Справа № 420/23968/25
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2026-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

12 травня 2026 року

м. Київ

справа № 420/23968/25

адміністративне провадження № К/990/18138/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу адвоката Білецького Олексія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2026 року у справі №420/23968/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дії щодо нарахування та виплати грошового забезпечення не в повному розмірі та зобов`язання вчинити певні дії,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , в якому просив:

- визнати протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 починаючи з 19 листопада 2024 року окладу за військовим званням, надбавки за вислугу років та надбавки за особливості проходження служби у зменшеному розмірі без врахування вислуги років 06 років 06 місяців 08 днів в Міністерстві внутрішніх справ України;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити ОСОБА_1 перерахунок та виплату, з урахуванням раніше виплачених сум:

окладу за звання з 10 травня 2025 року по 17 жовтня 2025 року (включно) (по дату звільнення), з урахуванням належного до виплати окладу у розмірі 1130,00 грн;

надбавки за вислугу років з 19 листопада 2024 року по 09 травня 2025 року, враховуючи належний до виплати розмір надбавки 1470,00 грн, а також з 10 травня 2025 року по 17 жовтня 2025 року (включно) (по дату звільнення), враховуючи належний до виплати розмір 1482,00 грн;

надбавки за особливості проходження служби з 19 листопада 2024 року по 09 травня 2025 року, враховуючи належний до виплати розмір надбавки за цей період 4140,50 грн, а також з 10 травня 2025 року по 17 жовтня 2025 року (включно) (по дату звільнення), враховуючи належний до виплати розмір надбавки - 1482,00 грн;

надбавки за особливості проходження служби з 19 листопада 2024 року по 09 травня 2025 року, враховуючи належний до виплати розмір надбавки за цей період - 4140,50 грн., а також з 10 травня 2025 року по 17 жовтня 2025 року (включно) (по дату звільнення), враховуючи належний до виплати розмір надбавки - 4174,30 грн;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не виплати ОСОБА_1 підйомної допомоги;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити ОСОБА_1 нарахування та виплату підйомної допомоги в розмірі 27580,00 грн;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 добових за відрядження;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити нарахування та виплати ОСОБА_1 добових за відрядження: 06 травня 2025 року в с. Любоіванівка, Первомайського району, Миколаївської області, 10 травня 2025 року в с. Любоіванівка, Первомайського району, Миколаївської області, 01 червня 2025 року в с. Любоіванівка Первомайського району, Миколаївської області, 08 червня 2025 року в м. Кропивницький, 13 червня 2025 року - 14 червня 2025 року в м. Калинів міст, Полтавської області, 18 червня 2025 року - 19 червня 2025 року в м. Калинів міст, Полтавської області, а всього за 8 діб відрядження;

- визнати протиправною бездіяльність ІНФОРМАЦІЯ_3 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28 лютого 2022 року, у розмірі 100000,00 грн за період з 19 листопада 2024 року по 17 жовтня 2025 року (включно) (по дату звільнення);

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_3 здійснити нарахування та виплату ОСОБА_1 додаткової грошової винагороди, передбаченої Постановою КМУ №168 від 28 лютого 2022 року, у розмірі 100000,00 грн, пропорційно часу виконання таких завдань в складі органу військового управління в районі ведення воєнних (бойових) дій (за мінусом днів відпустки, перебування у шпиталі та відрядження) за період з 19 листопада 2024 року по 17 жовтня 2025 року (включно) (по дату звільнення).

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2026 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено повністю.

22 квітня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга адвоката Білецького Олексія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2026 року у справі №420/23968/25. Скаржник просить скасувати оскаржувані судові рішення та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.

Відповідно до частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга, з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник зазначає пункти 1, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Обґрунтовуючи наявність підстави, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права при вирішенні позовних вимог щодо виплати додаткової грошової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України №168, та посилається на постанови Верховного Суду від 07 жовтня 2025 року у справі №200/3514/23 та від 02 жовтня 2025 року у справі №360/1146/23.

Відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку.

Верховний Суд зазначає, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що недостатньо лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними.

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Разом з тим, наведені доводи не свідчать про належне обґрунтування підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не зазначено конкретної норми права, щодо застосування якої суд апеляційної інстанції не врахував висновок Верховного Суду, не наведено самого висновку Верховного Суду щодо застосування такої норми права та не обґрунтовано подібності правовідносин у цій справі та у справах, на які він посилається.

Фактично доводи касаційної скарги у цій частині зводяться до незгоди скаржника із висновками судів попередніх інстанцій, власного тлумачення норм права та переоцінки встановлених судами обставин справи, що не є належним правовим обґрунтуванням підстави касаційного оскарження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстави оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Також у тексті касаційної скарги скаржник зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 11 постанови Кабінету Міністрів України №168, пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260, частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також абзацу сьомого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України №98 у спірних правовідносинах.

Так, пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадках, зокрема, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Лише посилання на відсутність висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми/норм права, що потребують висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах - усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми тощо, а також зазначення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Натомість наведене скаржником обґрунтування таким вимогам не відповідає.

Хоча скаржник і формально визначає норми права, застосування яких, на його думку, потребує висновку Верховного Суду, однак наведені доводи не містять належного обґрунтування того, у чому саме полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій пункту 11 постанови Кабінету Міністрів України №168, пункту 2 розділу XXXIV Порядку №260, частини першої статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також абзацу сьомого пункту 5 постанови Кабінету Міністрів України №98 у спірних правовідносинах.

