Справа № 420/36503/25
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2026-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

12 травня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/36503/25

Перша інстанція: суддя Андрухів В.В.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідачаШляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Одеса апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 у справі № 420/36503/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У жовтні 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з адміністративним позовом у якому просила:

- визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 .

- визнати протиправним дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо визначення ОСОБА_1 як особи, якій не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії, протиправним дії щодо визначення як працюючого пенсіонера, протиправною бездіяльність щодо не здійснення перерахунку розміру пенсії в порядку передбаченому ст. 27, 40, 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, протиправною бездіяльність щодо не виплати компенсації втрати частини доходу.

- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виключити ОСОБА_1 із складу осіб, яким не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії, перерахувати розмір пенсії в порядку передбаченому ст. 27, 40, 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, визначити як непрацюючого пенсіонера, з надбавкою як дитині війни, виплатити компенсацію втрати частини доходу з 01 липня 2015 року по дату фактичної виплати боргу на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а, з 01 лютого 2021 року по жовтень 2025 року (дату виплати боргу без перерахунку), з листопада 2025 року по дату виплати боргу за невиплату пенсії у встановленому Законом розмірі.

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що позивачка вважає протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо визначення ОСОБА_1 як особи, якій не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії, щодо визначення як працюючого пенсіонера, протиправною бездіяльність щодо не здійснення перерахунку розміру пенсії в порядку передбаченому ст. 27, 40, 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, та бездіяльність щодо не виплати компенсації втрати частини доходу.

09.12.2025 від представника відповідача Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області надійшов відзив на адміністративний позов, згідно якого останній з позовними вимогами не погоджується та просить у задоволенні позову відмовити. У відзиві на позовну заяву відповідач зазначає, що на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 року по справі №420/24813/24, яке набрало законної сили 05.05.2025, яким зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.02.2021 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою, поданою представником відповідно зазначеним банком в заяві реквізитам, Головним управлінням здійснено нарахування пенсійних коштів з 01.02.2021 по 30.09.2025 в сумі - 58 422,56 грн та місячного розміру пенсії за жовтень 2025 року в сумі 1043,26 грн. Після проведеного перерахунку, сума боргу за період з 01.02.2021 по 25.10.2025 становить 59 465,82 грн. Кошти за період з 01.02.2021 по 25.10.2025 в листопаді 2025 перераховано на рахунок пенсіонера відкритий в АТ Ощадбанк. Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 01.12.2025 по справі №420/24813/24 прийнято звіт Головного управління про виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду у справі №420/24813/24 від 28.10.2024. За матеріалами пенсійної справи Позивачка ОСОБА_1 значиться, як працююча особа. Для забезпечення виплати пенсій у належних розмірах, передбачених законодавством, пенсіонеру необхідно своєчасно повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про факт працевлаштування чи звільнення з роботи. Так, як Позивачка не зверталась до територіального органу Пенсійного фонду України із відповідною заявою, у Головного управління відсутні підстави щодо зміни статусу особи „Не працює. Статтею 42 Закону № 1058 передбачено, що працюючим пенсіонерам не проводять перерахунки пенсійних виплат у зв`язку зі зміною прожиткового мінімуму, а також у зв`язку зі зміною розміру мінімальної заробітної плати, а отже Позивачка не має право на проведення автоматичних масових перерахунків пенсії відповідно до Закону №1058, так як по теперішній час рахується працюючою. Також, в матеріалах пенсійної справи Позивачки відсутні будь які документи, які б підтверджували статут дитина війни, а саме: довідка про надання статусу дитина війни або пенсійне посвідчення з відповідним штампом.

Також представник відповідача зазначає, що кошти, які підлягають нарахуванню в порядку компенсації частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати, мають компенсаторний характер. Вони спрямовані на забезпечення достатнього життєвого рівня та купівельної спроможності особи у зв`язку з інфляційними процесами та зростанням споживчих цін на товари та послуги. В той же час, поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 проведено на виконання постанови сулу від 04.04.2017 по справі №653/2834/16-а, та рішення суду від 28.10.2024 по справі №420/24813/24.

Короткий зміст рішення та мотиви суду першої інстанції.

Одеський окружний адміністративний суд рішенням від 30.01.2026 у справі № 420/36503/25 адміністративний позов ОСОБА_1 задовольнив.

Визнав протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо визначення ОСОБА_1 як особи, якій не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії, протиправними дії щодо визначення як працюючого пенсіонера, протиправною бездіяльність щодо не здійснення перерахунку розміру пенсії в порядку, передбаченому ст.ст.27, 40, 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, протиправною бездіяльність щодо не виплати компенсації втрати частини доходу.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виключити ОСОБА_1 зі складу осіб, яким не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії.

