Справа № 520/17098/25
Суддя: Русанова В.Б.
Дата ухвалення: 2026-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

13 травня 2026 р. Справа № 520/17098/25

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Русанової В.Б.,

Суддів: Бегунца А.О. , П`янової Я.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 (головуючий суддя І інстанції: Супрун Ю.О.) у справі №520/17098/25

за позовом ОСОБА_1

до Державної установи "Харківський слідчий ізолятор"

про визнання протиправними та скасування наказів, поновлення на посаді,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту - ОСОБА_1 , позивач) звернувся з позовом, в якому просив суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ державної установи Харківський слідчий ізолятор

від 21 травня 2025 №35/ОС/СТ-25 Про притягнення винних посадових осіб до дисциплінарної відповідальності, яким ОСОБА_1 оголошено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з Державної кримінально-виконавчої служби;

від 22 травня 2025 року № 123/ос-25 про звільнення зі служби ОСОБА_1 з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади першого заступника начальника СІЗО - заступника начальника СІЗО з режиму і охорони державної установи Харківський слідчий ізолятор, відповідно до ч.5 ст. 23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України, п. 6 ч.1 ст. 77 Закону України Про Національну поліцію, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення;

- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника СІЗО - заступника начальника СІЗО з режиму і охорони державної установи Харківський слідчий ізолятор

- стягнути з державної установи Харківський слідчий ізолятор на користь ОСОБА_1 середній заробіток з 22 травня 2025 року до моменту поновлення його на посаді.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Позивач, не погодившись із рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, невідповідність висновків суду обставинам справи, що призвело до неправильного вирішення даної справи, просив скасувати таке рішення та ухвалити нове, яким позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги посилається на неврахування судом першої інстанції того, що під час службового розслідування не встановлено обставин вчинення позивачем дисциплінарного проступку, зокрема дисциплінарною комісією у відповідному висновку службового розслідування, не відображено відомості про дії або бездіяльність позивача, що призвели до виникнення надзвичайної події, яка була предметом службового розслідування, відомості про вину позивача у вчиненні дисциплінарного проступку.

Крім того, посилається на те, що під час службового розслідування допущено ряд процедурних порушень, зокрема до службового розслідування не залучався безпосередній начальник позивача, а також порушено місячний строк проведення службового розслідування.

Відповідач подав відзив на апеляційну скаргу, в якому, посилався на те, що судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, а рішення ухвалене з додержанням норм матеріального та процесуального права, з дослідженням усіх доказів та встановленням усіх обставин у справі.

Вважає рішення суду першої інстанції законним та обґрунтованим, а тому апеляційну скаргу просить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Позивачем подано до апеляційного суду клопотання про витребування у відповідача Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджену наказом Міністерства юстиції України №73/5ДСК-2019; розподіл функціональних обов`язків між уповноваженими особами Державної установи "Харківський слідчий ізолятор", зокрема між заступниками начальника Державної установи "Харківський слідчий ізолятор" (в редакції чинній на момент надзвичайної події - 14 та 15 квітня 2025 року).

Колегія суддів, розглядаючи клопотання зазначає наступне.

Згідно з ч.1 ст.80 КАС України учасник справи, у разі неможливості самостійно надати докази, вправі подати клопотання про витребування доказів судом. Таке клопотання повинно бути подане в строк, зазначений в частинах другій та третій статті 79 цього Кодексу. Якщо таке клопотання заявлено з пропуском встановленого строку, суд залишає його без задоволення, крім випадку, коли особа, яка його подає, обґрунтує неможливість його подання у встановлений строк з причин, що не залежали від неї.

За приписами ч. 2 ст. 80 КАС України у клопотанні про витребування доказів повинно бути зазначено:

1) який доказ витребовується;

2) обставини, які може підтвердити цей доказ, або аргументи, які він може спростувати;

3) підстави, з яких випливає, що цей доказ має відповідна особа;

4) заходи, яких особа, що подає клопотання, вжила для отримання цього доказу самостійно, докази вжиття таких заходів, та (або) причини неможливості самостійного отримання цього доказу.

За змістом апеляційної скарги позивач в обґрунтування поданого клопотання про витребування доказів посилається лише не те, що витребування відповідних доказів необхідне для повного, всебічного та об`єктивного розгляду справи, встановлення обґрунтованості висновку службового розслідування щодо позивача, перевірки його законності.

Тобто, фактично позивачем не зазначено обставин, які можуть підтвердити відповідні письмові докази.

Крім того, щодо розподілу функціональних обов`язків між уповноваженими особами Державної установи "Харківський слідчий ізолятор", зокрема між заступниками начальника Державної установи "Харківський слідчий ізолятор", колегія суддів зазначає, що в матеріалах справи міститься посадова інструкція першого заступника начальника СІЗО заступника начальника СІЗО з режиму і охорони державної установи Харківський слідчий ізолятор, затверджена виконуючим обов`язки начальника Державної установи Харківський слідчий ізолятор Малюком Ю. 20.05.2024.