При цьому зі змісту оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції вбачається, що висновок про відсутність підстав для виплати скаржнику додаткової винагороди, збільшеної до 100 000 грн, ґрунтується на оцінці встановлених судами обставин справи, зокрема відсутності належних документів, які підтверджують безпосередню участь позивача у бойових діях або заходах, передбачених постановою №168, а також на висновку судів про те, що проходження служби у ТЦК та СП саме по собі не підтверджує виконання таких завдань.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що позивачем не надано копій бойових наказів/розпоряджень, журналів бойових дій, рапортів командиру підрозділу про безпосередню участь у бойових діях за спірний період, які є підставою для нарахування додаткової винагороди.

Отже, наведені скаржником доводи фактично спрямовані не на обґрунтування необхідності формування Верховним Судом нового правового висновку щодо застосування зазначених норм права, а на спростування висновків судів попередніх інстанцій щодо встановлених обставин справи та оцінки доказів.

Крім того, касаційна скарга не містить обґрунтування існування правової невизначеності, колізії норм права або різних підходів у судовій практиці щодо застосування зазначених норм, а також не доводить необхідності їх тлумачення Верховним Судом.

Саме по собі твердження скаржника про те, що військовослужбовці, які проходять службу в ТЦК та СП у зоні бойових дій, мають право на додаткову винагороду, не свідчить про наявність передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України підстави касаційного оскарження, оскільки таке твердження не супроводжується належним правовим обґрунтуванням помилковості застосування судами конкретної норми права та необхідності формування Верховним Судом відповідного висновку.

Таким чином, доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій та до спроби переоцінки обставин справи, що виходить за межі підстави касаційного оскарження, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інших підстав, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, скаржником не зазначено.

Окрім цього, відповідно до пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Тлумачення положень вказаних норм у їхньому взаємозв`язку дає змогу дійти висновку, що процесуальний закон пов`язує можливість касаційного перегляду у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження тільки з тими юридичними фактами, вичерпний перелік яких викладений у підпунктах «а», «б», «в» та «г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Згідно ухвали Одеського окружного адміністративного суду від 01 серпня 2025 року справу №420/23968/25 призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження.

Отже, враховуючи, що ця справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження процесуальним законом передбачено необхідність обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, визначених підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт.

При цьому, доведення вищезазначених обставин та, відповідно, право на касаційне оскарження судових рішень у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження, покладається на особу, яка подає касаційну скаргу.

Скаржник, обґрунтовуючи наявність підстави, передбаченої підпунктом «а» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зазначає, що касаційна скарга порушує питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, оскільки спір стосується застосування положень законодавства щодо виплати додаткової винагороди військовослужбовцям в умовах воєнного стану. На думку скаржника, відсутність висновку Верховного Суду у відповідних правовідносинах призвела до неправильного застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права, зокрема застосування норм, які, як стверджує скаржник, не підлягали застосуванню до спірних правовідносин. Також скаржник вказує, що спірні правовідносини є поширеними серед військовослужбовців, а тому висновок Верховного Суду у цій справі матиме значення для забезпечення єдності судової практики при вирішенні аналогічних спорів.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Суд касаційної інстанції відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки скаржником не обґрунтовано, в чому саме полягає фундаментальне значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин. У поданій касаційній скарзі відсутні посилання на конкретні справи або їх кількісні показники, які б свідчили про те, що судами сформульовано різну правову позицію при вирішенні справ з аналогічними обставинами справи. Доводи скаржника щодо фундаментального значення цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики зводяться виключно до припущень скаржника та не містять належного обґрунтування.

Також скаржник, посилаючись на підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України, зазначає, що ця справа має для нього виняткове значення та становить суспільний інтерес, оскільки, на його думку, у спорах щодо захисту прав військовослужбовців судами сформовано різні підходи до вирішення аналогічних правовідносин, що впливає на принципи правової визначеності, верховенства права та рівності перед законом і судом.

Скаржник вказує, що відсутність єдиного підходу при вирішенні таких спорів породжує правову невизначеність щодо порядку застосування та тлумачення відповідних норм права, а тому вважає, що розгляд цієї справи Верховним Судом матиме значення не лише для захисту його особистих прав, а й для формування єдиної судової практики у спорах цієї категорії.

Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Суд зазначає, що касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Суд також відхиляє твердження скаржника, що справа має виняткове значення для нього, оскільки вони не підтверджені належними доказами та не обґрунтовані обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів та лише загальні посилання на бюджетні витрати та можливі наслідки таких витрат, за відсутності вмотивованих підстав, не свідчать про винятковість цієї справи.

У касаційній скарзі не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості, а також не виділено вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору.

Суд наголошує, що визначені підпунктами «а»-«г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України випадки є виключенням із загального правила і необхідність відкриття касаційного провадження у справі на підставі будь-якого з них потребує належних, фундаментальних обґрунтувань, як від заінтересованих осіб, так і від суду, оскільки в іншому випадку принцип правової визначеності буде порушено.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд звертає увагу скаржника, що суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню як така, що не містить належно обґрунтованих підстав касаційного оскарження.

Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, Суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України,

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу адвоката Білецького Олексія Васильовича, який діє в інтересах ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 20 листопада 2025 року та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26 березня 2026 року у справі №420/23968/25 за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дії щодо нарахування та виплати грошового забезпечення не в повному розмірі та зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали направити скаржнику та іншим учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет» (у разі його відсутності - засобами поштового зв`язку), а касаційну скаргу та додані до неї матеріали - у спосіб їхнього надсилання до суду адресатом.

Суддя О.В. Кашпур