Зобов`язав Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області перерахувати ОСОБА_1 розмір пенсії в порядку, передбаченому ст. ст.27, 40, 42 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, визначивши ОСОБА_1 як непрацюючого пенсіонера, з надбавкою як дитині війни, та виплатити компенсацію втрати частини доходу з 01 липня 2015 року по дату фактичної виплати боргу на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а, з 01 лютого 2021 року по жовтень 2025 року (дату виплати боргу без перерахунку), з листопада 2025 року по дату виплати боргу за невиплату пенсії у встановленому Законом розмірі.

У решті позову відмовив.

Стягнув за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області на користь ОСОБА_1 понесені нею судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 500 грн (п`ятсот гривень).

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області після поновлення виплати позивачу пенсії допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу пенсії за віком у законодавчо встановлених розмірах, з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком, а також не здійснення підвищення розміру пенсії позивача у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, що призвело до його права на належний розрахунок пенсії та подальшого підвищення її розміру відповідно до приписів ст.42 Закону № 1058-ІV.

Також суд виснував, що ОСОБА_1 має право на нарахування щомісячного підвищення до пенсії як дитині війни.

Позовні вимоги про компенсацію втрати частини доходу, на переконання суду, є такими що підлягають задоволенню, враховуючи висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 20 травня 2020 року по справі № 815/1226/18.

Разом з тим, суд зауважив, що обмеження права пенсіонера на отримання належної йому пенсії певними строками є неприпустимим. Відновлення виплати пенсії має проводитися з дати ухвалення Рішення Конституційним Судом України від 07.10.2009 у справі № 25-рп/2009 без обмеження її виплати жодними строками.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, представник Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області подав апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, невідповідністю висновків суду обставинам справи, недоведеністю обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважав встановленими, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нову постанову, якою у задоволенні адміністративного позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції не врахував, що відсутні підстави для зобов`язання Головного управління виключити ОСОБА_1 зі складу осіб, яким не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії, оскільки по теперішній час Позивачка рахується працюючою.

- судом першої інстанції проігноровано той факт, що в матеріалах пенсійної справи позивачки відсутні будь- які документи, які б підтверджували статус дитина війни, а саме: довідка про надання статусу дитина війни або пенсійне посвідчення з відповідним штампом;

- суд першої інстанції не взяв до уваги, що оскільки Головним управлінням на виконання рішення суду по справі № 653/2834/16-а проведено поновлення ОСОБА_1 та нарахування пенсії в 2017 році, отже зобов`язання Головного управління провести виплату компенсації з 01.07.2015 є безпідставним та таким, що не підлягає задоволенню;

- інші доводи відтворюють зміст відзиву на позовну заяву скаргу.

Позивач процесуальним правом на подачу відзиву на апеляційну скаргу не скористався.

П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 28.04.2026 запропонував ОСОБА_1 у п`ятиденний строк з дня отримання копії вказаної ухвали надати пояснення щодо дотримання строку звернення з позовними вимогами про виплату компенсації втрати частини доходу з 01 липня 2015 року по дату фактичної виплати боргу на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а та/або заяву про поновлення строку звернення до суду із наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних перешкод, які унеможливили своєчасне подання позову в цій частині з врахуванням висновків колегії суддів.

04.05.2026 представник позивачки, на виконання зазначеної ухвали, надав до суду заяву, в якій зазначив, що Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17 зазначив, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому Верховний Суд також зазначив, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення застосування до адміністративного позову шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, має наслідком неможливість реалізувати передбачене частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком. За таких обставин слід керуватися постановою Великої палати Верховного суду від 20 травня 2020 року по справі № 815/1226/18.

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а до 01.02.2021 року позивач отримувала пенсію в банкоматах Ізраїлю за допомогою платіжного засобу (пластикової картки) АТ КБ "ПриватБанк". В листі Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області від 19.06.2024 було зазначено, що зобов`язань щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів постанова суду від 04.04.2017 не містить. Саме з цього листа представнику позивача стало відомо, що управлінням не було виплачено компенсацію втрати частини доходу. Отримавши лист представник позивача звернувся до суду з позовом.

Обставини справи.

Судом першої інстанції встановлено, що ОСОБА_1 є громадянином України, що підтверджується копією паспорта громадянина України для виїзду за кордон НОМЕР_1 .

По досягненні пенсійного віку та наявності необхідного страхового стажу позивачу була призначена пенсія за віком, яка виплачувалася йому до виїзду за кордон.

ОСОБА_1 виїхала за кордон на постійне місце проживання до Ізраїлю, де була прийнята на консульський облік в консульському відділі посольства України в Державі Ізраїль.

З моменту виїзду за кордон виплату пенсії позивачу припинено.

Постановою Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а зобов`язано управління Пенсійного фонду України в Генічеському районі Херсонської області поновити та перерахувати раніше призначену пенсію ОСОБА_1 з 01 липня 2015 року.

До 01.02.2021 року позивач отримувала пенсію на банківський рахунок, відкритий в АТ КБ "ПриватБанк". З 01 лютого 2021 року виплату пенсії було припинено.

