Справа № 160/12398/26
Суддя: Горбалінський Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2026-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД УХВАЛА
Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Горбалінський В.В., розглянувши заяву представника ОСОБА_1 у справі за позовною заявою ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправним та скасування наказу,
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 , в якій позивач просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ командира військової частини НОМЕР_1 від 03.02.2026 №434, про результати службового розслідування щодо молодшого сержанта ОСОБА_2 ;
- визнати протиправними висновки акта службового розслідування від 31 січня 2026 року, складеного за результатами проведення службового розслідування щодо молодшого сержанта ОСОБА_2 .
Одночасно із позовною заявою представником позивача подано заяву про забезпечення позову, відповідно до якої позивач просить забезпечити позов, шляхом:
- зупинення стягнення грошових коштів із ОСОБА_2 на підставі наказу командира військової частини НОМЕР_1 №434 від 03.02.2026 року;
- заборони військовій частині НОМЕР_1 та військовій частині НОМЕР_2 вчиняти будь-які дії, спрямовані на подальше стягнення грошових коштів із грошового забезпечення ОСОБА_2 до вирішення справи по суті.
Заява про забезпечення позову обґрунтована тим, що спірним наказом командира військової частини НОМЕР_1 №434 від 03.02.2026 прямо передбачено щомісячне стягнення із грошового забезпечення позивача у розмірі до 20 відсотків місячного грошового забезпечення до повного погашення визначеної суми.
Таким чином, на думку представника позивача, утримання грошових коштів вже не є потенційним ризиком, а є фактично реалізованим втручанням у майнові права позивача, яке триває і буде продовжуватись у подальшому.
При цьому, представник позивача просить враховувати, що відповідно до статті 9 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» грошове забезпечення є основним і фактично єдиним джерелом існування військовослужбовця, а отже будь-яке його примусове зменшення без належних правових підстав безпосередньо впливає на матеріальний стан особи та створює загрозу порушення її соціально-економічних прав.
Представник позивача вважає, що фактичне стягнення з позивача сум грошового забезпечення призведе до істотної зміни його матеріального стану, позбавить його можливості забезпечувати базові потреби та створить непропорційне втручання у його права, гарантовані статтею 3 Конституції України.
Також, на думку представника позивача, навіть у разі задоволення позову, повернення вже утриманих коштів не відбудеться автоматично, а вимагатиме від позивача звернення до суду з новим самостійним позовом про стягнення коштів.
Втім, представник позивача також обґрунтовує заяву про забезпечення позову тим, що, на його думку, у даній справі наявні очевидні ознаки протиправності оскаржуваного рішення, оскільки: вина позивача не доведена у встановленому законом порядку; відсутній будь-який обвинувальний вирок суду; позивач не має процесуального статусу у кримінальному провадженні; службове розслідування проведено з грубими порушеннями вимог Порядку №608; матеріальна відповідальність покладена без встановлення обов`язкових елементів складу правопорушення. Наголошує, що відповідальність військовослужбовця не може ґрунтуватися на формальних припущеннях або недоліках внутрішнього документообігу військових частин, а всі обставини мають бути встановлені належними доказами, зокрема щодо фактичного виконання завдань та участі особи у відповідних процесах, без чого прийняте рішення не може вважатися законним.
Вирішуючи заяву по суті, суд виходить з наступного.
Частиною 2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо:
1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або
2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.
Наведений перелік підстав забезпечення позову є вичерпним.
Отже, забезпечення позову - це вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача проти несумлінних дій відповідача, що гарантує реальне виконання позитивно прийнятого рішення.
Обов`язковою умовою застосування заходів забезпечення позову є достатнє обґрунтування того, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду, а також якщо очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень.
При цьому, заявник повинен обґрунтувати причини звернення із заявою про забезпечення позову, у зв`язку із чим обов`язковим є подання доказів наявності фактичних обставин, з якими пов`язується застосування певного заходу забезпечення позову.
Під час вирішення питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками цього судового процесу.
Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.
Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.
Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими (репутаційними, службовими, іншими) наслідками.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 21.09.2023 року у справі №580/244/23.
Підстави для забезпечення позову є оціночними, тому містять небезпеку для застосування заходів забезпечення позову всупереч цілям цієї статті при формальному дотриманні її вимог. Необґрунтоване вжиття таких заходів може привести до правових ускладнень, значно більших, ніж ті, яким вдалося б запобігти, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 01.11.2023 року у справі №160/8773/23.
Позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підміняє собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.
Отже, будь-яке забезпечення позову в адміністративній справі є наданням тимчасового захисту до вирішення справи по суті, який застосовується у виключних випадках за наявністю об`єктивних обставин, які дозволяють зробити обґрунтоване припущення, що невжиття відповідних заходів потягне за собою більшу шкоду, ніж їх застосування.
Так, обставини, на які посилається позивач у заяві про забезпечення позову, можуть бути встановлені судом тільки на підставі з`ясування фактичних обставин справи, оцінки кожного доказу окремо за наслідком розгляду справи по суті.
Суд зазначає, що звертаючись до суду з заявою про забезпечення позову позивач вказує, що з витягу з книги грошових стягнень і нарахувань вбачається, що на підставі наказу №434 від 03.02.2026 року проведено утримання грошових коштів у сумі 69 229,45 грн, а загальний розмір визначеної відповідачем заборгованості становить 1 937 440,86 грн, з яких залишок до стягнення становить 1 868 211,41 грн.
Відповідно до частини 1 статті 3 Закону України «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 3 жовтня 2019 року № 160-IX (далі Закон № 160-IX) підставою для притягнення до матеріальної відповідальності є шкода, завдана неправомірним рішенням, невиконанням чи неналежним виконанням особою обов`язків військової служби або службових обов`язків, крім обставин, визначених статтею 9 цього Закону, які виключають матеріальну відповідальність.
За приписами статті 10 Закону № 160-IX відшкодування шкоди, завданої особою, здійснюється на підставі наказу командира (начальника) шляхом стягнення сум завданої шкоди з місячного грошового забезпечення винної особи, крім випадків, передбачених частинами третьою, четвертою та п`ятою цієї статті та частиною першою статті 12 цього Закону.
Відшкодування шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється на підставі наказу старшого за службовим становищем командира (начальника) (частина 1).
Особа, яка завдала шкоду, за згодою командира (начальника) може добровільно відшкодувати її розмір повністю або частково, передати для відшкодування завданої шкоди рівноцінне майно або відремонтувати чи відновити пошкоджене, про що видається відповідний наказ. Не допускається відшкодування завданої шкоди рівноцінним майном у разі втрати чи пошкодження зброї, боєприпасів, спеціальної техніки та іншого майна, що відповідно до закону вилучене з цивільного обороту або обмежене в обороті (частина 2).
Відшкодування шкоди, завданої військовозобов`язаним чи резервістом під час проходження ним зборів, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу або в іншому встановленому законом порядку в разі відмови військовозобов`язаного чи резервіста від її добровільного відшкодування (частина 3).
Відшкодування шкоди, визначеної частиною другою статті 6 цього Закону, здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу в разі відмови особи від її добровільного відшкодування.
Відшкодування такої шкоди, завданої командиром (начальником), здійснюється в судовому порядку за позовом військової частини, установи, організації, закладу, командир (начальник) якої (якого) старший за службовим становищем, у разі відмови особи від її добровільного відшкодування (частина 4).
У разі притягнення особи, яка завдала шкоду, до кримінальної відповідальності відшкодування шкоди здійснюється шляхом пред`явлення військовою частиною, установою, організацією, закладом цивільного позову в кримінальному провадженні в порядку, встановленому законом (частина 5).
Отже, суд вказує, що механізм відшкодування шкоди, визначений Законом № 160-IX, передбачає проведення стягнення на підставі наказу командира (начальника), а тому, на переконання суду, сам факт проведення стягнення грошових коштів на підставі спірного наказу, не може свідчити про протиправне втручання відповідача у права позивача на володіння своїм майном.
При цьому, судом не надається правова оцінка процедурі проведення такого стягнення, оскільки, на переконання суду, правомірність та обґрунтованість проведення процедури стягнення коштів на підставі наказу №434 від 03.02.2026 року є окремим та самостійним предметом для розгляду у окремій справі та не входить до предмету позову у справі №160/1398/26.
