Справа № 320/56271/25
Суддя: Жукова Є.О.
Дата ухвалення: 2026-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 року м. Київ справа №320/56271/25

Київський окружний адміністративний суд у складі судді Жукової Є.О., розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовомОСОБА_1
доГоловного управління ДПС у м. Києві
провизнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:

ОСОБА_1 (позивач/ ОСОБА_1 ) звернулася до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у м. Києві (відповідач/ ГУ ДПС у м. Києві), в якому просить суд:

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 08.08.2025 р. № 3 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування у загальної сумі 7 087 500,00 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 08.08.2025 № 3 про збільшення суми грошового зобов`язання за платежем військовий збір у загальної сумі 590 625,50 грн;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 08.08.2025 р. № 3 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 340,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 08.08.2025 р. № 3 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 1020,00 грн. за платежем податок на доходи фізичних осіб;

- визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 08.08.2025 р. № 3 про застосування штрафних (фінансових) санкцій (штрафів) у сумі 8 000,00 грн. за адміністративні штрафи та інші санкції.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 відкрито провадження у справі №320/56271/25. Суд ухвалив здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, призначено підготовче засіданні у справі, витребувано від відповідача: матеріалів проведеної перевірки позивача (документи на підтвердження існування фактичних підстав призначення перевірки, накази, направлення, акт проведеної перевірки з додатками); обґрунтований та вмотивований розрахунок спірних податкових повідомлень-рішень; засвідчені належним чином у відповідності до вимог ст. 94 КАС України усі письмові докази, які слугували підставою для прийняття відповідачем спірних податкових повідомлень-рішень.

Підготовче засідання, призначене на 21 січня 2026 року відкладено на 04 лютого 2026 року у зв`язку із клопотанням представника позивача про присутність позивача в іншому судовому засіданні.

У судовому засіданні 04 лютого 2026 року ухвалою, постановленою судом без оформлення окремого документа, закрито підготовче провадження, суд перейшов до судового розгляду справи по суті, про що зазначено у протоколі судового засідання.

У судовому засіданні сторонами у справі заявлені клопотання про продовження розгляду справи в порядку письмового провадження.

Відповідно до частини третьої статті 194 Кодексу адміністративного судочинства України учасник справи має право заявити клопотання про розгляд справи за його відсутності. Якщо таке клопотання заявили всі учасники справи, судовий розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження на підставі наявних у суду матеріалів.

Після надання пояснень учасниками справи у відкритому судовому засіданні та дослідження матеріалів справи, вирішено здійснювати подальший розгляд справи в порядку письмового провадження.

Обґрунтовуючи протиправність оскаржуваних податкових повідомлень-рішень, представник позивача зазначає, що у поданій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік (зареєстрована за № 112322) правомірно включено у рядок 11.3 декларації «Інші доходи, що не підлягають оподаткуванню» розділ ІІІ «Доходи, які не включають до загального річного оподаткованого доходу» у сумі 31 500 000,00 грн, оскільки дохід платника податку від операції з продажу банківських металів (монети) у грошовій формі, не включається до оподатковуваного доходу в силу вимог ст. 165 ПК України та не утворює базу оподаткування податком на доходи фізичних осіб.

Звертає увагу, що позивач подала податкову декларацію про майновий стан і доходи за податковий період 2017 рік та не отримувала письмове повідомлення про відмову у прийнятті податкової декларації із зазначенням причин від контролюючого органу. Декларація була камерально перевірена, про що свідчить не направлення на адресу позивача запитів від ГУ ДПС у м. Києві щодо надання пояснень та документальних підтверджень, та порушення (помилки) заповнення декларації щодо виявлення недостовірних даних, контролюючим органом виявлено не було.

Позивач зауважує, що не отримувала наказ ГУ ДПС у м. Києві від 09.05.2025 за №3418-п щодо призначення проведення перевірки, не отримано запит, відтак були відсутні правові підстави для призначення перевірки.

За посиланнями позивача, аналіз акта перевіри свідчить про невідповідність його висновків чинному законодавству, Порядку МФУ №72, оскільки не відображає фактичних обставин справи, не містить чіткого обґрунтування, фактичних доказів тощо.

24 грудня 2025 року через систему «Електронний суд» представником Головного управління ДПС м. Києві подано відзив на позов (зареєстровано 24.12.2025).

Відповідач в поданому відзиві проти задоволення позовних вимог заперечував з підстав правомірності спірних податкових повідомлень-рішень, прийнятих у межах наданих контролюючому органу повноважень, у зв`язку з виявленими під час перевірки порушеннями вимог законодавства з боку позивача.

Відповідач зазначає, в порушення вимог п. 179.1 ст. 179 розділу ІV ПК України з урахуванням п.п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 підрозділу 10 розділу XX ПК України ОСОБА_1 несвоєчасно подано податкову декларацію про майновий стан і доходи за 2017 рік до ДПІ у Оболонському районі ГУ ДПС у м. Києві: фактично подано 29.11.2023 року, граничний термін подання 02.05.2018 року.

Перевірка проводилась з 20.06.2025 року по 26.06.2025 року, через 42 календарні дні з дати надсилання повідомлення про проведення перевірки та копії наказу. Однак, неотримання ОСОБА_1 повідомлення про проведення перевірки та копії наказу не свідчить про те, що Головне управління ДПС у м. Києві не повідомляло позивачку про проведення перевірки. Контролюючий орган вжив всіх, визначених законом, дій щодо повідомлення позивача про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки, дотримуючись вимог статті 79 та статті 42 ПК України, а посилання позивачки щодо необізнаності про проведення перевірки не мають законної аргументації, оскільки контролюючий орган здійснював направлення кореспонденції на адресу, яка самостійно визначена платником податків, як податкова.

Відповідач акцентує, в 2017 році операції з валютними цінностями, зокрема банківськими металами здійснювались згідно з Декретом Кабінету Міністрів України від 19.02.1993 року №15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (діючого до прийняття Закону України від 21.06.2017 року № 2473-VIII «Про валюту і валютні операції», який набрав чинності з 07.07.2017 року та введений в дію з 07.02.2019 року) далі Декрет № 15-93), а також прийнятих на його виконання нормативно-правових актів Національного банку України, зокрема Положення про здійснення операцій з банківськими металами, затвердженого постановою Правління НБУ від 06.08.2003 року № 325 (далі Положення № 325).

У 2017 році вимоги валютного законодавства України передбачали можливість продажу золотих та срібних монет, які належать до категорії банківських металів, лише за посередництвом фінансової установи, яка одержала відповідну ліцензію Національного банку України. Аналогічна позиція зазначена в листі Національного банку України від 03.12.2024 року № 40-0009/90877, який надано листом ДПС від 26.12.2024 року № 36025/7/99-00-24-01-02-07 (вх. ГУ ДПС у м. Києві № 17055/8 від 26.12.2024).

Відповідач зазначає, відповідно отриманої інформації з ЦБД ДРФО ДПС, РНОКПП НОМЕР_1 ОСОБА_2 , який виступав покупцем за договором купівлі продажу банківських монет від 28.11.2017 року, закритий по смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 . В період з 1998 року по 2017 року ОСОБА_2 отримав доходи у загальній сумі 1 428 809.01 грн. Як наслідок, фінансовий стан фізичної особи ОСОБА_2 свідчить про відсутність доходів на придбання банківських монет у ОСОБА_1 за ціною 31 500 000,00 грн.

За посиланнями відповідача, договір купівлі продажу банківських монет від 24.05.2017 року має ознаки нереальності здійсненої ОСОБА_1 господарської операції. При цьому, ОСОБА_1 в поданій податковій декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік самостійно задекларовано фактично отримані доходи у сумі 31 500 000,00 грн без оподаткування.

Враховуючи вищезазначене, перевіркою встановлено, що задекларовані ОСОБА_1 доходи у сумі 31 500 000,00 грн за 2017 рік, не пов`язані зі здійсненням операцій з банківськими монетами, та включаються до складу загального оподатковуваного доходу відповідно до п.п.164.2.20 п.164.2 ст.164 Кодексу та оподатковується на загальних підставах.

Перевіркою встановлено, що задекларовані ОСОБА_1 доходи у сумі 31 500 000,00 грн за 2017 рік не пов`язані зі здійсненням операцій з банківськими монетами, та включаються до складу загального оподатковуваного доходу відповідно до п.п.164.2.20 п.164.2 ст.164 Кодексу та оподатковується на загальних підставах.