Листом Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області від 16.06.2024 повідомлено, що відповідно до пункту 1.1. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 25 листопада 2005 року № 22-1, заява про поновлення пенсії подається особисто заявником до територіального органу Пенсійного фонду України.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.10.2024 по справі № 420/24813/24 визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо припинення виплати пенсії ОСОБА_1 з 01.02.2021 року. Визнано протиправною бездіяльність Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області щодо не поновлення виплати пенсії ОСОБА_1 з компенсацією втрати частини доходу та не виплати пенсії на визначений пенсіонером банківський рахунок. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Херсонській області поновити виплату пенсії за віком ОСОБА_1 з 01.02.2021 року та виплачувати на визначений пенсіонером банківський рахунок за заявою, поданою представником відповідно зазначеним банком в заяві реквізитам.

Головним управлінням здійснено нарахування пенсійних коштів з 01.02.2021 по 30.09.2025 в сумі - 58 422,56 грн та місячного розміру пенсії за жовтень 2025 року в сумі 1043,26 грн.

Після проведеного перерахунку, сума боргу за період з 01.02.2021 по 25.10.2025 становить 59 465,82 грн.

Кошти за період з 01.02.2021 по 25.10.2025 в листопаді 2025 перераховано на рахунок пенсіонера відкритий в АТ Ощадбанк.

Листом від 17.10.2025 року Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області повідомлено, що після надходження від Пенсійного фонду України дозволу на відпрацювання через ініційований перерахунок "Макетна обробка" пенсію поновлено з 01.02.2021. Оскільки в постанові суду від 04.04.2017 у справі №653/2834/16-а відсутні зобов`язання щодо подальших перерахунків пенсії, з 01.02.2021 пенсію поновлено в розмірі, встановленому на дату її припинения (на 01.07.2015) 1043,26 гри, у тому числі: 673,27 три основний розмір пенсії, стаття 27 Закону (1197,91 грн х 1,22449 х 0,45900, де 1197.91 грн - показник середньої заробітної плати за 2007 рік, 1.22449 індивідуальний коефіцієнт заробітної плати за періоди роботи з 01.10.1990 по 30.09.1992, 0,45900 коефіцієнт страхового стажу за 34 роки 07 днів з урахування кратності 1.35 (ст. 25 Закону у редакції до 01.10.2017); 275.73 грн доплата до прожиткового мінімуму згідно із статтею 28 Закону (до 949.00 грн - прожитковий мінімум для осіб, які втратили працездатність, з 01.01.2015 відповідно до Закону України "Про Державний бюджет України на 2015 рік"); 94,26 гри - доплата за понаднормовий стаж 14 років, стаття 28 Закону (673,27 грн х 14%). Доплату пенсійних коштів по перерахунку пенсії в сумі 58422,56 грн період з 01.02.2021 по 30.09.2025 та місячний розмір пенсії в сумі 1043,26 гри нараховано на жовтень 2025 року на особистий банківський рахунок ОСОБА_2 , відкритий в АТ Ощадбанк.

26.10.2025 позивач звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою та просив: 1. Надіслати довідку про нараховану та фактично виплачену пенсію з 01.07.2015 року по жовтень 2025 року. 2. Повідомити підстави визначення ОСОБА_1 як працюючого пенсіонера. 3. Визначити ОСОБА_1 як непрацюючого пенсіонера. 4. Виплатити компенсацію втрати частини доходу за всі періоди невиплати пенсії та за невиплату пенсії у встановленому Законом розмірі.

26.10.2025 позивач звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області із заявою та просила: 1. Повідомити підстави визначення ОСОБА_1 як особи, якій не здійснюється масовий перерахунок розміру пенсії.

Вважаючи протиправними дії відповідача позивачка звернулась до суду із цим позовом.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до пункту 2 частини першої статті 49 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі Закон №1058-ІV) передбачалося, що виплата пенсії за рішенням територіальних органів ПФУ або за рішенням суду припиняється на весь час проживання за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Згідно зі статтею 51 цього Закону у разі виїзду пенсіонера на постійне місце проживання за кордон пенсія, призначена в Україні, за заявою пенсіонера може бути виплачена йому за шість місяців наперед перед від`їздом, рахуючи з місяця, що настає за місяцем зняття з обліку за місцем постійного проживання. Під час перебування за кордоном пенсія виплачується в тому разі, якщо це передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України.

Рішенням Конституційного Суду України від 07.10.2009 № 25-рп/2009 пункт 2 частини першої статті 49, друге речення статті 51 Закону №1058-ІV щодо припинення виплати пенсії на весь час проживання (перебування) пенсіонера за кордоном, якщо інше не передбачено міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, Конституційний Суд України визнав такими, що не відповідають Конституції України (є неконституційним). Зазначені положення Закону № 1058-ІVвтратили чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.