Водночас відповідне клопотання під час розгляду справи в суді першої інстанції позивачем не заявлялося.

З огляду на викладене вище, клопотання про витребування доказів є необґрунтованим, а тому у його задоволенні належить відмовити.

На підставі положень ч.1 ст.308, п.3 ч.1 ст.311 КАС України справа розглянута в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ОСОБА_1 перебував на службі в органах Державної кримінально-виконавчої служби з 13.11.2008 до 22.05.2025.

З 03.07.2015 позивач обіймав посаду першого заступника начальника ДУ Харківський слідчий ізолятор - заступника начальника ДУ Харківський слідчий ізолятор з режиму і охорони державної установи Харківський слідчий ізолятор та має спеціальне звання полковника внутрішньої служби.

На підставі наказу Міністра юстиції України від 18 квітня 2025 року №777/7 Про проведення службового розслідування стосовно осіб рядового і начальницького складу державної установи Харківський слідчий ізолятор призначено службове розслідування щодо осіб рядового і начальницького складу державної установи Харківський слідчий ізолятор, зокрема і позивача.

Підставою призначення службового розслідування слугувала надзвичайна подія у вигляді смерті ув`язненого ОСОБА_2 , щодо якого застосовано попереднє ув`язнення в ДУ Харківський слідчий ізолятор на підставі ухвали Лозівського міського суду Харківської області від 07.04.2025 (строк дії ухвали до 03.06.2025).

З 23.04.2025 позивача відсторонено від виконання службових обов`язків за займаною посадою наказом тимчасово виконуючого обов`язки ДУ Харківський слідчий ізолятор №90/ОС-25 від 23.04.2025 .

За наслідками службового розслідування, 19.05.2025 затверджено висновок службового розслідування за фактом невиконання або неналежного виконання особами рядового і начальницького складу ДУ Харківський слідчий ізолятор під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на установу завдань, а також смерті взятого під варту ОСОБА_2 .

Наказом державної установи Харківський слідчий ізолятор від 21.05.2025 №35/ОС/СТ-25 Про притягнення винних посадових осіб до дисциплінарної відповідальності позивачу за порушення вимог п.5 глави 8 розділу ІІ Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються в слідчих ізоляторах Державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України №73/5ДСК-2019, в частині забезпечення дотримання підпорядкованим персоналом вимог Закону України Про попереднє ув`язнення, Кримінально-виконавчого кодексу України та зазначеної Інструкції, досконалого володіння обстановкою в СІЗО, своєчасного реагування на її зміни, оголошено дисциплінарне стягнення у виді звільнення з Державної кримінально виконавчої служби.

Наказом державної установи Харківський слідчий ізолятор про звільнення зі служби №123/ос-25 від 22.05.2025 позивача звільнено з Державної кримінально-виконавчої служби України з посади першого заступника начальника СІЗО - заступника начальника СІЗО з режиму і охорони державної установи Харківський слідчий ізолятор, відповідно до ч.5 ст.23 Закону України Про Державну кримінально-виконавчу службу України, п.6 ч.1 ст.77 Закону України Про Національну поліцію, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення.

Не погоджуючись із наказами відповідача позивач, звернувся з позовом до суду.

Відмовляючи у задоволенні позову, суд першої інстанції виходив з того, що оспорювані накази в частині щодо позивача є правомірними, а тому відсутні підстави для їх скасування.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених ст.308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч.2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правові основи організації та діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України, її завдання та повноваження визначає Закон України Про Державну кримінально-виконавчу службу України № 2713-IV від 23.06.2005 (далі Закон №2713-IV).

Відповідно до ст.1 Закону № 2713-IV на Державну кримінально-виконавчу службу України покладається завдання щодо здійснення державної політики у сфері виконання кримінальних покарань.

Правовою основою діяльності Державної кримінально-виконавчої служби України є Конституція України, цей та інші закони України, акти Президента України і Кабінету Міністрів України, чинні міжнародні договори, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, а також видані відповідно до них нормативно-правові акти Міністерства юстиції України (стаття 3 цього ж Закону).

За змістом положень ч.1 ст.6 Закону №2713-IV Державна кримінально-виконавча служба України відповідно до закону здійснює правозастосовні та правоохоронні функції і складається з центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань, його територіальних органів управління, кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ і організацій, створених для забезпечення виконання завдань Державної кримінально-виконавчої служби України.

Структура, штати територіальних органів управління, підрозділів кримінально-виконавчої інспекції, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, воєнізованих формувань, навчальних закладів, закладів охорони здоров`я та положення про них затверджуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері виконання кримінальних покарань (ч.4 ст.6 Закону №2713-IV).

Відповідно до ч.ч.1,2 ст.14 Закону №2713-IV до персоналу Державної кримінально-виконавчої служби України належать особи рядового і начальницького складу (далі - особи рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в Державній кримінально-виконавчій службі України (далі - працівники кримінально-виконавчої служби).

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України. Час проходження служби в Державній кримінально-виконавчій службі України зараховується до страхового стажу, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби відповідно до закону.