Також ОСОБА_1 до перевірки не надано Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, чим порушено вимоги п.п. «а» п. 176.1 п. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України.

Перевіркою визначення оподатковуваного доходу ОСОБА_1 встановлено не включення до складу загального річного оподатковуваного доходу за 2017 рік у загальній сумі 31 500 000,00 грн, що призвело до заниження військового збору за 2017 рік на загальну суму 472 500,00 гривень.

05 січня 2026 року через систему «Електронний суд» представником позивача подано відповідь на відзив (зареєстровано 08.01.2026).

У відповіді на відзив позивач звертає увагу, позивачем не було отримано документи, які направлені відповідачем, з причини не виконання відділенням «Укрпошти» обов`язків щодо вручення/повідомлення про надходження документів у відділення. В якості доказу на підтвердження наведеного зазначає про наявність роздруківки з сайту «Укрпошти» щодо рекомендованих листів за трек номером 828 (щодо направлення Акту перевірки) та трек номером 005 (щодо направлення податкових повідомлень-рішень) в яких не зазначено: «невдала спроба вручення», тобто, за висновком позивача, працівником відділення «Укрпошти» взагалі не було спроби вручення кореспонденції відповідача, тому неправомірним буде звинувачувати фізичну особу, а саме: «добросовісний платник податків зобов`язаний забезпечити отримання ним кореспонденції», оскільки позивач не був обізнаний про надходження пошти.

Зазначає, право фізичної особи на продаж валюти, яка не заборонена законом, не може розглядатися як її обов`язок, якщо такий обов`язок не встановлений законом. Така позиція підтримується Національним банком України, так відповідно до листа Національного банку України від 03.12.2024 року № 40-0009/90877 «Про розгляд листа» на адресу ДПС України, зазначено, що Національний банк не наділений повноваженнями, визначеними Конституцією України, Законом про Національний банк України, Законом про валюту та іншими законами України, здійснювати валютний нагляд за дотриманням валютного законодавства фізичними особами під час проведення ними валютних операцій та надавати роз`яснення щодо застосування законодавства України з питань, віднесених до компетенції інших державних органів.

Відтак, за посиланнями позивача, продаж фізичною особою іншій фізичній особі іноземних монет (золотих та срібних монет, які належать до категорії банківських металів), вчиненій у 2017 році є правомірним.

Звертає увагу, що податкова декларація про майновий стан і доходи за (звітний) податковій період 2017 року була прийнята контролюючим органом та відповідно до вимог ПК України позивач не отримував письмове повідомлення про відмову у прийнятті податкових декларацій із зазначенням причин від контролюючого органу. Порядок подання річної декларації про майновий стан і доходи (податкової декларації) передбачено ст. 179 ПК України, відповідно до п. 179.2 цієї статті обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, крім випадків, коли подання податкової декларації прямо передбачено Кодексом, якщо такий платник податку отримував, зокрема доходи, що не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Таким чином, як зазначає позивач, зазначені доходи не включається до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, а отже обов`язку щодо подання податкової декларації про майновий стан і доходи не виникає.

Позивач не отримувала на податкову адресу наказ ГУ ДПС у м. Києві від 09.05.2025 р. № 3418-п про проведення документальної перевірки, який на переконання позивача неправомірно прийнятий, так як відсутні правові підстави згідно пп. 78.1.4 п. 78.1, п. 78.4 ст. 78 та п. 79.2 ст. 79 ПК України для призначення позапланової невиїзної документальної перевірки. Тобто, про початок проведення перевірки та період проведення перевірки (перевірка проведена з 20.06.2025 р. по 26.06.2025 р.), позивачу було не відомо. Позивач дізнався про проведення перевірки, коли отримав лист ГУ ДПС у м. Києві від 04.11.2025 р. № 9052/Р/26-15-24-02-08-07 «Про наявність податкового боргу та надання копії документів». Враховуючи вищезазначене, твердження відповідача, щодо ненадання книги обліку доходів і витрат під час проведення перевірки є неправомірним.

Розглянувши подані документи і матеріали, з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:

Фізичною особою ОСОБА_1 29 листопада 2023 року до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДПС у м. Києві подана податкова декларація про майновий стан і доходи за 2017 рік, яка зареєстрована за №112322.

Відповідно до п.п. 20.1.4 п. 20.1 ст. 20, п.п. 78.1.1, п.п. 78.1.4 п. 78.1 ст. 78, ст. 79, п. 82.2 ст. 82 Податкового кодексу України від 02.12.2010 року № 2755-VI, зі змінами та доповненнями, на підставі наказу ГУ ДПС у м. Києві про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 09.05.2025 року № 3418-п, Головним управлінням ДПС у м. Києві проведено документальну позапланову невиїзну перевірку ОСОБА_1 з питань дотримання вимог своєчасності, достовірності, повноти нарахування та сплати податку на доходи фізичних осіб та військового збору з доходу отриманого від продажу банківських монет за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року, за результатами перевірки складено акт від 02.07.2025 № 56884/Ж5/26-15-24-02-03/ (акт перевірки).

Згідно висновків акта від 02.07.2025 № 56884/Ж5/26-15-24-02-03/, перевіркою встановлено порушення платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 :

- п. 179.1 ст. 179 розділу ІV ПК України з урахуванням вимог п.п. 49.18.4 п. 49.18 ст. 49 ПК України, в частині несвоєчасного подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДПС у м. Києві;

- п.п. «а» п. 176.1 п. 176, п. 44.1, п. 44.3 ст. 44 ПК України, в частині ненадання до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу;

- п.п. 168.2.1 п. 168.2 ст. 168, з урахуванням вимог п.п. 164.2.20 п. 164.2 ст. 164 ПК України, в частині несплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік у загальній сумі 5 670 000,00 грн із отриманого доходу 31 500 000,00 грн;

- п.п. 1.2, п.п. 1.3 п. 16-1 підрозділу 10 Розділу XX Перехідних Положень Кодексу (в редакції, що діяла в 2017 році), в частині ненарахування, неутримання та неперерахування до бюджету військового збору за 2017 рік у загальній сумі 472 500,00 грн із отриманого доходу 31 500 000,00 грн;

- п.п. 73.3.3 п. 73 ст. 73 ПК України, в частині ненадання до податкового органу відповіді на письмовий запит про надання інформації.

На підставі висновків акта перевірки від 02.07.2025 № 56884/Ж5/26-15-24-02-03/ Головним управлінням ДПС у м. Києві прийняті податкові повідомлення-рішення:

- від 08.08.2025 року № 3 (форма «ПС»), яким застосовано штрафну санкцію у розмірі 1 020,00 грн за ненадання посадовим (службовим) особам контролюючих органів до перевірки книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу за період з 01.01.2017 року по 31.12.2017 року;

- від 08.08.2025 № 3 (форма «ПС»), яким застосовано штрафну санкцію у розмірі 340,00 грн за несвоєчасне подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік;

- від 08.08.2025 року № 3 (форма «Р»), яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Податок на доходи фізичних осіб, що сплачується фізичними особами за результатами річного декларування» у загальному розмірі 7 087 500,00 грн (5 670 000,00 грн - сума за основним платежем, 1 417 500,00 грн - сума штрафної санкції);

- від 08.08.2025 року № 3 (форма «Р»), яким збільшено суму грошового зобов`язання за платежем «Військовий збір» у загальному розмірі 590 625,00 грн (472 500,00 грн сума за основним платежем, 118 125,00 грн сума штрафної санкції);

- від 08.08.2025 року № 3 (форма «ПС»), яким застосовано штрафну санкцію за ненадання відповіді на письмовий запит у розмірі 8 000,00 грн.

Вважаючи вказані податкові повідомлення-рішення протиправними та такими, що підлягають скасуванню, позивач звернувся з даним позовом до суду.

Досліджуючи надані сторонами докази, аналізуючи наведені міркування та заперечення, оцінюючи їх в сукупності, суд бере до уваги наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ст.55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Статтями 61, 67 Конституції України встановлено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом. Юридична відповідальність особи має індивідуальний характер.