Як зазначено в Рішенні Конституційний Суд України №25-рп/2009 оспорюваними нормами Закону №1058-ІV держава, всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, право на соціальний захист поставила в залежність від факту укладення Україною з відповідною державою міжнародного договору з питань пенсійного забезпечення. Таким чином, держава всупереч конституційним гарантіям соціального захисту для всіх осіб, що мають право на отримання пенсії у старості, на законодавчому рівні позбавила цього права пенсіонерів у тих випадках, коли вони обрали постійним місцем проживання країну, з якою не укладено відповідного договору. Виходячи із правової, соціальної природи пенсій право громадянина на одержання призначеної йому пенсії не може пов`язуватися з такою умовою, як постійне проживання в Україні; держава відповідно до конституційних принципів зобов`язана гарантувати це право незалежно від того, де проживає особа, якій призначена пенсія, в Україні чи за її межами.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Пічкур проти України, яке набрало статусу остаточного 7 лютого 2014 року, право на отримання пенсії, як таке, стало залежним від місця проживання заявника. Це призвело до ситуації, в якій заявник, пропрацювавши багато років у своїй країні та сплативши внески до системи пенсійного забезпечення, був зовсім позбавлений права на пенсію лише на тій підставі, що він більше не проживає на території України (пункт 51 цього рішення).

Отже, позивач, як громадянка України, має право на виплату призначеної їй пенсії незалежно від фактичного місця проживання.

Правова позиція щодо застосування норм права у подібних правовідносинах викладена у постанові Верховного Суду від 11.07.2019 року у справі №812/564/18, від 05.02.2020 року у справі №501/28/17.

Відповідно до ст.19 Закону № 1788-XII, пенсії за віком призначаються в розмірі 55 процентів заробітку (стаття 64), але не нижче мінімального розміру пенсії. За кожний повний рік роботи понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам пенсія збільшується на 1 процент заробітку, але не менш як на 1 процент мінімального розміру пенсії.

Працівникам, зайнятим на роботах, передбачених пунктом "а" статті 13 і статтею 14 цього Закону, за кожний рік роботи, яка дає право на пенсію на пільгових умовах, пенсія збільшується на 1 процент заробітку.

Мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі мінімального споживчого бюджету. В умовах кризового стану економіки та спаду виробництва мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі не нижче межі малозабезпеченості.

Мінімальний розмір пенсії за віком підвищується у зв`язку із збільшенням величини вартості мінімального споживчого бюджету чи межі малозабезпеченості.

Максимальний розмір пенсії не може перевищувати трьох, а для працівників, зайнятих на роботах, передбачених пунктом "а" статті 13 і статтею 14 цього Закону, - чотирьох мінімальних пенсій за віком.

Розмір пенсії за віком, обчислений відповідно до цієї статті, не може перевищувати 75 процентів заробітку, за винятком мінімальних пенсій, підвищених за роки роботи понад 25 років у чоловіків і 20 - у жінок, а працівникам, зайнятим на роботах, передбачених пунктом "а" статті 13 і статтею 14 цього Закону, - 85 процентів заробітку.

З метою коригування рівнів пенсій, призначених до введення в дію цього Закону, провадиться їх перерахунок виходячи з рівня заробітної плати відповідних категорій працівників за станом на 1 січня 1992 року.

01.01.2004 р. набув чинності Закон № 1058-IV, що визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом (далі Закон № 1058-IV).

Пунктом 15 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV у редакції на дату його прийняття було встановлено, що до приведення законодавства України у відповідність із цим Законом закони України та інші нормативно-правові акти застосовуються в частині, що не суперечить цьому Закону.

Пунктом 4 Розділу XV "Прикінцеві положення" Закону № 1058-IV у редакції на дату його прийняття також було передбачено, що у разі якщо внаслідок перерахунку пенсії за нормами цього Закону її розмір зменшується, пенсія виплачується в раніше встановленому розмірі.

01.10.2011 р. набув чинності Закон України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи" від 08.07.2011 р. № 3668-VI (далі - Закон № 3668-VI).

Законом № 3668-VI розділ XV Закону № 1058-IV доповнено пунктом 4-1 такого змісту:

Для осіб, яким пенсія призначена до набрання чинності Законом України "Про заходи щодо законодавчого забезпечення реформування пенсійної системи", крім тих, яким після набрання чинності зазначеним Законом здійснювався перерахунок пенсії з урахуванням заробітної плати за періоди страхового стажу після призначення (попереднього перерахунку) пенсії:

мінімальний розмір пенсії за віком, передбачений абзацом першим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за наявності у чоловіків 25 років, а у жінок 20 років страхового стажу;

збільшення пенсії, передбачене абзацом другим частини першої статті 28 цього Закону, встановлюється за кожний повний рік страхового стажу понад 25 років чоловікам і 20 років жінкам.

Закон № 3668-VI набрав чинності 01.10.2011 р., після того як позивачці призначено пенсію за віком, що не заперечується сторонами.

Матеріалами справи підтверджується, що позивач має страховий стаж 34 роки 0 місяців у зв`язку з чим суд дійшов висновку про розповсюдження на нього приписів ст.28 Закону № 1058-ІV з урахуванням пункту 4-1 Прикінцевих положень цього Закону.