Громадяни України, які вперше зараховуються на посади рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби та у відповідних випадках пройшли встановлений строк випробування, складають присягу (ч.4 ст.14 Закону).

Персонал Державної кримінально-виконавчої служби України зобов`язаний неухильно виконувати закони України, додержуватися норм професійної етики, гуманно ставитися до засуджених і осіб, узятих під варту. Жорстокі, нелюдські або такі, що принижують людську гідність, дії є несумісними зі службою і роботою в органах, установах виконання покарань та слідчих ізоляторах (ч.1 ст. 16 цього Закону).

Статтею 18 Закону №2713-IV визначені права та обов`язки посадових і службових осіб органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів.

Так, частиною першою цієї статті визначено, що посадові та службові особи органів і установ виконання покарань, слідчих ізоляторів зобов`язані, зокрема: 1) виконувати покарання відповідно до вимог кримінально-виконавчого законодавства; 2) забезпечувати дотримання прав людини і громадянина, реалізацію законних прав та інтересів засуджених і осіб, узятих під варту, вимог законодавства щодо виконання і відбування кримінальних покарань; 3) виконувати вироки, постанови і ухвали суду, а також рішення, прийняті прокурорами і слідчими в установленому законом порядку і в межах їх компетенції; тримати осіб, узятих під варту; 6) забезпечувати правопорядок, додержання вимог режиму, правил внутрішнього розпорядку в установах виконання покарань, слідчих ізоляторах і на прилеглих до них територіях та вимагати від засуджених і осіб, узятих під варту, інших осіб виконання ними обов`язків, установлених законом; 8) забезпечувати безпеку засуджених і осіб, узятих під варту, персоналу і громадян, які перебувають на території установ виконання покарань та слідчих ізоляторів; 11) забезпечувати охорону, ізоляцію та нагляд за засудженими і особами, узятими під варту; здійснювати заходи щодо розшуку осіб, які вчинили втечу з установ виконання покарань і слідчих ізоляторів, та засуджених, які ухиляються від покарань, не пов`язаних з позбавленням волі; 15) створювати належні умови для тримання засуджених і осіб, узятих під варту, їх комунально-побутового і медико-санітарного забезпечення; 18) здійснювати контроль за поведінкою осіб, звільнених від відбування покарання з випробуванням або умовно-достроково; 20) здійснювати інші повноваження, передбачені законом.

Відповідно до ч.3 ст.21 Закону №2713-IV персонал Державної кримінально-виконавчої служби України під час виконання покладених на нього обов`язків керується законами та іншими нормативно-правовими актами, діє на підставі та в межах своїх повноважень.

Положеннями п.5 ч.2 ст.13 Закону № 2713-ІV встановлено, що порядок призначення і звільнення з посад, права, обов`язки та умови служби працівників підприємств установ виконання покарань, які мають спеціальні звання рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, визначаються відповідно до законодавства.

Відповідно до ч.5 ст. 23 №2713-ІV на осіб рядового і начальницького складу кримінально-виконавчої служби поширюється соціальний захист поліцейських, визначений Законом України Про Національну поліцію, а також порядок і умови проходження служби, передбачені для поліцейських. Умови і розміри грошового забезпечення осіб рядового і начальницького складу та оплати праці працівників кримінально-виконавчої служби визначаються Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до ч.1 ст.19 Закону України Про Національну поліцію від 02 липня 2015 року № 580-VІІІ (далі по тексту - Закон № 580-VІІІ), у разі вчинення протиправних діянь поліцейські несуть кримінальну, адміністративну, цивільно-правову, матеріальну та дисциплінарну відповідальність відповідно до закону.

В силу положень п.6 ч.1 ст.77 Закону № 580-VІІІ поліцейський звільняється зі служби в поліції, а служба в поліції припиняється, у зв`язку із реалізацією дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби, накладеного, відповідно до Дисциплінарного статуту Національної поліції України.

Днем звільнення зі служби в поліції вважається день видання наказу про звільнення або дата, зазначена в наказі про звільнення.

Преамбулою Дисциплінарного статуту органів внутрішніх справ України, затвердженого Законом України від 22.02.2006 № 3460-IV Про Дисциплінарний статут органів внутрішніх справ України (далі по тексту - Дисциплінарний статут ОВС) встановлено, що цей Статут визначає сутність службової дисципліни, обов`язки осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ України (далі - особи рядового і начальницького складу) стосовно її дотримання, види заохочень та дисциплінарних стягнень, порядок і права начальників щодо їх застосування, а також порядок оскарження дисциплінарних стягнень.

Дія цього Статуту поширюється на осіб начальницького складу Національного антикорупційного бюро України, осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України та податкової міліції, які повинні неухильно додержуватися його вимог.

Абзацом 1 статті 1 Дисциплінарного статуту ОВС визначено, що службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги працівника органів внутрішніх справ України.

Дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни (стаття 2 Дисциплінарного статуту ОВС).

Статтею 7 Дисциплінарного статуту ОВС визначені обов`язки осіб рядового і начальницького складу.