Відповідно до ст. ст. 6, 13 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод від 04.11.1950 року, кожен має право на справедливий розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення, а також кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинено особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Відповідно до п.1 ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Стаття 2 КАС України зазначає, що основними завданнями (принципами) адміністративного судочинства є: 1) верховенство права; 2) рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; 3) гласність і відкритість судового процесу та його повне фіксування технічними засобами; 4) змагальність сторін, диспозитивність та офіційне з`ясування всіх обставин у справі; 5) обов`язковість судового рішення; 6) забезпечення права на апеляційний перегляд справи; 7) забезпечення права на касаційне оскарження судового рішення у випадках, визначених законом; 8) розумність строків розгляду справи судом; 9) неприпустимість зловживання процесуальними правами; 10) відшкодування судових витрат фізичних та юридичних осіб, на користь яких ухвалене судове рішення.

Одним з принципів адміністративного судочинства, передбачених ч.3 ст.2 КАС України, є принцип верховенства права, який відповідно до ст.6 КАС України, полягає в наступному: суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Відповідно до ст. ст.8, 9 КАС України усі учасники адміністративного процесу є рівними перед законом і судом, а розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюється на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

За змістом частин 4 ст. 9 КАС України суд повинен визначити характер спірних правовідносин та зміст правової вимоги, матеріальний закон, який їх регулює, а також факти, що підлягають встановленню і лежать в основі вимог та заперечень; з`ясувати, які є докази на підтвердження зазначених фактів. Суд прийшов до висновку, що поданих сторонами доказів достатньо для встановлення обставин справи та для ухвалення судового рішення.

Відповідно до ч.1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу, а суд згідно ст. 90 цього Кодексу, оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України.

Щодо додержання процедури призначення та проведення документальної позапланової невиїзної перевірки.

Відповідно до вимог підпункту 20.1.4 пункту 20.1 статті 20 ПК України контролюючі органи мають право, зокрема, проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків.

Пунктом 75.1 статті 75 ПК України передбачено, що контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Згідно з вимогами підпунктом 75.1.2. пункту 75.1. статті 75 ПК України документальною перевіркою вважається перевірка, предметом якої є своєчасність, достовірність, повнота нарахування та сплати усіх передбачених цим Кодексом податків та зборів, а також дотримання валютного та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та яка проводиться на підставі податкових декларацій (розрахунків), фінансової, статистичної та іншої звітності, регістрів податкового та бухгалтерського обліку, ведення яких передбачено законом, первинних документів, які використовуються в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, виконанням вимог іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, а також отриманих в установленому законодавством порядку контролюючим органом документів та податкової інформації, у тому числі за результатами перевірок інших платників податків.

Документальною невиїзною перевіркою вважається перевірка, яка проводиться в приміщенні контролюючого органу.

Згідно з пунктом 78.1 статті 78 ПК України документальна позапланова перевірка здійснюється за наявності хоча б однієї з таких підстав:

78.1.1. отримано податкову інформацію, що свідчить про порушення платником податків валютного, податкового законодавства, законодавства у сфері запобігання та протидії легалізації (відмиванню) доходів, одержаних злочинним шляхом, фінансуванню тероризму та фінансуванню розповсюдження зброї масового знищення та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на обов`язковий письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначаються порушення цим платником податків відповідно валютного, податкового та іншого не врегульованого цим Кодексом законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючі органи, протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту;

78.1.2. платником податків не подано в установлений законом строк податкову декларацію, розрахунки, звітність для податкового контролю за трансфертним ціноутворенням відповідно до пункту 39.4 статті 39 цього Кодексу, якщо їх подання передбачено законом;

78.1.3. платником податків подано контролюючому органу уточнюючий розрахунок з відповідного податку за період, який перевірявся контролюючим органом;

78.1.4. виявлено недостовірність даних, що містяться у податкових деклараціях, поданих платником податків, якщо платник податків не надасть пояснення та їх документальні підтвердження на письмовий запит контролюючого органу, в якому зазначено виявлену недостовірність даних та відповідну декларацію протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту;

78.1.5. платником податків подано в установленому порядку контролюючому органу заперечення до акта перевірки в порядку, визначеному пунктом 86.7 статті 86 цього Кодексу, або скаргу на прийняте за її результатами податкове повідомлення-рішення, в яких вимагається повний або частковий перегляд результатів відповідної перевірки або скасування прийнятого за її результатами податкового повідомлення-рішення у разі якщо платник податків у своїй скарзі (запереченнях) посилається на обставини, що не були досліджені під час перевірки, та об`єктивний їх розгляд неможливий без проведення перевірки. Така перевірка проводиться виключно з питань, що стали предметом оскарження.

Нормами пункту 78.4. статті 78 ПК України визначено, що про проведення документальної позапланової перевірки керівник (його заступник або уповноважена особа) контролюючого органу приймає рішення, яке оформлюється наказом.

Право на проведення документальної позапланової перевірки платника податків (крім перевірок, передбачених підпунктом 78.1.22 пункту 78.1 цієї статті) надається лише у випадку, коли йому до початку проведення зазначеної перевірки вручено у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копію наказу про проведення документальної позапланової перевірки.

Особливості проведення документальної невиїзної перевірки передбачені статтею 79 ПК України.

Відповідно до пункту 79.1 статті 79 ПК України документальна невиїзна перевірка здійснюється у разі прийняття керівником (його заступником або уповноваженою особою) контролюючого органу рішення про її проведення та за наявності підстав для проведення документальної перевірки, визначених статтями 77 та 78 цього Кодексу. Документальна невиїзна перевірка здійснюється на підставі зазначених у підпункті 75.1.2 пункту 75.1 статті 75 цього Кодексу документів та даних, наданих платником податків у визначених цим Кодексом випадках, або отриманих в інший спосіб, передбачений законом.

Згідно із пунктом 79.2. статті 79 ПК України документальна позапланова невиїзна перевірка проводиться посадовими особами контролюючого органу виключно на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, та за умови вручення платнику податків (його представнику) у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

У разі надіслання (вручення) відповідно до статті 42 цього Кодексу платнику податків (його представнику) копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення позапланової невиїзної перевірки, шляхом надсилання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення документальна позапланова невиїзна перевірка (крім перевірки, визначеної статтею 200 цього Кодексу) розпочинається не раніше 30 календарного дня з дати надсилання такого повідомлення та копії наказу.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Таким чином, перевірка є способом реалізації владних управлінських функцій контролюючим органом як суб`єктом владних повноважень, який зобов`язаний діяти тільки на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією України та законами України. У посадових осіб контролюючого органу виникає право на проведення документальної позапланової невиїзної перевірки лише за наявності визначених законом підстав для її проведення (правова підстава) та за умови вручення платнику податків оформлених відповідно до вимог ПК України копії наказу на проведення перевірки та письмового повідомлення про дату початку та місце проведення такої перевірки.

Виконання умов цієї статті надає посадовим особам контролюючого органу право розпочати проведення документальної невиїзної перевірки.

Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду в постанові від 22.09.2020 у справі №520/8836/18 зазначив, що при оскарженні податкового повідомлення-рішення платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом законодавства щодо проведення перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність такого рішення, і при цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу... Встановлені судами обставини щодо протиправності призначення та проведення відповідачем перевірки, за наслідками якої і було прийнято оскаржуване податкове повідомлення-рішення, є достатніми для висновку про протиправність податкового повідомлення- рішення, а тому відсутня необхідність перевірки суті конкретного порушення... як підстави для донарахування суми грошового зобов`язання.

Таким чином, з урахуванням вищенаведеного, обставини дотримання ГУ ДПС у м. Києві процедури проведення перевірки входить до предмету доказування у цій справі з метою правильного вирішення спору, а тому підлягає першочерговому дослідженню.

Позивач наголошує на тому, що документальна позапланова невиїзна перевірка проведена ГУ ДПС в м. Києві з грубим порушенням процедури її проведення.

Невиконання вимог закону в частині дотримання процедури проведення документальної позапланової перевірки призводить до визнання перевірки незаконною та не породжує правових наслідків такої перевірки, акт перевірки, виходячи із положень щодо допустимості доказів, закріплених частиною другою статті 74 Кодексу адміністративного судочинства України, не може визнаватися допустимим доказом у справі, оскільки одержаний з порушенням порядку, встановленого законом. Близькі за змістом висновки наведені в постановах Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду від 22.09.2020 у справі №520/8836/18, від 04.03.2021 у справі №640/18411/18, від 09.02.2021 у справі №804/3329/15.

З огляду на вищевказане, обставина належного вручення наказу про проведення невиїзної перевірки входить до предмету доказування для цілей вирішення цього спору. Саме така правова позиція відображена в постанові Касаційного адміністративного суду Верховного Суду від 12.08.2020 у справі №160/2116/19.