Крім того, відповідно до абз.3 ч.2 ст.27 Закону № 1058-ІV, розмір пенсії за віком, обчислений за раніше діючим законодавством, підвищується з дня набрання чинності цим Законом до дня її призначення в порядку, передбаченому ч.ч.1, 2 ст.42 цього Закону.

Суд звертає також увагу, що ст.43 Закону № 1058-ІV регламентовані питання щодо перерахунку пенсій, призначених до набрання чинності цим Законом.

Згідно ч.ч.1, 2 ст.43 Закону № 1058-ІV перерахунок пенсій за віком, по інвалідності, в разі втрати годувальника, за вислугу років, призначених до набрання чинності цим Законом, здійснюється за нормами цього Закону на підставі документів про вік, страховий стаж, заробітну плату (дохід) та інших документів, що знаходяться на час перерахунку в пенсійній справі та відповідають вимогам законодавства, що діяло раніше, а також додаткових документів, одержаних органами Пенсійного фонду.

Для перерахунку пенсій, призначених до набрання чинності цим Законом, враховується заробітна плата (дохід), з якої було раніше обчислено пенсію, за документами, наявними в пенсійній справі, або за вибором пенсіонера - заробітна плата (дохід) за період, передбачений абз.1 ч.1 ст.40 цього Закону. При цьому заробітна плата (дохід) для обчислення пенсії визначається відповідно до ч.2 ст.40 цього Закону із застосуванням середньої заробітної плати працівників, зайнятих у галузях економіки України, за 2002 рік.

За визначенням ст.1 Закону № 1058-ІV, мінімальна пенсія - державна соціальна гарантія, розмір якої визначається цим Законом.

Стаття 28 Закону № 1058-ІV визначає мінімальний розмір пенсії за віком.

У редакції, чинній на дату поновлення позивачці пенсії, ч.1 ст.28 Закону № 1058-ІV передбачено, що мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом. У разі виплати застрахованій особі довічної пенсії, передбаченої цим Законом, пенсії або аналогічної виплати, встановленої в інших державах, мінімальний розмір пенсії за віком у солідарній системі встановлюється з урахуванням зазначених сум.

За кожний повний рік страхового стажу понад 35 років чоловікам і 30 років жінкам пенсія за віком збільшується на 1 відсоток розміру пенсії, обчисленої відповідно до статті 27 цього Закону, але не більш як на 1 відсоток мінімального розміру пенсії за віком, передбаченого абзацом першим цієї частини. Наявний в особи понаднормовий страховий стаж не може бути обмежений.

Відповідно до ч.ч.2-3 ст.28 Закону № 1058-ІV з 1 січня 2018 року для осіб, які досягли віку 65 років, мінімальний розмір пенсії за віком за наявності у чоловіків 35 років, а у жінок 30 років страхового стажу встановлюється в розмірі 40 відсотків мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, але не менше прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

За наявності страхового стажу меншої тривалості, ніж передбачено абзацом першим частини першої цієї статті, мінімальний розмір пенсії за віком встановлюється у розмірі, пропорційному до наявного страхового стажу, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Отже, наведеними нормами встановлено право на отримання особою мінімальної пенсії за віком за умови виконання двох умов - досягнення пенсійного віку та наявність необхідного страхового стажу.

Суд констатує наявність у позивача цих умов та виникнення права на отримання мінімальної пенсії за віком.

Згідно з ч.ч.2-3 ст.42 Закону № 1058-IV, яка регулює питання індексації та перерахунку пенсій, для забезпечення індексації пенсії щороку проводиться перерахунок раніше призначених пенсій шляхом збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, та який враховується для обчислення пенсії.

Показник середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, щороку збільшується на коефіцієнт, що відповідає 50 відсоткам показника зростання споживчих цін за попередній рік та 50 відсоткам показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

У разі відсутності дефіциту коштів Пенсійного фонду для фінансування виплати пенсій у солідарній системі розмір щорічного збільшення показника середньої заробітної плати (доходу) в Україні, який застосовується для обчислення пенсії, передбачений абзацом другим цієї частини, може бути збільшений, але не повинен перевищувати 100 відсотків показника зростання середньої заробітної плати (доходу) в Україні, з якої сплачено страхові внески, за три календарні роки, що передують року, в якому проводиться збільшення, порівняно з трьома календарними роками, що передували року, який є попереднім щодо року, в якому проводиться збільшення.

Розмір, дата та порядок такого збільшення визначаються у межах бюджету Пенсійного фонду за рішенням Кабінету Міністрів України з урахуванням мінімального розміру збільшення, визначеного абзацом другим цієї частини.

Тимчасово, у період з 1 квітня 2015 року по 31 грудня 2015 року, у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону. Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму.