Так, службова дисципліна базується на високій свідомості та зобов`язує кожну особу рядового і начальницького складу: дотримуватися законодавства, неухильно виконувати вимоги Присяги працівника органів внутрішніх справ України, статутів і наказів начальників; захищати і охороняти від протиправних посягань життя, здоров`я, права та свободи громадян, власність, довкілля, інтереси суспільства і держави; поважати людську гідність, виявляти турботу про громадян і бути готовим у будь-який час надати їм допомогу; дотримуватися норм професійної та службової етики; берегти державну таємницю; у службовій діяльності бути чесною, об`єктивною і незалежною від будь-якого впливу громадян, їх об`єднань та інших юридичних осіб; стійко переносити всі труднощі та обмеження, пов`язані зі службою; постійно підвищувати свій професійний та культурний рівень; сприяти начальникам у зміцненні службової дисципліни, забезпеченні законності та статутного порядку; виявляти повагу до колег по службі та інших громадян, бути ввічливим, дотримуватися правил внутрішнього розпорядку, носіння встановленої форми одягу, вітання та етикету; з гідністю і честю поводитися в позаслужбовий час, бути прикладом у дотриманні громадського порядку, припиняти протиправні дії осіб, які їх учиняють; берегти та підтримувати в належному стані передані їй в користування вогнепальну зброю, спеціальні засоби, майно і техніку.

За вчинення дисциплінарних проступків особи рядового і начальницького складу несуть дисциплінарну відповідальність згідно з цим Статутом (ч.1 ст.5 Дисциплінарного статуту ОВС).

Відповідно до п.8 ч.1 ст.12 Дисциплінарного статуту ОВС на осіб рядового і начальницького складу органів внутрішніх справ за порушення службової дисципліни можуть накладатися такі види дисциплінарних стягнень, зокрема, звільнення з органів внутрішніх справ.

Згідно з ч.7 ст.13 Дисциплінарного статуту ОВС такі дисциплінарні стягнення, як звільнення з органів внутрішніх справ, звільнення з посади, пониження в спеціальному званні на один ступінь, накладаються начальниками, яким надано право прийняття на службу до органів внутрішніх справ, призначення на посаду, присвоєння спеціального звання.

Порядок накладення дисциплінарних стягнень визначений ст.14 Дисциплінарного статуту ОВС.

Так, з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого особою рядового або начальницького складу, начальник призначає службове розслідування.

Службове розслідування має бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення начальником. У разі необхідності цей термін може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування. Розслідування проводиться за участю безпосереднього начальника порушника.

Порядок проведення службового розслідування встановлюється міністром внутрішніх справ України.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення.

Про накладення дисциплінарного стягнення видається наказ, зміст якого оголошується особовому складу органу внутрішніх справ.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового або начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі звільнення з посади або звільнення з органів внутрішніх справ особі рядового або начальницького складу видається витяг з наказу.

За кожне порушення службової дисципліни накладається лише одне дисциплінарне стягнення. У разі порушення службової дисципліни кількома особами дисциплінарне стягнення накладається на кожного окремо.

При визначенні виду дисциплінарного стягнення мають враховуватися тяжкість проступку, обставини, за яких його скоєно, заподіяна шкода, попередня поведінка особи та визнання нею своєї вини, її ставлення до виконання службових обов`язків, рівень кваліфікації тощо.

У разі вчинення незначного порушення службової дисципліни начальник може обмежитись усним попередженням особи рядового або начальницького складу щодо необхідності суворого додержання службової дисципліни.

У разі притягнення до дисциплінарної відповідальності осіб рядового і начальницького складу, які мають дисциплінарне стягнення і знову допустили порушення службової дисципліни, дисциплінарне стягнення, що накладається, має бути більш суворим, ніж попереднє.

У разі повторного вчинення особою рядового або начальницького складу незначного проступку з урахуванням його нетяжкості, сумлінного ставлення цієї особи до виконання службових обов`язків, нетривалого перебування на посаді (до шести місяців) та з інших поважних причин начальник може обмежитися раніше накладеним на таку особу дисциплінарним стягненням.

Дисциплінарні стягнення у вигляді пониження в спеціальному званні на один ступінь на осіб, які мають перші спеціальні звання, і звільнення з посади на осіб, які обіймають посади найнижчого рівня, не накладаються.

Звільнення осіб рядового і начальницького складу з органів внутрішніх справ як вид стягнення є крайнім заходом дисциплінарного впливу.

За змістом ч.2 ст.15 Дисциплінарного статуту ОВС накладання дисциплінарних стягнень на осіб рядового і начальницького складу за проступки, учинені під час чергування, несення вартової чи патрульно-постової служби, здійснюється тільки після закінчення чергування, варти або після заміни їх іншими особами та здачі зброї.