В свою чергу, в постанові від 13.06.2020 у справі №825/1747/17 Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду зазначив, що з наказом про невиїзну перевірку, відомостями про дату її початку та місце проведення платник має бути ознайомлений у встановлений законом спосіб до її початку. Невиконання вище вказаних вимог призводить до визнання перевірки незаконною та відсутності правових наслідків такої перевірки. Крім того, оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку.

Аналогічна правова позиція відображена в постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у постанові від 12.08.2020 у справі №160/2116/19. У цій же постанові Верховний Суд зазначив, що вимога, яку ПК України ставить до контролюючого органу, щодо необхідності пересвідчитись чи вручено платнику податків у визначений законодавством спосіб копію наказу про проведення невиїзної документальної перевірки, кореспондує з чітко зазначеними в статті 17 ПК України правами платника податків, а саме:

- право бути присутнім під час проведення перевірок;

- право подавати письмові звернення щодо проведення замість документальної невиїзної перевірки документальну виїзну.

З огляду на матеріали справи, Головним управлінням ДПС у м. Києві сформовано на адресу позивача запит «Про надання пояснень та документальних підтверджень» від 199.02.2025 №4092/Ж12/26-15-24-02-03-07, за змістом якого запропоновано надати пояснення та їх документальне підтвердження (засвідчені підписом) задекларованих доходів в рядку 11.3 поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік, а саме:

- договори, акти прийому-передачі, акти виконання зобов`язань та інші документи стосовно отримання позивачем доходу у 2017 р. у сумі 31 500 00.00 грн. від продажу банківських монет фізичній особі ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 );

- платіжні документи, що свідчать про отримання позивачем грошових коштів 31 500 000,00 грн. за договором купівлі - продажу) банківських монет від 24.04.2017р. від фізичної особи ОСОБА_2 ;

- договори, акти прийому-передачі, акти виконання зобов`язань та інші документи стосовно придбання банківських монет, які були продані в 2017 році;

- платіжні документи, що свідчать про придбання банківських монет, які були продані в 2017 році;

- інші документи, які не увійшли до переліку, але безпосередньо стосуються операцій з отримання доходів за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 та підтверджують законність отриманих доходів.

Вказаний запит направлений п на податкову адресу позивача: АДРЕСА_1 , засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення таке поштове відправлення було повернуто відповідачу поштовою службою 07.03.2025 з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

09 травня 2025 року Головним управлінням ДПС у м. Києві видано наказ №3418-п про проведення позапланової документальної невиїзної перевірки ОСОБА_1 .

Наявними у матеріалах справи доказами підтверджується, що контролюючим органом позивачу було направлено повідомлення про дату початку та місце проведення перевірки від 09.05.2025 №1266/26-15-24-02-03 та копію наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки від 09.05.2025 №3418-п на податкову адресу позивача: АДРЕСА_1 , в яких позивача було повідомлено про необхідність надання всіх необхідних документів, що підтверджують дані податкових декларацій (розрахунків), зокрема фінансову, статистичну та іншу звітність, регістри податкового обліку, ведення яких передбачено законом, а також первинні та інші документи, які використовувались в бухгалтерському та податковому обліку і пов`язані з нарахуванням і сплатою податків та зборів, в тому числі книгу обліку доходів і витрат.

Вказані документи направлено відповідачем для позивача засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення на податкову адресу позивача та згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення таке поштове відправлення було повернуто відповідачу поштовою службою 27.05.2025 з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Так, позивач стверджує, що поштове відправлення, яке повернулось на адресу відповідача без вручення адресату не підтверджує отримання нею наказу про призначення перевірки та письмового повідомлення про проведення перевірки.

Суд оцінює такі твердження як безпідставні, з огляду на таке.

Відповідно до абзацу другого пункту 45.1 статті 45 Податкового кодексу України, податковою адресою платника податків - фізичної особи визнається місце її проживання, за яким вона береться на облік як платник податків у контролюючому органі.

Приписами пункту 42.2 статті 42 ПК України встановлено, що документи вважаються належним чином врученими, якщо вони надіслані у порядку, визначеному пунктом 42.4 цієї статті, надіслані за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручені платнику податків (його представнику).

Згідно з пунктом 42.5 статті 42 Податкового кодексу України у разі якщо платник податків не подав заяву про бажання отримувати документи через електронний кабінет, листування з платником податків здійснюється шляхом надіслання за адресою (місцезнаходженням, податковою адресою) платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення або особисто вручаються платнику податків (його представнику).

У разі якщо пошта не може вручити платнику податків документ у зв`язку з відсутністю за місцезнаходженням посадових осіб платника податків, їхньою відмовою прийняти документ, незнаходження фактичного місця розташування (місцезнаходження) платника податків або з інших причин, документ вважається врученим платнику податків у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Таким чином, податковим законодавством передбачено два окремих випадки, коли документи вважаються належним чином врученими платнику податків (без використання електронного кабінету): надіслані за адресою платника податків рекомендованим листом з повідомленням про вручення (що і було зроблено контролюючим органом у спірному випадку) або особисто вручені платнику податків або його законному чи уповноваженому представникові.

Водночас, у разі надіслання документів поштою, крім отримання платником цієї кореспонденції на пошті, вони також вважаються врученими у день, зазначений поштовою службою в повідомленні про вручення із зазначенням причини невручення.

Оскільки невиїзна перевірка проводиться не за місцезнаходженням платника податків, завчасне (до початку перевірки) повідомлення його про час та місце проведення перевірки є гарантією його права на об`єктивну, повну та всебічну перевірку дотримання ним податкової дисципліни, включаючи можливість надання платником податків наявних у нього документів для підтвердження показників податкового обліку. Платник податків вважається також ознайомленим із наміром про проведення перевірки у разі неможливості вручення йому відповідних документів після проставлення поштовим органом відповідної відмітки.

Суд зазначає, що вручення поштових відправлень операторами поштового зв`язку регламентується Правилами надання послуг поштового зв`язку, затвердженими Постановою Кабінету Міністрів України № 270 від 05 березня 2009 року (далі - Правила № 270).

За визначенням пункту 2 Правил надання послуг поштового зв`язку, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.03.2009 № 270 (у редакції, що діяла на момент направлення позивачеві наказу про проведення перевірки та повідомлення, далі - Правила № 270), реєстроване поштове відправлення - поштове відправлення, яке приймається для пересилання з видачою розрахункового документа, пересилається з приписуванням до супровідних документів та вручається одержувачу під розписку. Відповідно до пункту 105 Правил № 270 одержання реєстрованого поштового відправлення, грошових коштів за поштовим переказом здійснюється за умови пред`явлення документів, що підтверджують громадянство України, посвідчують особу чи її спеціальний статус, визначених законодавством. У разі отримання рекомендованого поштового відправлення одержувач власноруч зазначає прізвище та ставить свій підпис в книзі (на окремому аркуші) встановленого зразка. У разі отримання інших реєстрованих поштових відправлень, поштових переказів одержувач заповнює відповідний бланк повідомлення: зазначає найменування, серію та номер пред`явленого документа, дату одержання та ставить свій підпис.

Оператор поштового зв`язку також може визначати інший порядок вручення реєстрованих поштових відправлень.

Пунктом 106 Правил №270 передбачено, що під час вручення фізичній особі реєстрованого поштового відправлення, виплати коштів за поштовим переказом з повідомленням про вручення працівник поштового зв`язку на підставі пред`явленого одержувачем документа, що посвідчує особу, зазначає на бланку повідомлення про вручення його прізвище.

На бланку повідомлення про вручення поштового відправлення з позначкою «Вручити особисто», внутрішнього рекомендованого листа з позначкою «Судова повістка» одержувач розписується та зазначає прізвище та ініціали або ім`я та прізвище. Зміст наведених положень дає підстави вважати, що загальний порядок фіксації та оформлення вручення рекомендованого поштового відправлення передбачає встановлення особи одержувача та зазначення на бланку повідомлення інформації, яка дозволяє ідентифікувати особу отримувача.

Направлення листа рекомендованою кореспонденцією на дійсну адресу є достатнім для того, щоб вважати повідомлення належним, оскільки отримання зазначеного листа адресатом перебуває поза межами контролю відправника (контролюючого органу).

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 25.04.2018 у справі №800/547/17, постановах Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду від 27.11.2019 у справі №913/879/17, від 21.05.2020 у справі №10/249-10/19, від 15.06.2020 у справі №24/260-23/52-б, від 04.03.2021 у справі №910/6835/20).