З 1 січня 2016 року у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, а також у разі збільшення розміру мінімальної заробітної плати, визначеної законом про Державний бюджет України на відповідний рік, підвищується розмір пенсії, обчислений відповідно до статті 28 цього Закону (крім пенсіонерів, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування). Перерахунок пенсії проводиться з дня встановлення нового розміру прожиткового мінімуму/мінімальної заробітної плати. Пенсіонерам, які працюють (провадять діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), після звільнення з роботи або припинення такої діяльності пенсія перераховується з урахуванням прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність/мінімальної заробітної плати, визначених законом на дату звільнення з роботи або припинення такої діяльності.

Із наведеного правового регулювання слідує, що з дня поновлення виплати пенсії позивач користується усіма правами на підвищення та перерахунок пенсії згідно вимог Закону №1058-IV та будь-яких обмежень прав, як пенсіонера, якому призначено виплату пенсії за рішенням суду, наведеним Законом не встановлено.

Крім того, перерахунок пенсій здійснюється автоматизованим способом за матеріалами пенсійних справ, виходячи з прожиткового мінімуму, встановленого для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом.

Отже, при поновленні позивачу пенсії відповідачем безпідставно відповідачем безпідставно визначено пенсію в твердому розмірі, оскільки Закон України №1058 не містить застережень щодо встановлення твердого розміру пенсійної виплати та заборону перерахунків пенсій осіб, які постійно проживають за межами України.

Крім того, Законами України "Про Державний бюджет України" на відповідний рік передбачається зростання мінімальної заробітної плати, у зв`язку з чим пенсійний орган в автоматичному режимі перераховує мінімальний розмір пенсійних виплат для непрацюючих пенсіонерів, які досягли віку 65 років та мають страховий стаж не менше 30 років для жінок та 35 років для чоловіків, а тому посилання відповідача на відсутність у рішенні суду щодо зобов`язання проведення перерахунку пенсії у разі збільшення розмірів мінімальної пенсії позивачу є безпідставними.

На підставі наведеного апеляційний суд, як і суд першої інстанції вважає, що Головним управлінням Пенсійного фонду України в Херсонській області після поновлення виплати позивачу пенсії допущено протиправну бездіяльність щодо ненарахування та невиплати позивачу пенсії за віком у законодавчо встановлених розмірах, з урахуванням збільшення розмірів мінімальної пенсії за віком, а також не здійснення підвищення розміру пенсії позивача у разі збільшення розміру прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність, визначеного законом, що призвело до його права на належний розрахунок пенсії та подальшого підвищення її розміру відповідно до приписів ст.42 Закону № 1058-ІV.

На рахунок вимог про нарахування щомісячного підвищення до пенсії як дитині війни, апеляційний суд зазначає таке.

Правовий статус дітей війни і визначення основи їх соціального захисту та гарантії їх соціальної захищеності шляхом надання пільг і державної соціальної підтримки регулюється Законом України «Про соціальний захист дітей війни».

Статтею 1 вищевказаного закону передбачено, що дитина війни - особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років; державна соціальна гарантія - встановлений цим Законом мінімальний розмір державної соціальної допомоги, а також пільги з метою надання соціальної підтримки дітям війни.

З метою реалізації Закону України «Про соціальний захист дітей війни» наказом Міністерства праці та соціальної політики України №107 від 05.04.2006 затверджено Порядок посвідчення права особи на пільги відповідно до Закону України «Про соціальний захист дітей війни».

Відповідно до п. 2 вищевказаного порядку штамп за формою, наведеною у додатку, який проставляється у пенсійних посвідченнях, засвідчує належність особи до категорії дітей війни.

Згідно постанови пленуму Вищого адміністративного суду України від 19.12.2011 №8 За приписами статті 1 Закону від 18 листопада 2004 року №2195-IV дитиною війни є особа, яка є громадянином України та якій на час закінчення (2 вересня 1945 року) Другої світової війни було менше 18 років. Тобто до категорії дітей війни належать громадяни України, які народилися у період із 3 вересня 1927 року по 2 вересня 1945 року.

Для підтвердження статусу дитини війни у позивача судам необхідно встановити дату народження та належність до громадянства України.

З копії наданого паспорту громадянина України для виїзду за кордон встановлено, що позивач - підпадає під категорію дітей війни.

Статтею 6 Закону України Про соціальний захист дітей війни передбачено, що дітям війни (крім тих, на яких поширюється дія Закону України "Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту") до пенсії або щомісячного довічного грошового утримання чи державної соціальної допомоги, що виплачується замість пенсії, виплачується підвищення у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

В зв`язку з вищевикладеним, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що ОСОБА_1 має право на нарахування щомісячного підвищення до пенсії, як дитині війни.