Наказом Міністерства юстиції України №356/5 від 12.03.2015 затверджено Порядок проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України (далі по тексту - Порядок №356/5), який визначає підстави для призначення, процедуру та мету проведення службових розслідувань у Державній кримінально-виконавчій службі України (надалі за текстом - ДКВС України); порядок документування й оформлення результатів службових розслідувань, прийняття за ними рішення та їх виконання; компетенцію структурних підрозділів апарату Міністерства юстиції України, Департаменту з питань виконання кримінальних покарань, міжрегіональних управлінь з питань виконання кримінальних покарань та пробації Міністерства юстиції (далі - органи), воєнізованих формувань, установ виконання покарань, слідчих ізоляторів, уповноважених органів з питань пробації, навчальних закладів, підприємств установ виконання покарань, інших підприємств, установ та організацій, створених для забезпечення виконання завдань ДКВС України (далі - установи), під час проведення службових розслідувань; права та обов`язки посадових осіб органів і установ під час проведення службових розслідувань.

За визначенням, наведеним у п.2 розділу І Порядку №356/5, висновок службового розслідування документ, який складається за результатами службового розслідування, містить правову оцінку виявлених фактів та обставин, дій чи бездіяльності осіб рядового і начальницького складу, висновки та пропозиції; дисциплінарний проступок - невиконання чи неналежне виконання особою рядового або начальницького складу службової дисципліни; персонал особи рядового і начальницького складу ДКВС України (далі особи рядового і начальницького складу), спеціалісти, які не мають спеціальних звань, та інші працівники, які працюють за трудовими договорами в ДКВС України (далі працівники); службова дисципліна - дотримання особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства юстиції України та Присяги особи рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України.

Пунктом 1 розділу II Порядку №356/5 визначено, що підставами для проведення службового розслідування є порушення особами рядового і начальницького складу службової дисципліни, скоєння кримінальних або адміністративних правопорушень, знищення або втрата службових документів, доручених або охоронюваних матеріальних цінностей, вчинення особами рядового і начальницького складу діянь, які порушують права і свободи громадян, інші події, пов`язані із загибеллю (смертю) осіб рядового чи начальницького складу або їх травмуванням (пораненням), а також події, які сталися за участю осіб рядового чи начальницького складу та можуть викликати суспільний резонанс.

Згідно з пунктом 2 розділу II вказаного Порядку службове розслідування проводиться за рішенням уповноваженого на те начальника у разі, зокрема, невиконання або неналежного виконання особами рядового і начальницького складу під час службової діяльності вимог чинного законодавства, що призвело до порушення прав та законних інтересів громадян або негативно вплинуло на забезпечення виконання покладених на органи і установи завдань; втечі (спроби втечі) засуджених та ув`язнених з під варти, а також ухилень від відбування покарання засудженими до обмеження волі.

Пунктом 6 розділу II вказаного Порядку визначено, що підставою для проведення службового розслідування є належним чином оформлений письмовий наказ уповноваженого на те начальника.

Згідно з пунктом 12 розділу III Порядку забороняється призначення службових розслідувань за відсутності підстав, визначених цим Порядком.

Розділом V Порядку №356/5 передбачено, що службове розслідування повинне бути завершене протягом одного місяця з дня його призначення уповноваженим на те начальником.

У разі необхідності за мотивованим рапортом (доповідною запискою) виконавця або голови комісії визначений строк проведення службового розслідування може бути продовжено начальником, який призначив службове розслідування, або старшим прямим начальником, але не більш як на один місяць.

Початок службового розслідування визначається датою видання наказу про його призначення.

Завершення службового розслідування визначається датою затвердження начальником, який призначив службове розслідування, висновку службового розслідування.

Відповідно до пункту 4 розділу V Порядку №356/5 особа рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводиться службове розслідування, має право: отримувати інформацію про підстави проведення службового розслідування; брати участь у службовому розслідуванні, у тому числі давати усні чи письмові пояснення, робити заяви, подавати виконавцю (голові, членам комісії), який (які) проводить (ять) службове розслідування, документи, які мають значення для проведення службового розслідування; висловлювати письмові зауваження щодо об`єктивності та повноти проведення службового розслідування, дій або бездіяльності службової особи (осіб), яка (і) його проводить (ять); відмовлятися давати будь-які пояснення щодо себе, членів своєї сім`ї чи близьких родичів, коло яких визначено законодавством України; за письмовим зверненням ознайомлюватися із затвердженим висновком службового розслідування, а також із матеріалами, зібраними в процесі його проведення, у частині, яка її стосується, крім випадків, визначених законодавством України; оскаржувати рішення, прийняте за результатами службового розслідування, у строки і в порядку, що визначені законодавством України.

Згідно з пунктом 1 розділу VIII Порядку № 356/5 за результатами службового розслідування складається висновок службового розслідування, який складається із вступної, описової та резолютивної частин.

Пунктом 3 розділу VIII Порядку №356/5 висновок службового розслідування підписується виконавцем (головою та членами комісії) та затверджується начальником, який призначив службове розслідування.