Верховний Суд неодноразово у своїх рішеннях звертав увагу на те, що обов`язку контролюючого органу щодо повідомлення платника податків про проведення відповідної перевірки кореспондує обов`язок такого платника добросовісно ставитись до отримання відповідної кореспонденції або повідомлень, крім того, необізнаність платника з наказом про проведення перевірки через нехтування або ухилення від виконання такого обов`язку без поважних причин не може бути в подальшому розцінена на користь останнього.

У постановах від 11 червня 2020 року по справі № 823/1606/17 та від 12 серпня 2021 року по справі № 640/3605/19 Верховний Суд застосував норми статті 42, пункту 79.2 статі 79 ПК України у правовідносинах, в яких спір стосувався правомірності дій контролюючого органу при призначенні та проведенні документальної позапланової невиїзної перевірки як підстава позову про визнання протиправними податкових повідомлень-рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. Відповідно до встановленого судами попередніх інстанцій факту повернення за закінченням терміну зберігання поштою наказу про проведення позапланової невиїзної перевірки, направленого на податкову адресу платника податків рекомендованим поштовим відправленням, Верховний Суд зробив висновок, що наказ був надісланий контролюючим органом в порядку, встановленому законом.

Аналогічні правові висновки містяться у постановах Верховного Суду від 09 жовтня 2018 року у справі № 820/1864/17, від 23 травня 2022 року у справі №810/3116/18, але не виключно.

У постанові від 08 вересня 2021 року у справі № 816/228/17 Велика Палата Верховного Суду дійшла висновку, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні та проведенні перевірки може бути підставою позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та, відповідно, на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Суд вважає, що встановлені у сукупності обставини свідчать про те, що ГУ ДПС у м. Києві дотримано вимоги положень пункту 79.2 статті 79 ПК України та завчасно (до початку перевірки) повідомлено позивача про час та місце проведення перевірки, відповідно правові підстави для визнання незаконною документальної позапланової невиїзної перевірки, проведеної контролюючим органом, - відсутні.

У даній справі сумнів позивача щодо дотримання відповідачем порядку вручення повідомлення та наказу, які стосувались проведення перевірки, обґрунтований виключно її категоричною незгодою, при цьому жодних доказів, які б підтверджували неможливість отримання останньою скерованої їй кореспонденції засобами поштового зв`язку матеріали справи не містять. Водночас презумпція добросовісного виконання працівниками пошти своїх обов`язків повинна спростовуватись об`єктивними обставинами, а не суб`єктивними твердженнями.

Суд також враховує, що жодна норма податкового законодавства не зобов`язує податковий орган здійснювати заходи для з`ясування причин невручення наказу на перевірку, запрошення, запиту, чи для вжиття додаткових заходів (як-то електронні засоби зв`язку, кур`єрська доставка і т.д.) щодо вручення надісланих документів. Аналогічний висновок викладений у постановах Верховного Суду від 21.10.2021 у справі №360/4692/19, від 20.10.2020 у справі №140/30/20 та від 14.07.2022 у справі №120/479/21-а.

Зважаючи на дотримання контролюючим органом порядку направлення документів (наказу, повідомлень, запиту), позивач є таким, що належним чином повідомлений про проведення перевірки та про свій обов`язок з надання відповідачу документів, водночас протягом встановлених строків позивач не надав контролюючому органу первинних чи інших документів, що підтверджують спірні показники податкової звітності, а також позивач не надав жодних пояснень чи доказів наявності поважних причин для неотримання ним кореспонденції від контролюючого органу та ненадання ним документів контролюючому органу для перевірки.

В контексті наведеного, суд резюмує, що у контролюючого органу виникає право на проведення контрольного заходу не раніше 30 календарного дня з дати надсилання платнику податків копії наказу про проведення документальної позапланової невиїзної перевірки та письмового повідомлення про дату початку й місце проведення позапланової невиїзної перевірки та у розглядуваному випадку наведені застереження щодо строків контролюючим органом враховані при проведенні контрольного заходу.

Щодо виявлених під час перевірки порушень в частині несплати до бюджету податку на доходи фізичних осіб за 2017 рік у загальній сумі 5 670 000,00 грн із отриманого доходу 31 500 000,00 грн, суд зазначає наступне.

В силу приписів підпункту 162.1.1 пункту 162.1 статті 162 ПК України, платником податку на доходи фізичних осіб є фізична особа - резидент, яка отримує доходи як з джерела їх походження в Україні, так і іноземні доходи.

Об`єктом оподаткування резидента є: загальний місячний (річний) оподатковуваний дохід; доходи з джерела їх походження в Україні, які остаточно оподатковуються під час їх нарахування (виплати, надання); іноземні доходи - доходи (прибуток), отримані з джерел за межами України (пункт 163.1 статті 163 ПК України).

Відповідно до пункту 164.1 статті 164 ПК України, загальним оподатковуваним доходом вважається будь-який дохід, який підлягає оподаткуванню, нарахований (виплачений, наданий) на користь платника податку протягом звітного податкового періоду.

Пунктом 164.3 статті 164 ПК України встановлено, що при визначенні бази оподаткування враховуються всі доходи платника податку, отримані ним як у грошовій, так і негрошовій формах.

Не включаються до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку доходи, перелічені в статті 165 Податкового кодексу України.

Так, в силу положень підпункту 165.1.51 пункту 165.1 статті 165 ПК України, до розрахунку загального місячного (річного) оподатковуваного доходу платника податку не включаються доходи від операцій з валютними цінностями (крім цінних паперів), пов`язаних з переходом права власності на такі валютні цінності, за виключенням доходів, оподаткування яких прямо передбачено іншими нормами цього розділу.

Як зазначено вище, фізичною особою ОСОБА_1 29 листопада 2023 року до ДПІ в Оболонському районі ГУ ДПС у м. Києві подана податкова декларація про майновий стан і доходи за 2017 рік, яка зареєстрована за №112322.

ОСОБА_1 в рядку 11.3 поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік задекларовано доходи, які не включаються до загального річного оподатковуваного доходу у сум 31 500 000,00 грн.

Так, згідно з договором купівлі - продажу банківських монет від 24.04.2017 з Додатком №1, фізичною особою ОСОБА_1 (продавець) здійснено продаж банківських монет фізичній особі ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 ) (покупець) за ціною 31 500 000,00грн.

Згідно умов договору покупець ( ОСОБА_2 ) зобов`язується передати в установленому порядку кошти в сумі 31 500 000,00 грн у день отримання від продавця ( ОСОБА_1 ) банківських монет, згідно з Додатком № 1 даного договору, а продавець зобов`язується продати 24 квітня 2017 року банківські монети (згідно Додатку № 1 до даного договору).

Згідно Додатку №1 до договору купівлі - продажу банківських монет від 24.04.2017 р право власності повністю передається від Продавця до Покупця на банківські монети, а саме:

- Золото 1932 MS64 $10 INDIAN у кількості 7 одиниць;

- Золото 1901 S MS64 $10 LIBERTY HEAD у кількості 5 одиниць;

- Золото 1904 MS64 $20 LIBERTY HEAD у кількості 12 одиниць;

- Золото 1927 MS67 $20 SAINT GAUDENS у кількості 9 одиниць;

- Золото 1874 TYPE 3 MS63 GOLD DOLLAR у кількості 4 одиниць;

- Золото 1932 MS63 $10 INDIAN у кількості 11 одиниць;

- Золото 1927 MS66 $20 SAINT GAUDENS у кількості 3 одиниць;

- Золото 1 OZ GOLD MAPLE LEAFS у кількості 6 одиниць;

- Золото 1926 MS62 $10 INDIAN у кількості 5 одиниць;

- Срібло 2 TROY OZ ROUNDS у кількості 12 одиниць;

- Срібло 1881 S MORGAN DOLLARS у кількості 7 одиниць;

- Срібло 1906 SILVER BARBER у кількості 7 одиниць;

- Срібло 1964 SILVER HALF KENNEDYS у кількості 6 одиниць;

- Срібло SILVER QUARTERS, RANGING FROM 1940-1964 у кількості 35 одиниці;

- Срібло 1880 S MORGAN DOLLARS у кількості 5 одиниць;

- Срібло 1898 MS62 SILVER DOLLAR у кількості 2 одиниць;

- Срібло SILVER MAPLE LEAFS; 1988, 1999, PROOF у кількості 13 одиниць.