Стосовно визначення позивача як працюючого пенсіонера апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до п. 2.21 Порядку № 22-1 документами, які підтверджують, що особа не працює (не провадить діяльність, пов`язану з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), є: копія наказу (розпорядження) про звільнення з роботи, трудова книжка або відомості про трудову діяльність із реєстру застрахованих осіб, індивідуальні відомості про застраховану особу, що додаються органом, що призначає пенсію, та відомості про відсутність інформації про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця за наявними в органі, що призначає пенсію, даними. У разі відсутності у зареєстрованої (взятої на облік) внутрішньо переміщеної особи документів, що підтверджують факт звільнення (припинення зайнятості), факт звільнення з роботи встановлюється на підставі особистої заяви із зазначенням дати, з якої особа не працює, та поясненням обставин, у зв`язку з якими неможливо внести запис у трудову книжку чи надати оригінал трудової книжки, копію наказу (розпорядження) про звільнення.

Судом встановлено та не заперечується учасниками справи, що відповідно наданої управлінням довідки про стаж ОСОБА_1 звільнено 14.10. 1992 року. Будь- яких доказів що позивач працює після 14.10.1992 року відповідач не наводить.

Доказів того, що у витязі з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування щодо ОСОБА_1 після 14.10.1992 року наявна інформація про трудову діяльність відповідачем, суб`єктом владних повноважень, суду не надано.

Відтак, з наведених підстав апеляційний суд, як і суд першої інстанції вважає, що відповідачем безпідставно визначено позивача як працюючого пенсіонера

Щодо позовних вимог про виплату компенсацію втрати частини доходу з 01 липня 2015 року по дату фактичної виплати боргу на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а, з 01 лютого 2021 року по жовтень 2025 року (дату виплати боргу без перерахунку), з листопада 2025 року по дату виплати боргу за невиплату пенсії у встановленому Законом розмірі апеляційний суд зазначає таке.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів зауважує, що в апеляційній скарзі відповідач не наводить аргументів щодо неправильності рішення суду першої інстанції в частині висновків про наявність підстав для задоволення позовних вимог про виплату компенсації втрати частини доходу з 01 лютого 2021 року по жовтень 2025 року (дату виплати боргу без перерахунку), з листопада 2025 року по дату виплати боргу за невиплату пенсії у встановленому Законом розмірі, а відтак в силу положень частини 1 статті 308 КАС України апеляційний суд не надає оцінку не оскарженій частині судового рішення.

При цьому, апелянт акцентує увагу на тому, що оскільки Головним управлінням на виконання рішення Одеського апеляційного адміністративного суду по справі № 653/2834/16-а проведено поновлення ОСОБА_1 та виплату пенсії в 2017 році, відтак позивачка пропустила строк звернення з позовною вимогою про нарахування та виплату компенсації втрати частини доходу на виконання вищезазначеного рішення суду.

Верховний Суд неодноразово наголошував, що питання причин пропуску строку звернення до суду з позовом в обов`язковому порядку має бути з`ясовано судом. Позивач має бути обізнаний про виникнення у суду питання щодо дотримання ним строку звернення до суду з позовом задля забезпечення реальної можливості спростувати факт пропуску строку або довести наявність підстав для його поновлення (постанови Верховного Суду від 21 жовтня 2021 року у справі № 460/626/19, від 14 липня 2022 року у справі № 380/10649/21 та від 02 квітня 2024 року у справі № 560/8194/20).

Так, з метою вжиття заходів щодо з`ясування обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, враховуючи доводи учасників справи в обґрунтування заявлених вимог П`ятий апеляційний адміністративний суд ухвалою від 28.04.2026 запропонував ОСОБА_1 у п`ятиденний строк з дня отримання копії вказаної ухвали надати пояснення щодо дотримання строку звернення з позовними вимогами про виплату компенсації втрати частини доходу з 01 липня 2015 року по дату фактичної виплати боргу на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а та/або заяву про поновлення строку звернення до суду із наданням відповідних доказів, які б підтверджували наявність об`єктивних перешкод, які унеможливили своєчасне подання позову в цій частині з врахуванням висновків колегії суддів.

04.05.2026 представник позивачки, на виконання зазначеної ухвали, надав до суду заяву, в якій зазначив, що Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2018 року у справі № 646/6250/17 зазначив, що нараховані суми пенсії, на виплату яких пенсіонер мав право, але не отримав своєчасно з власної вини, виплачуються за минулий час, але не більше ніж за три роки до дня звернення за отриманням пенсії; нараховані суми пенсії, не отримані з вини органу, що призначає і виплачує пенсію, виплачуються за минулий час без обмеження будь-яким строком з нарахуванням компенсації втрати частини доходів. При цьому Верховний Суд також зазначив, що у разі порушення органом Пенсійного фонду України законодавства про пенсійне забезпечення застосування до адміністративного позову шестимісячного строку звернення до суду, встановленого частиною другою статті 122 КАС України, має наслідком неможливість реалізувати передбачене частини другої статті 46 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" право пенсіонера на виплату сум пенсії за минулий час та компенсації втрати частини пенсії у зв`язку з порушенням строків її виплати без обмеження будь-яким строком. За таких обставин слід керуватися постановою Великої палати Верховного суду від 20 травня 2020 року по справі № 815/1226/18.

На виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а до 01.02.2021 позивач отримувала пенсію в банкоматах Ізраїлю за допомогою платіжного засобу (пластикової картки) АТ КБ "ПриватБанк". В листі Головного управління Пенсійного Фонду України в Херсонській області від 19.06.2024 було зазначено, що зобов`язань щодо нарахування та виплати компенсації втрати частини доходів постанова суду від 04.04.2017 не містить. Саме з цього листа представнику позивача стало відомо, що управлінням не було виплачено компенсацію втрати частини доходу. Отримавши лист представник позивача звернувся до суду з позовом.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Отже, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. Водночас, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Наслідки пропуску строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, згідно із частиною третьою якої, якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Так, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, у тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, зумовлено специфікою соціальних спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків спричинено досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України № 17-рп/2011 від 13.12.2011 визначено, що держава за допомогою встановлення відповідних процесуальних строків, може обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

У справах Стаббігс та інші проти Великобританії, Девеер проти Бельгії Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав.

Також прецедентна практика Європейського суду з прав людини у справах Осман проти Сполученого королівства та Круз проти Польщі виходить з того, що реалізуючи п.1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо доступності правосуддя та справедливого судового розгляду, кожна держава-учасниця цієї Конвенції вправі встановлювати правила судової процедури, в тому числі й процесуальні заборони і обмеження, зміст яких не допустити судовий процес у безладний рух.

Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду у постанові від 02.04.2024 у справі №560/8194/20 сформулював правовий висновок, відповідно до якого:

а) у спорах цієї категорії справ суди повинні застосовувати шестимісячний строк звернення до суду з позовом, визначений частиною першою статті 122 КАС України, який обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів;

б) нарахування і виплата компенсації втрати частини доходів у випадку порушення строку їх виплати зокрема і пенсії, проводиться у чітко визначений Законом № 2050-ІІІ строк - у тому ж місяці, в якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць. Тому особі, права якої порушені невиконанням обов`язку нарахувати і виплатити компенсацію втрати частини доходів у випадку порушення строків їх виплати, достовірно відомо про час та розмір виплаченої заборгованості. При цьому така особа має реальну, об`єктивну можливість виявити належну зацікавленість та вчинити активні дії з метою отримання інформації про розмір належної до виплати компенсації, порядок її нарахування і підстави виплати/невиплати;

в) з першого дня наступного місяця після отримання заборгованості з виплати пенсії за попередні періоди особа вважається такою, що повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи законних інтересів і з цього дня починається перебіг шестимісячного строку звернення з позовом до суду. Звернення до суду з позовом про нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів після закінчення цього строку є підставою, передбаченою пунктом 8 частини першої статті 240, для залишення позовної заяви без розгляду;

г) отримання листа від територіального органу Пенсійного фонду України у відповідь на заяву не змінює час, з якого така особа повинна була дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить про час, коли особа почала вчиняти активні дії щодо реалізації свого права на отримання компенсації у позасудовому чи судовому порядку. Відповідно з вказаної дати не може розпочинатись відлік строку звернення з позовом до суду.

Як стверджує апелянт, поновлення ОСОБА_1 пенсії та її перерахунок на виконання рішення Одеського апеляційного адміністративного суду по справі № 653/2834/16-а проведено у 2017 році, що підтверджується рішенням пенсійного органу № 74 від 24.08.2017.

Проте, із означеними позовними вимогами позивачка звернулась до суду лише 28.10.2025, що свідчить про пропуск шестимісячного строку звернення визначеного частиною першою статті 122 КАС України із цими позовними вимогами.

При цьому, отримання позивачем інформації відповідача у відповідь на його заяву про здійснення нарахування і виплату компенсації втрати частини доходів не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли позивач почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в даному випадку.

Отже, на переконання колегії суддів, доводи апелянта знайшли часткове підтвердження в ході апеляційного перегляду.

Відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково.

Відповідно до ч. 1 ст. 317 КАС України неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, а також неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи є підставами для скасування судового рішення.

Таким чином, враховуючи вищевикладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення позовних вимог в частині зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виплатити компенсацію втрати частини доходу з 01 липня 2015 року по дату фактичної виплати боргу на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а без розгляду.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 317, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 у справі № 420/36503/25 скасувати в частині задоволення позовних вимог про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виплатити компенсацію втрати частини доходу з 01 липня 2015 року по дату фактичної виплати боргу на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а.

Ухвалити в цій частині нову постанову, якою позовні вимоги про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Херсонській області виплатити компенсацію втрати частини доходу з 01 липня 2015 року по дату фактичної виплати боргу на виконання постанови Одеського апеляційного адміністративного суду від 04 квітня 2017 року по справі № 653/2834/16-а залишити без розгляду.

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 30.01.2026 у справі № 420/36503/25 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та оскарженню не підлягає, за виключенням випадків, передбачених підпунктами а), б), в), г) пункту 2 частини 5 статті 328 КАС України.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді А.Г. Федусик Г.В. Семенюк