною заявою, який у цьому випадку сплинув 24.01.2025.

У заяві про поновлення строку звернення до суду позивач, як на поважність причин такого пропуску посилається на те, що постановою суду апеляційної інстанції від 11.12.2024 у справі № 580/569/24 було змінено рішення суду першої інстанції від 09.04.2024 та зобов`язано негайно поновити позивача на рівнозначній посаді в ЦП МУ ДМС з 15.12.2023, однак фактичне поновлення відбулося лише 24.12.2024 на підставі наказів ДМС та ЦП МУ ДМС. Вважаючи затримку виконання з 10.04.2024 по 24.12.2024 протиправною бездіяльністю, позивач оскаржив її до суду, проте рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 04.04.2025 у справі № 580/907/25, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 22.10.2025 у позові було відмовлено через відсутність у відповідача повноважень суб`єкта призначення. Оскільки копію вказаної апеляційної постанови позивач отримав 05.03.2026, вважає цей позов подано у межах місячного строку з моменту фактичного ознайомлення з повним текстом судового рішення.

Ураховуючи наведене, суддя зазначає, що право позивача на звернення до суду з позовом про стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі виникло у позивача безпосередньо з моменту завершення процедури його фактичного поновлення. Як було зазначено вище, таким моментом є 24.12.2024 дата видання Центрально-південним міжрегіональним управлінням ДМС наказу № 245-к «Про оголошення наказу ДМС України про поновлення позивача на посаді», згідно з яким він приступив до виконання обов`язків.

Враховуючи, що спір стосується питань проходження та звільнення з публічної служби, відповідно до ч. 5 ст. 122 КАС України для звернення до суду встановлено місячний строк. Оскільки стан затримки виконання рішення був припинений 24.12.2024, перебіг процесуального строку для стягнення відповідних сум за період з 10.04.2024 по 24.12.2024 розпочався на наступний день і закінчився 24.01.2025.

Зважаючи на те, що позивач звернувся до суду з цим позовом лише 30.03.2026 (згідно з відтиском поштового штемпеля), строк звернення пропущено більш ніж на один рік.

Суддя наголошує, що обізнаність позивача про фактичне поновлення на посаді у грудні 2024 року покладала на нього обов`язок діяти добросовісно та реалізувати право на судовий захист у визначені законом строки.

Суддя вважає посилання позивача на отримання копії постанови суду в справі № 580/907/25 лише у березні 2026 року таким, що не спростовує факт пропуску строку, оскільки право на середній заробіток за час затримки виконання рішення є самостійною вимогою.

Реалізація цього права пов`язана виключно з датою фактичного допуску до роботи (24.12.2024), коли стан затримки припинився і позивач став обізнаним про загальний період порушення його прав. Оскарження бездіяльності відповідача в іншому судовому провадженні не зупиняло перебіг місячного строку звернення з цим позовом і не було обов`язковою умовою для його подання.

Таким чином, тривалий розгляд іншої справи (№ 580/907/25) та несвоєчасне отримання по ній судового рішення не спростовують факт пропуску строку у цій справі, оскільки про порушення своїх прав на виплату за затримку поновлення позивач знав ще у грудні 2024 року.

Інших поважних підстав для поновлення строку представник позивача у заяві не вказав.

Поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Поняття особа повинна слід тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо: особа знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Враховуючи викладене, суддя вважає, що позивач не надав належних доказів існування причин, які б давали підстави для висновку про наявність об`єктивних, тобто таких, що не залежали від волі позивача, обставин, які б зумовили поважність пропуску встановленого процесуальним законом строку звернення до суду.

Ураховуючи зазначене, суддя дійшов висновку про відсутність поважних причин, за яких позивач не міг звернутися до адміністративного суду в межах передбаченого законом строку в зазначеній вище частині позовних вимог за спірний період.

Суддя зазначає, що вказані позивачем причини пропуску строку звернення до суду не є тими об`єктивно непереборними обставинами, які перешкоджали позивачу звернутися до суду з цим позовом у встановлений законом строк.

Дотримання строку звернення є однією з умов реалізації права на позов і тісно пов`язано з реалізацією права на справедливий суд. Наявність такої умови запобігає зловживанням при зверненні до суду. Її відсутність призводила б до постійного збереження стану невизначеності у правовідносинах.

З огляду на що, суддя не встановив наявності поважних причин, за яких позивач не міг звернутися до адміністративного суду в межах передбаченого законом строку.

З урахуванням наведеного, суддя не вбачає підстав для задоволення заяви позивача про поновлення строку звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Відповідно до частини другої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Згідно з пунктом 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України позовна заява повертається позивачеві у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Керуючись ст.ст. 169, 243, 248, 256, 293-295 КАС України, суддя

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску ОСОБА_1 строку звернення до суду.

Позовну заяву ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання бездіяльності протиправною та стягнення коштів повернути позивачу.

Копію ухвали надіслати позивачу разом із позовною заявою та доданими до неї документами.

Роз`яснити позивачеві, що відповідно до частини 8 статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України, повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її підписання.

СуддяВалентин ГАРАЩЕНКО