Загальна кількість проданих в 2017 році ОСОБА_1 банківських монет (золото та срібло) згідно договору купівлі - продажу банківських монет від 24.04.2017р становить 149 одиниць, в тому числі золото у кількості 62 од. та срібло у кількості 87 од.

З висновками акта перевірки, у 2017 році вимоги валютного законодавства України передбачали можливість продажу золотих та срібних монет, які належать до категорії банківських металів, лише за посередництвом фінансової установи, яка одержала відповідну ліцензію Національного банку України.

Контролюючий орган зауважує, що за відсутності зазначеної умови, такий продаж не може вважатись продажем валютних цінностей та як наслідок, виключає можливість звільнення від оподаткування та відображення відповідних сум у рядку 11.3 податкової декларації про майновий стан і доходи.

Отже, за висновками перевіряючих, задекларовані фізичною особою ОСОБА_1 доходи у сумі 31 500 000,00 грн за 2017 рік не пов`язані зі здійсненням операцій з банківськими монетами та включаються до складу загального оподаткованого доходу відповідно до пп.164.2.20 п.164.2 стю164 ПК України та оподатковується на загальних підставах, відтак, в порушення пп.168.2.1 п.168.2 ст.168 ПК України, з урахуванням вимог пп.164.2.20 п. 164.2 ст.164 ПК України фізичною особою платником податків ОСОБА_1 не сплачено до бюджету податок на доходи фізичних осіб за 2017 рік в сумі 5 670 000,00 грн із доходу у сум 31 500 000,00 грн.

Надаючи правову оцінку таким твердженням контролюючого органу, суд враховує таке.

Станом на дату здійснення позивачем операцій з продажу банківських монет та отримання доходу від таких операцій в 2017 році діяли Декрет Кабінету Міністрів України від 19.12.1993 № 15-93 «Про систему валютного регулювання і валютного контролю» (далі Декрет №15-93) та Положення про здійснення операцій з банківськими металами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 06.08.2003 №325 (далі Положення №325).

Згідно Декрету № 15-93 він установлював режим здійснення валютних операцій на території України, визначав загальні принципи валютного регулювання, повноваження державних органів і функції банків та інших фінансових установ України в регулюванні валютних операцій, права й обов`язки суб`єктів валютних відносин, порядок здійснення валютного контролю, відповідальність за порушення валютного законодавства.

Відповідно до пп. 1 п.1 Декрету № 15-93 "валютні цінності":

валюта України - грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет і в інших формах, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території України, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти на рахунках, у внесках в банківських та інших фінансових установах на території України;

платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, бони, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, ощадні книжки, інші фінансові та банківські документи), виражені у валюті України;

іноземна валюта - іноземні грошові знаки у вигляді банкнотів, казначейських білетів, монет, що перебувають в обігу та є законним платіжним засобом на території відповідної іноземної держави, а також вилучені з обігу або такі, що вилучаються з нього, але підлягають обмінові на грошові знаки, які перебувають в обігу, кошти у грошових одиницях іноземних держав і міжнародних розрахункових (клірингових) одиницях, що перебувають на рахунках або вносяться до банківських та інших фінансових установ за межами України;

платіжні документи та інші цінні папери (акції, облігації, купони до них, векселі (тратти), боргові розписки, акредитиви, чеки, банківські накази, депозитні сертифікати, інші фінансові та банківські документи), виражені в іноземній валюті або банківських металах;

банківські метали - це золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів, у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів.

Відповідно до пп. 2 п.1 Декрету № 15-93 "валютні операції", серед іншого, операції, пов`язані з переходом права власності на валютні цінності, за винятком операцій, що здійснюються між резидентами у валюті України.

Відповідно до пп.2 п.2 Декрету № 15-93 резиденти і нерезиденти мають право здійснювати валютні операції з урахуванням обмежень, встановлених цим Декретом та іншими актами валютного законодавства України.

Пунктом 1.1 Положення про здійснення операцій з банківськими металами, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 06.08.2003 №325 (далі Положення №325) передбачалось, що це Положення визначає порядок здійснення операцій з банківськими металами на міжбанківському валютному ринку України та на міжнародних ринках.

Відповідно до пункту 1.2 Положення № 325, банківські метали - це золото, срібло, платина, метали платинової групи, доведені (афіновані) до найвищих проб відповідно до світових стандартів у зливках і порошках, що мають сертифікат якості, а також монети, вироблені з дорогоцінних металів; монети, вироблені з дорогоцінних металів: вітчизняні монети з пробами не нижче ніж: для золота - 995, для срібла - 999, для платини і паладію - 999,5, які не є засобом платежу на території України; іноземні монети з пробами не нижче ніж: для золота - 900, для срібла - 925, для платини і паладію - 999; інвестиційні монети України - монети з пробами для золота - 999,9, для срібла - 999,9, для платини - 999,5, які призначені для інвестування та накопичення.

Системний аналіз викладених вище нормативно-правових актів дає підстави для висновку, що ані Декрет №15-93, ані Положення №325,не встановлює обов`язкової участі банку або іншої фінансової установи як умови для визнання операції з відчуження банківських монет між фізичними особами операцією з валютними цінностями.

Отже, відсутність участі банку або іншої фінансової установи у операції купівлі-продажу банківських монет між фізичними особами сама по собі не змінює правову природу таких монет як валютних цінностей та не може бути підставою для висновку про втрату ними статусу валютних цінностей. Тому доводи відповідача в цій частині судом відхиляються.

Суд також зазначає, що ані Декрет №15-93, ані Положення №325, ані Закон України «Про валюту і валютні операції» не покладали на фізичну особу позивача обов`язку підтверджувати шляхом надання додаткових документів пробу банківських монет.

Щодо посилань контролюючого органу в акті перевірки і у відзиві на листи Національного банку України від 03.12.2024 № 40-0009/90877, від 09.12.2024 №40-0009/92444, суд зазначає, що відповідно до вимог ст. 44 Закону України «Про Національний банк України» (далі Закон № 679-XIV), до компетенції Національного банку у сфері валютного регулювання та контролю належать: 1) видання нормативно-правових актів щодо ведення валютних операцій; 2) застосовування мір відповідальності до банків, юридичних та фізичних осіб (резидентів та нерезидентів) за порушення правил валютного регулювання і валютного контролю.

Відповідно до вимог ст. 56 Закону № 679-XIV, Національний банк видає нормативно-правові акти та розпорядчі акти. Національний банк видає нормативно-правові акти з питань, віднесених до його повноважень, які є обов`язковими для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, юридичних та для фізичних осіб. Національний банк видає розпорядчі акти з питань організаційно-розпорядчого характеру або індивідуальної дії (індивідуальні акти), які не є нормативно-правовими актами. Розпорядчі акти з питань організаційно-розпорядчого характеру оприлюднюються та набирають чинності в порядку, встановленому Національним банком. Нормативно-правові акти Національного банку видаються у формі постанов Правління Національного банку, а також інструкцій, положень, правил, що затверджуються постановами Правління Національного банку. Вони не можуть суперечити законам України та іншим законодавчим актам України і не мають зворотної сили, крім випадків, коли вони згідно із законом пом`якшують або скасовують відповідальність.

Суд звертає увагу, що листи Національного банку України не належать до нормативно-правових актів, а тому у розумінні вимог ст. 56 Закону № 679-XIV вони не мають обов`язкового характеру для органів державної влади і органів місцевого самоврядування, юридичних та для фізичних осіб.

Натомість, виходячи з наведених норм, висновується, що правове регулювання, встановлене Декретом № 15-93 та Положенням № 325, стосувалося виключно операцій з банківськими металами, що здійснювалися банками та іншими фінансовими установами на міжбанківському валютному ринку України та міжнародних ринках, і не поширювалося на цивільно-правові угоди з відчуження банківських монет між фізичними особами.

Отже, враховуюче викладене у сукупності, з огляду на те, що у даному випадку податковим органом не доведено, що відчужені позивачем банківські монети не відповідають критеріям валютних цінностей, таким чином, за відсутності належних і допустимих доказів з боку контролюючого органу того, що предметом договорів купівлі-продажу були монети, які не відповідають визначенню банківських металів та валютних цінностей, твердження відповідача про оподатковуваний характер доходу від їх продажу ґрунтуються на припущеннях та не відповідають вимогам законодавства.