Перед накладенням дисциплінарного стягнення начальник або особа, яка проводить службове розслідування, повинні зажадати від порушника надання письмового пояснення та надіслати (або надати) йому засвідчений належним чином висновок службового розслідування. Небажання порушника надавати пояснення не перешкоджає накладенню дисциплінарного стягнення (пункт 4 VIII Порядку №356/5).

Відповідно до п. 6, 7 розділу VIII Порядку №356/56 за результатами службового розслідування особи рядового і начальницького складу, стосовно яких воно проводилося, притягаються до відповідальності в установленому законом порядку. За результатами службового розслідування особи рядового і начальницького складу, стосовно яких воно проводилося, притягаються до відповідальності у встановленому законом порядку.

Про накладення дисциплінарного стягнення за результатами службового розслідування видається наказ, зміст якого оголошується персоналу органу або установи, де проходить службу особа рядового чи начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності. Оголошувати дисциплінарне стягнення особі начальницького складу в присутності її підлеглих забороняється.

Зміст наказу доводиться до відома особи рядового чи начальницького складу, яку притягнуто до дисциплінарної відповідальності, під підпис. У разі відмови особи рядового чи начальницького складу від ознайомлення з наказом під підпис безпосередній начальник такої особи спільно з посадовою особою підрозділу персоналу складає відповідний акт.

Особа рядового чи начальницького складу, стосовно якої проводилось службове розслідування, має право оскаржити рішення щодо накладення на неї дисциплінарного стягнення у порядку, визначеному законодавством України.

З системного аналізу наведених норм законодавства слідує, що єдиною підставою для застосування до осіб рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України дисциплінарного стягнення є відповідний наказ начальника, прийнятий на підставі висновку службового розслідування, проведеного з метою з`ясування всіх обставин дисциплінарного проступку, учиненого такою особою.

Дисциплінарне стягнення має індивідуальний характер та не застосовується до особи рядового чи начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України, вина якого у вчиненні дисциплінарного проступку не встановлена у визначеному порядку. При цьому, дисциплінарна відповідальність такої особи виникає у разі вчинення ним дисциплінарного проступку, який доведений матеріалами службового розслідування. У свою чергу, висновок за результатами службового розслідування повинен містити повне та об`єктивне дослідження обставин скоєння дисциплінарного проступку та встановлення наявності (або відсутності) вини порушника.

Колегія суддів зазначає, що застосування дисциплінарних стягнень, перелік яких визначено у ст.12 Дисциплінарного статуту ОВС, є мірою дисциплінарної відповідальності за вчинений особою рядового і начальницького складу Державної кримінально-виконавчої служби України дисциплінарний проступок, що полягає у невиконанні чи неналежному виконані особою рядового або начальницького складу службової дисципліни.

При цьому, службова дисципліна досягається дотриманням особами рядового і начальницького складу Конституції і законів України, актів Президента України і Кабінету Міністрів України, наказів та інших нормативно-правових актів Міністерства внутрішніх справ України, підпорядкованих йому органів і підрозділів та Присяги.

Служба в Державній кримінально-виконавчій службі України є державною службою особливого характеру. Персонал Державної кримінально-виконавчої служби України зобов`язаний неухильно виконувати закони України.

Судом встановлено, що оспорювані накази відповідача прийняті за наслідками проведеного службового розслідування, яке оформлене висновком.

Відповідно до висновку службового розслідування, затвердженого 19.05.2025, встановлено наступне.

15.04.2025 до чергової частини Північно-Східного міжрегіональною управління з питань виконання кримінальних покарань Міністерства юстиції із державної установи Харківський слідчий ізолятор надійшло повідомлення про те, що біля 05 години 35 хвилин 15.04.2025 в камері № 131 режимного корпусу № 1 державної установи Харківський слідчий ізолятор стан здоров`я ув`язненого ОСОБА_2 різко погіршився, у зв`язку з чим його було негайно переміщено до Харківської міської медичної частини №27 філії Державної установи Центру охорони здоров`я Державної кримінально-виконавчої служби України у Харківській та Луганській областях (далі по тексту - медична частина № 27), де медичними працівниками швидкої медичної допомоги о 06 годині 05 хвилин констатовано біологічну смерть ув`язненого ОСОБА_2 .

На місце події викликано слідчо-оперативну групу відділу поліції Харківського районного управління поліції №3 Головного управління Національної поліції в Харківській області.

Під час проведення огляду місця події та трупа ОСОБА_2 працівниками поліції у останнього виявлені тілесні ушкодження у вигляді саден на обличчі, колінах, синці в області грудної клітки, патологічну рухомість 6-9 ребер зліва.

Труп ОСОБА_2 направлено до Держаної спеціальної установи Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи для встановлення причини смерті.

Матеріали по даному факту зареєстровані в Книзі обліку заяв і повідомлень про вчинені кримінальні правопорушення та інші події державної установи Харківський слідчий ізолятор за № 441 від 15.04.2025.

Відомості за вказаним фактом відділом поліції №1 Харківського районного управління поліції №3 Головного управління Національної поліції Харківській області 15.04 2025 внесені до ЄРДР за номером №0000347 за ч.2 ст.121 КК України та розпочато досудове розслідування.