Також, суд не бере до уваги твердження представника позивача, про те, що фактичне стягнення з позивача значних сум грошового забезпечення призведе до істотної зміни його матеріального стану, позбавить його можливості забезпечувати базові потреби та створить непропорційне втручання у його права, гарантовані статтею 3 Конституції України, оскільки наказом командира військової частини НОМЕР_1 №434 від 03.02.2026 передбачено щомісячне стягнення із грошового забезпечення позивача у розмірі до 20 відсотків місячного грошового забезпечення до повного погашення визначеної суми.
Так, суд зазначає, щомісячно у позивача, для забезпечення його базових потреб існує (залишається) 80 відсотків місячного грошового забезпечення.
Більш того, суд вказує, що представником позивача не зазначено та не надано доказів того, які саме базові потреби позивача не зможуть бути забезпеченні виплатою 80 відсотками місячного грошового забезпечення, замість 100 відсотків.
Відтак, фактично, на думку суду, вказані доводи зводяться виключно до незгоди представника позивача щодо проведення щомісячного стягнення із грошового забезпечення позивача у розмірі до 20 відсотків місячного грошового забезпечення, на підставі спірного наказу командира військової частини НОМЕР_1 №434 від 03.02.2026.
Надаючи оцінку іншим доводам заяви про забезпечення позову, суд зазначає, що відповідно до ч. 5 ст. 13 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" суми, стягнені відповідно до цього Закону з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України та закону про Державний бюджет України на відповідний рік, спрямовуються на відшкодування шкоди, завданої військовій частині, установі, організації, закладу, з урахуванням фактичних витрат на відновлення або придбання військового та іншого майна, а суми, що залишилися після здійснення такого відшкодування, перераховуються до Державного бюджету України.
Згідно з ч. 3 ст. 14 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" у разі скасування наказу про притягнення винної особи до матеріальної відповідальності стягнені з особи кошти та/або добровільно передане нею рівноцінне майно чи внесені кошти повертаються цій особі, про що видається відповідний наказ.
У разі задоволення позову про скасування наказу в частині притягнення особи до матеріальної відповідальності, повернення стягнутих коштів пов`язано з бюджетним фінансуванням установи/частини, яка безпосередньо здійснює відповідне утримання, та наявності у останньої коштів на відповідну мету.
А тому, суд вказує, що позивач не надав суду доказів, що відповідачем може бути порушено норми Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" щодо відновлення його майнового становища, а саме повернення йому стягнутих коштів, у разі відсутності відповідного бюджетного фінансування на цю мету в установі, в якій позивач на даний час проходить службу і яка відповідно здійснює утримання з його грошового забезпечення.
Отже, позивачем не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову, на яких він наполягає, може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, зокрема, переконливих доводів того, що у випадку скасування в судовому порядку спірного наказу, стягнуті з позивача кошти не будуть йому повернуті.
Крім того, на переконання суду, забезпечивши позов у зазначений заявником спосіб, судом фактично вирішується спір без проведення правового аналізу та розгляду справи по суті, що не відповідає меті застосування правового інституту забезпечення позову.
Також посилання на випадок можливого настання негативних наслідків чи порушення прав в майбутньому не може визнаватись достатнім для вжиття заходів забезпечення позову.
Отже, суд зазначає, що заявником не доведено існування обставин, визначених п.1 ч.2 статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України для забезпечення позову.
Згідно висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного в постанові у справі №800/521/17 від 28.03.2018 року, позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.
При цьому, суд зауважує, що саме суб`єкт звернення із відповідною заявою про вжиття заходів забезпечення позову повинен обґрунтувати існуванням передбачених ст.150 КАС України підстав для забезпечення позову. Зазначений висновок узгоджується із нормою ч.1 ст.9 КАС України, в силу якої розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Однак, наведені представником позивача доводи й аргументи не є достатніми та переконливими для висновку про необхідність застосування заходів забезпечення позову за правилами, встановленими ст.ст.150,151 КАС України.
Суд зазначає, що сам факт подання позову не може бути підставою для забезпечення позовної заяви.
За таких обставин, суд дійшов висновку, що заява представника ОСОБА_1 про забезпечення позову є необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
На підставі викладеного, керуючись статтями 150, 151, 154, 243, 248 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
В задоволенні заяви представника ОСОБА_1 про забезпечення позову відмовити.
Ухвала суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 256 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржена в порядку та у строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя В.В. Горбалінський