Щодо посилань контролюючого органу на отриману інформацію з ЦБД ДРФО ДПС, РНОКПП ОСОБА_2 , який виступав Покупцем за договором купівлі продажу банківських монет від 28.11.2017 року, закритий по смерті ІНФОРМАЦІЯ_1 , зокрема щодо того, що фінансовий стан фізичної особи ОСОБА_2 свідчить про відсутність доходів на придбання банківських монет у ОСОБА_1 за ціною 31 500 000,00 грн, суд акцентує, що наявність певної податкової інформації на яку посилається податковий орган, одержаної від інших підрозділів податкового органу чи з інформаційних систем державної податкової служби, що не є юридичним фактом, утворює лише привід і підстави для перевірки такої інформації, може породжувати певні сумніви щодо законності господарських операцій платника податків, однак не є беззаперечним доказом того факту, що в дійсності ніякі товари (роботи, послуги) не отримувались платником податків від його контрагента, чи навпаки контрагентом від платника податків.

Верховний Суд в постановах від 11.11.2020 у справі № 320/1147/19, від 24.11.2020 у справі № 813/3034/15 виклав висновок щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, відповідно до якого норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами.

Податковий орган не надав доказів, які б свідчили про відсутність операцій позивача з продажу банківських монет. Тому, висновки акта перевірки у цій частині не підтверджені належними та допустимими доказами, базуються на узагальненій податкової інформації без дослідження первинних документів.

Суд враховує, що сама лише податкова інформація не є тим джерелом отримання податкової інформації, яка згідно з положеннями статті 83 ПК України може бути підставою для висновків контролюючих органів під час проведення перевірок, а відтак не може вважатись доказом вчинення порушень податкового законодавства таким платником. Більш того, така інформація не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону, що в свою чергу відповідає аналогічній позиції, що викладена у постанові Верховного Суду від 24.02.2022 року у справі № 420/8924/20.

Підпунктом 4.1.4 пункту 4.1 ст. 4 ПК України встановлено презумпцію правомірності рішень платника податку в разі, якщо норма закону чи іншого нормативно-правового акта, виданого на підставі закону, або якщо норми різних законів чи різних нормативно-правових актів припускають неоднозначне (множинне) трактування прав та обов`язків платників податків або контролюючих органів, внаслідок чого є можливість прийняти рішення на користь як платника податків, так і контролюючого органу.

За змістом указаної норми, за умови подання платником податків належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано).

Таким чином, виходячи з принципу індивідуального застосування відповідальності за порушення правил оподаткування, негативні наслідки, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування платником даних свого податкового обліку, можуть бути застосовані саме до того платника податків, який їх припустився, а не до іншої особи.

Відтак, суд відхиляє доводи податкового органу щодо наявності ознак нереальності господарських операцій між позивачем та його контрагентом, адже доводи податкового органу щодо наявності податкової інформації щодо цього є неприйнятними оскільки склад податкового правопорушення не може доводитися податковою інформацією, яка має виключно інформаційне навантаження вільного розсуду податкового органу (припущень), та не заснована на аналізі первинних та інших документів (постанова Верховного Суду від 07.08.2018 у справі № 0870/4806/12).

Виходячи з матеріалів справи, суд дійшов висновку, що отриманий позивачем від продажу банківських монет, за відсутності доведених відповідачем обставин, що виключають їх належність до валютних цінностей, підлягає правовій оцінці як дохід від операцій з валютними цінностями, який відповідно до вимог податкового законодавства, а саме пп. 165.1.51 п. 165.1 ст. 165 ПК України, не включається до загального оподатковуваного доходу позивача. Відповідно, здійснене відповідачем збільшення податкового зобов`язання позивача з податку на доходи фізичних осіб та військового збору є протиправним.

Відтак, прийняте Головним управлінням ДПС у м. Києві податкове повідомлення-рішення від 08.08.2025 №3 не відповідає критеріям законності, обґрунтованості та пропорційності, визначеним статтею 2 КАС України, що є підставою для визнання такого рішення протиправними і його скасування.

Щодо виявлених під час перевірки порушень в частині ненарахування, неутримання та неперерахування до бюджету військового збору за 2017 рік у загальній сумі 472 500,00 грн із отриманого доходу 31 500 000,00 грн, суд зазначає наступне.

Пунктом 16-1 підрозділу 10 розділу XX ПК передбачено, що тимчасово, до набрання чинності рішенням Верховної Ради України про завершення реформи Збройних Сил України, встановлюється військовий збір.

Платниками військового збору є особи, визначені пунктом 162.1 статті 162 ПК України, а саме фізична особа - резидент (нерезидент), яка отримує доходи з джерела їх походження в Україні; податковий агент (підпункт 1.1 пункт 161 підрозділ 10 розділу XX Перехідних Положень ПК України).

Об`єктом оподаткування збором є доходи, визначені статтею 163 цього Кодексу (підпункт 1.2 пункт 161 підрозділ 10 розділу XX Перехідних Положень ПК України), до яких відноситься, зокрема, інвестиційний прибуток.

Відповідно підпункту 1.4 пункт 16-1 підрозділ 10 розділу XX Перехідних Положень ПК України, нарахування, утримання та сплата (перерахування) збору до бюджету здійснюються у порядку, встановленому статтею 168 цього Кодексу, за ставкою, визначеною підпунктом 1.3 цього пункту.

Згідно з підпунктом 1.5 пунктом 161 підрозділ 10 розділу XX Перехідних Положень Податкового кодексу України, відповідальними за утримання (нарахування) та сплату (перерахування) збору до бюджету є особи, визначені у статті 171 цього Кодексу.

Зважаючи на те, що висновки ГУ ДПС у м. Києві про заниження позивачем суми податку на доходи фізичних осіб, що підлягає сплаті до бюджету, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, обов`язок щодо сплати військового збору був визначений відповідачем безпідставно, а отже податкове повідомлення-рішення від 08.08.2025 №3 є протиправним та таким, що підлягає скасуванню.

Щодо виявлених під час перевірки порушень в частині несвоєчасного подання позивачем податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік, суд зазначає таке.

Відповідно до норм ПК України громадяни, які подають податкові декларації про майновий стан і доходи розподіляються на дві категорії: осіб, які зобов`язані подавати річну декларацію, та осіб, які мають право подати декларацію добровільно.

Статтею 165 ПК України визначено виключний перелік доходів, які не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу.

Порядок подання річної декларації про майновий стан і доходи (податкової декларації) передбачено ст. 179 ПК України, відповідно до п. 179.2 якої, обов`язок платника податку щодо подання податкової декларації вважається виконаним і податкова декларація не подається, крім випадків, коли подання податкової декларації прямо передбачено цим Кодексом, якщо такий платник податку отримував, зокрема, доходи від операцій продажу (обміну) майна, дарування, дохід від яких відповідно до цього Кодексу не оподатковується.

Оскільки судом встановлено, що доходи позивача від продажу монет не включаються до загального місячного (річного) оподатковуваного доходу, відповідно у нього не виникло обов`язку щодо подання податкової декларації про майновий стан і доходи. Відсутність обов`язку щодо подання податкової декларації нівелює порушення законодавства за несвоєчасне її подання.

З огляду на наведене, податкове повідомлення-рішення від 08.08.2025 №3, яким застосовано штрафні санкції за несвоєчасне подання податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік, визнається протиправним та підлягає скасуванню.

Щодо виявлених під час перевірки порушень в частині ненадання позивачем до перевірки Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, суд враховує таке.

За змістом норм п. 176.1 ст. 176 ПК України платники податку зобов`язані, зокрема:

а) вести облік доходів і витрат в обсягах, необхідних для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, у разі якщо такий платник податку зобов`язаний відповідно до цього розділу подавати декларацію або має право на таке подання з метою повернення надміру сплачених податків, у тому числі при застосуванні права на податкову знижку. Форми такого обліку та порядок його ведення визначаються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику;

б) отримувати та зберігати протягом строку давності, встановленого цим Кодексом, документи первинного обліку, в тому числі на підставі яких визначаються витрати при розрахунку інвестиційного прибутку та формується податкова знижка платника податку;

в) подавати податкову декларацію за встановленою формою у визначені строки у випадках, коли згідно з нормами цього розділу таке подання є обов`язковим. На вимогу контролюючого органу та в межах його повноважень, визначених законодавством, платники податку зобов`язані пред`являти документи і відомості, пов`язані з виникненням доходу або права на отримання податкової знижки, обчисленням і сплатою податку, та підтверджувати необхідними документами достовірність відомостей, зазначених у податковій декларації з цього податку.