Згідно з лікарським свідоцтвом про смерть № 0000986 від 18.04.2025, виданим Комунальним закладом охорони здоров`я Харківське обласне бюро судово-медичної експертизи, причиною смерті ув`язненого ОСОБА_2 стала сукупна тупа травма тіла.

Під час службового розслідування отримані пояснення оперуповноваженого відділу Державної установи Харківський слідчий ізолятор лейтенанта ОСОБА_3 , старшого корпусу відділу режиму охорони старший сержант внутрішньої служби ОСОБА_4 ,засуджені ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 та ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 та ОСОБА_15 , вивчені записи з камер відеоспостереження,

В межах службового розслідування позивачем надані пояснення, в яких ним повідомлено, що він 14.04.2024 перебував на роботі в установі та виконував свої посадові обов`язки. По закінченню свого робочого часу близько 17 години 10 хвилин вибув за місцем мешкання.

Ув`язнених та засуджених розміщає по камерах черговий помічник за згодою, оперативних працівників СІЗО згідно із затвердженим планом покамерного розміщення з дотриманням вимог ст. 8 ЗУ України Про попереднє ув`язнення.

14.04.2025 під час переміщення ув`язненого ОСОБА_2 з камери № 645 до камери № 131 черговий по корпусу повідомив, що у ув`язненого ОСОБА_2 на обличчі є тілесні ушкодження (прикушена губа).

Близько 5 години 00 хвилин 15.04.2025 позивач дізнався, що ув`язненому ОСОБА_2 була викликана швидка медична допомога.

Іншої інформації у письмовому поясненні ОСОБА_1 не вказав, на подальші питання пояснення припинив.

За наслідками проведеного службового розслідування комісією встановлено, зокрема невиконання в повному обсязі службових обов`язків, передбачених абз.3, 4 п.5 глави 8 розділу II Інструкції із забезпечення режиму, охорони і нагляду за особами, які тримаються у слідчих ізоляторах державної кримінально-виконавчої служби України, затверджених наказом Міністерства юстиції України №73/5ДСК-2019, в частині забезпечення дотримання підпорядкованим персоналом вимог Закону України Про попереднє ув`язнення Кримінально-виконавчого кодексу України та цієї Інструкції, досконалого володіння обстановкою у СІЗО, своєчасного реагування на її зміни, з боку полковника внутрішньої служби ОСОБА_1 першого заступника начальника СІЗО (заступника начальника СІЗО з режиму і охорони ).

За порушення службових обов`язків, не забезпечення дотримання підпорядкованим персоналом вимог Закону України Про попереднє ув`язнення, Кримінально-виконавчого кодексу України та вищевказаної Інструкції, досконалого володіння обстановкою у СІЗО, своєчасного реагування на її зміни, до ОСОБА_1 застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення зі служби в Державній кримінально-виконавчій служби України.

Попри те, що позивач заперечує обґрунтування викладених у висновку службового розслідування обставин щодо неналежного ставлення до виконання своїх службових обов`язків, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції, що пояснення позивача, надані ним в межах службового розслідування, у сукупності із доводами, зазначеним у позові, таких обставин не спростовують.

Належних доказів на спростування висновків відповідача позивачем не наведено, матеріали справи не містять.

Порушень вимог чинного законодавства під час проведення службового розслідування судом не встановлено.

Щодо доводів апелянта про не залучення до складу комісії з проведення службового розслідування безпосереднього начальника позивача, що є порушенням ч. 3 ст. 14 Дисциплінарного статуту ОВС та п. 9 Розділу ІІІ Порядку №356/5 , колегія суддів зазначає, що службове розслідування проводилося стосовно осіб рядового і начальницького складу Державної установи Харківський слідчий ізолятор, зокрема і начальника Державної установи Харківський слідчий ізолятор полковника внутрішньої служби ОСОБА_16 (безпосереднього начальника позивача).

Відповідно до ч.3 ст.14 Дисциплінарного статуту ОВС забороняється проводити службове розслідування особам, які є підлеглими порушника, а також особам - співучасникам проступку або зацікавленим у наслідках розслідування.

Враховуючи наведене, начальник Державної установи Харківський слідчий ізолятор полковника внутрішньої служби Малюк Ю.А., як особа щодо якої проводилося службове розслідування, не міг бути включений до складу відповідної комісії.

Обставини того, що станом на 23.04.2025 безпосереднім начальником позивача, який видав наказ про його відсторонення від службових обов`язків за займаною посадою, був тимчасово виконуючий обов`язки Державної установи Харківський слідчий ізолятор Курило Вадим, не є підставою для внесення відповідних змін до складу комісії, яка вже розпочала проведення службового розслідування.

Доводи апелянта щодо порушення місячного строку проведення службового розслідування є помилковими, оскільки службове розслідування розпочато 18.04.2025, висновок за результатами його проведення затверджено 19.05.2025 ( оскільки 18.05.2025 неділя), що не є порушенням місячного строку проведення службового розслідування .