При цьому, відповідно до п. 177.10 ст. 177 ПК України обов`язок щодо ведення книги обліку доходів і витрат встановлений цим Кодексом лише для фізичних осіб - підприємців.

Наказом Міністерства фінансів України № 591 від 23.06.2017 затверджено форму Книги обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу та Порядку ведення обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу (далі Порядок № 591).

За висновками акта перевірки, позивачем не надано до перевірки Книгу обліку доходів і витрат для визначення суми загального річного оподатковуваного доходу, чим порушено п.п. «а» п.176.1 ст.176, п.44.1, п.44.3 ст.44 Кодексу.

Відповідачем не заперечується, що подання позивачем податкової декларації було здійснено ним не на виконання обов`язку визначеного Податковим кодексом України у зв`язку із наявністю підстав для обов`язкового подання податкових декларацій, а у зв`язку із реалізацією позивачем його добровільного права на подання такої декларації.

Також позивач у перевіряємий період перебував на податковому обліку в органі ДПС як фізична особа, а не особа зі статусом підприємця.

Таким чином, висновки акта перевірки про порушення позивачем вимог п. 44.1, п. 44.3 ст. 44, пп. «а» п. 176.1 ст. 176 ПК України у зв`язку із неподанням ним до перевірки книги обліку доходів і витрат не відповідають дійсним обставинам справи, а тому є безпідставними. Наведене у свою чергу свідчить про протиправність прийнятого ГУ ДПС у м. Києві податкового повідомлення-рішення від 08.08.2025 №3 та необхідність скасування такого у судовому порядку.

Щодо виявлених під час перевірки порушень в частині ненадання до податкового органу відповіді на письмовий запит про надання інформації.

Відповідно до п.73.3 ст.73 ПК України контролюючі органи мають право звернутися до платників податків та інших суб`єктів інформаційних відносин із письмовим запитом про надання інформації (вичерпний перелік та підстави надання якої встановлено законом), необхідної для виконання покладених на контролюючі органи функцій, завдань, та її документального підтвердження.

Підпунктом пп.73.3.3 п.73.3 ст.73 ПК України визначено, що платники податків та інші суб`єкти інформаційних відносин зобов`язані надавати інформацію, визначену в запиті контролюючого органу, та її документальне підтвердження (крім проведення зустрічної звірки) протягом 15 робочих днів з дня, наступного за днем отримання запиту (якщо інше не передбачено цим Кодексом), у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу.

Згідно з пунктом 121.2 статті 121 ПК України ненадання відповіді на запит, неподання або подання не в повному обсязі платником податків, фінансовим агентом або іншою особою документів чи іншої інформації на запит контролюючого органу, надісланий відповідно до підстав, передбачених підпунктами 6-8 підпункту 73.3.1 пункту 73.3 статті 73 Кодексу, - тягне за собою накладення штрафу у 5 розмірів мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, за кожний такий факт.

Неподання або подання не в повному обсязі платником податків документів чи іншої інформації на запит контролюючого органу в інших випадках, передбачених статтею 73 Кодексу, - тягне за собою накладення штрафу в розмірі однієї мінімальної заробітної плати, встановленої законом на 1 січня податкового (звітного) року, за кожний такий факт.

З огляду на матеріали справи, Головним управлінням ДПС у м. Києві сформовано на адресу позивача запит «Про надання пояснень та документальних підтверджень» від 199.02.2025 №4092/Ж12/26-15-24-02-03-07, за змістом якого запропоновано надати пояснення та їх документальне підтвердження (засвідчені підписом) задекларованих доходів в рядку 11.3 поданої податкової декларації про майновий стан і доходи за 2017 рік, а саме:

- договори, акти прийому-передачі, акти виконання зобов`язань та інші документи стосовно отримання позивачем доходу у 2017 р. у сумі 31 500 00.00 грн. від продажу банківських монет фізичній особі ОСОБА_2 (рнокпп НОМЕР_1 );

- платіжні документи, що свідчать про отримання позивачем грошових коштів 31 500 000,00 грн. за договором купівлі - продажу) банківських монет від 24.04.2017р. від фізичної особи ОСОБА_3 ;

- договори, акти прийому-передачі, акти виконання зобов`язань та інші документи стосовно придбання банківських монет, які були продані в 2017 році;

- платіжні документи, що свідчать про придбання банківських монет, які були продані в 2017 році;

- інші документи, які не увійшли до переліку, але безпосередньо стосуються операцій з отримання доходів за період з 01.01.2017 по 31.12.2017 та підтверджують законність отриманих доходів.

Вказаний запит направлений п на податкову адресу позивача: АДРЕСА_1 , засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення поштового відправлення та згідно наявного в матеріалах справи рекомендованого повідомлення таке поштове відправлення було повернуто відповідачу поштовою службою 07.03.2025 з відміткою «за закінченням терміну зберігання».

Відповідач зазначає, на лист ГУ ДПС у м. Києві від 19.02.2025 №4092/Ж12/26-15-24-02-0307 щодо надання пояснень та документальних підтверджень законності задекларованих доходів в поданій декларації про майновий стан та доходи за 2017 рік, платником податків ОСОБА_1 відповідь та документи не надано.

Отже, за висновками перевіряючий, платником податків - фізичною особою ОСОБА_1 не надано відповідь на запит ГУ ДПС у м. Києві, чим порушено вимоги п.п.73.3.3 п.73.3 ст.73 Податкового кодексу України.

Натомість позивач вказує на те, що запит не отримував.

Оцінюючі такі доводи сторін, суд зазначає, що сам факт ненадання позивачем відповіді на запит контролюючого органу є порушенням пп.73.3.3 п.73.3 ст.73 ПК України, за яке передбачена відповідальність пунктом 121.2 статті 121 ПК України, незалежно від наявності або відсутності у позивача запитуваних документів чи взагалі від наявності таких відносин.

Проаналізувавши зміст запиту, суд зазначає надісланий запит містив необхідні реквізити та інформацію, передбачену статтею 73 Податкового кодексу України, у тому числі покликання на підстави надіслання запиту (пп. 73.3.1 п. 73.3 ст. 73 Кодексу).

Також, до відзиву відповідачем долучено докази направлення запиту рекомендованим поштовим відправленням на податкову адресу позивача, зауважень щодо правильності та належності такої адреси позивачу позивачем не надано.

Отже, контролюючим органом доведено порушення позивачем вимог підпункту 73.3.3 пункту 73.3 статті 73 Податкового кодексу України в частині ненадання відповіді на обов`язковий запит податкового органу, що стало підставою для застосування до позивача штрафних санкцій в сумі 8000,00 грн.

У даній справі суд, діючи в межах позовних вимог, з огляду на завдання суду та унормовані частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України принципи адміністративного судочинства, зокрема, принцип офіційного з`ясування всіх обставин у справі, суд враховує необхідність встановлення правової природи правовідносин сторін на підставі належно доведених сторонами обставин, в результаті чого визначається норма права, що підлягає застосуванню. Такі повноваження суду носять імперативний характер, що означає обов`язок суду надати правову кваліфікацію відносинам та визначити релевантну норму.

Суд враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Суд, у цій справі, також враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок, крім іншого, акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Відповідно до частини 1 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 72 КАС України доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.

За ст. 73 КАС України належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення. Сторони мають право обґрунтовувати належність конкретного доказу для підтвердження їхніх вимог або заперечень. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ч. 2 ст. 74 КАС України).

Відповідно до ст. 76 КАС України достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування та питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

Частиною 2 ст. 77 КАС України визначено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі (абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України).

Згідно ч. ч. 1-4 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

Ураховуючи викладене вище, перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень на підтвердження правомірності своїх рішень та докази, надані позивачем, суд дійшов висновку, що позов ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.

Відповідно до частини 3 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

За подання даного адміністративного позову до суду позивачем було сплачено за реквізитами Київського окружного адміністративного суду судовий збір в сумі 15 140,00 грн, який в силу положень статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України підлягає відшкодуванню на користь позивача пропорційно до розміру задоволених позовних вимог за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10,13, 14, 72-77, 139, 241-247, 250, 255, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнити частково.

2. Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення - рішення Головного управління ДПС у м. Києві від 08.08.2025 №3, №3, №3, №3.

3. У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

4. Витрати по сплаті судового збору в розмірі 15 140,00 грн (п`ятнадцять тисяч сто сорок гривень 00 коп.) стягнути на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у м. Києві.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Жукова Є.О.