Надаючи оцінку спірним наказам та діям відповідача щодо їх складення, колегія суддів виходить з того, що начальник Державної установи Харківський слідчий ізолятор наділений сукупністю прав та обов`язків, які надають можливість на власний розсуд визначитися з оцінкою поведінки підлеглого працівника. Його дії щодо прийняття рішень у межах компетенції є дискреційними.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що дискреція це не є обов`язок, а повноваження адміністративного органу, оскільки юридична концепція дискреції передбачає можливість вибору між альтернативними способами дій та/або бездіяльністю. У разі, якщо законодавство передбачає прийняття лише певного конкретного рішення, то це не є реалізацією дискреції (повноважень), а є виконанням обов`язку.

Дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

У судовій практиці сформовано позицію щодо поняття дискреційних повноважень, під якими слід розуміти такі повноваження, коли у межах, які визначені законом, адміністративний орган має можливість самостійно (на власний розсуд) вибирати один з кількох варіантів конкретного правомірного рішення. Водночас, повноваження державних органів не є дискреційними, коли є лише один правомірний та законно обґрунтований варіант поведінки суб`єкта владних повноважень. Тому, у разі настання визначених законодавством умов відповідач зобов`язаний вчинити конкретні дії і, якщо він їх не вчиняє, його можна зобов`язати до цього в судовому порядку.

Тобто, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору будь-ким.

З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях зробив правовий висновок, згідно з яким у таких випадках судовий контроль є обмеженим.

Зокрема, ЄСПЛ вказав, що за загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак суди повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору.

Наведене узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду, викладеною у постанові від 04.02.2020 у справі №П/9901/871/18.

За положеннями Дисциплінарного статуту ОВС визначення виду дисциплінарного стягнення здійснюється керівником, уповноваженим на накладення дисциплінарного стягнення.

У постанові від 23.11.2023 у справі № 420/14443/22, з урахуванням усталеної практики, Верховний Суд вказав, що обрання виду стягнення за дисциплінарний проступок перебуває у площині дискреційних повноважень суб`єкта його накладення.

Застосування дисциплінарного стягнення у вигляді звільнення зі служби є крайнім заходом дисциплінарного впливу, проте його застосування здійснюється на розсуд уповноваженої особи з урахуванням обставин у справі та не потребує наведення неможливості застосування інших видів дисциплінарних стягнень (постанови Верховного Суду від 01.04.2020 у справі № 806/647/15, від 21.01.2021 у справі №826/4681/18, від 28.10.2021 у справі № 520/1578/2020, від 09.02.2022 у справі № 160/12290/20, від 22.01.2026 у справі №400/15674/23).

Під час визначення виду стягнення керівник враховує характер проступку, обставини, за яких він був вчинений, особу порушника, ступінь його вини, обставини, що пом`якшують або обтяжують відповідальність, попередню поведінку поліцейського, його ставлення до служби.

Вказані висновки підтримані Верховним Судом і у постанові від 31 січня 2024 року у справі № 600/4386/22-а.

У спірних правовідносинах фактори, від яких залежить визначення виду стягнення, були враховані відповідачем, зокрема пояснення позивача, його підлеглих, службова характеристика.

Таким чином, враховуючи порушення позивачем службових обов`язків, не забезпечення дотримання підпорядкованим йому персоналом вимог Закону України Про попереднє ув`язнення, Кримінально-виконавчого кодексу України та вищевказаної Інструкції, досконалого володіння обстановкою у СІЗО, своєчасного реагування на її зміни, колегія суддів вважає, що відповідачем обґрунтовано в порядку, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством прийняті накази про накладення на позивача найсуворішого дисциплінарного стягнення та звільнення останнього з Державної кримінально-виконавчої служби України.

Згідно із ч.1 ст.6 КАС України суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Частиною 2 ст.77 КАС України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідачем, як суб`єктом владних повноважень, доведено (доказано) правомірність власних рішень (оспорюваних наказів), що є предметом спірних правовідносин.

З огляду на наведене колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про відповідність оспорюваних наказів вимогам чинного законодавства та відсутністю підстав для задоволення позовних вимог про їх скасування.

Оскільки позовні вимоги про поновлення позивача на посаді та виплату середнього заробітку за час вимушеного прогулу є похідними від вимог про скасування наказів про притягнення до дисциплінарної відповідальності та звільнення зі служби, підстави для їх задоволення також відсутні.

В цій частині висновки суду узгоджуються з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 31.01.2024 у справі №300/2795/22.

Доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи, неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.

Відповідно до ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

Згідно з приписами ч. 1 ст. 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження, колегія суддів не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийнятим на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Зважаючи на результати апеляційного перегляду оскарженого судового рішення та положення ст.139 КАС України, відсутні правові підстави для розподілу судових витрат.

Керуючись ст. ст. 311, 315, 316, 321, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 22.12.2025 у справі №520/17098/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України.

Головуючий суддя В.Б. Русанова
Судді А.О. Бегунц Я.В. П`янова