Справа № 320/12346/24
Суддя: Черпак Юрій Кононович
Дата ухвалення: 2026-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Черпака Ю.К.,

суддів Кобаля М.І., Штульман І.В.,

за участю секретаря судового засідання Будімірової Д.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційну скаргу Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) на рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов,

В С Т А Н О В И В:

07 серпня 2023 року ОСОБА_1 (далі - позивач/ ОСОБА_1 ), звернулась до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) (далі - відповідач/апелянт/ВДВС) про визнання протиправними та скасування постанови від 30 січня 2018 року ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору у розмірі 43 559, 65 грн та від 24 квітня 2018 року ВП НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження.

Обґрунтовуючи свої вимоги, позивачка зазначила про те, що про існування виконавчих проваджень та винесених у їх межах постанов їй стало відомо лише у серпні 2023 року після отримання доступу до Автоматизованої системи виконавчого провадження через сервіс «Будинок юстиції онлайн», у зв`язку з чим вона фактично не була належним чином повідомлена про відкриття відповідних проваджень та вчинення виконавчих дій. Постановою державного виконавця від 30 січня 2018 року у виконавчому провадженні № НОМЕР_1 безпідставно стягнуто з неї виконавчий збір у розмірі 43 559, 65 грн, а у подальшому постановою від 24 квітня 2018 року відкрито окреме виконавче провадження № НОМЕР_2 з метою його примусового стягнення. Виконавчий документ, на підставі якого відкривалося первісне виконавче провадження, був повернутий стягувачу за його заявою постановою державного виконавця від 30 січня 2018 року, при цьому жодних заходів примусового виконання фактично не здійснювалося, утримання коштів не проводилося, а заборгованість залишилася нестягнутою у повному обсязі. За таких обставин відсутні передбачені законом умови для стягнення виконавчого збору, оскільки такий збір за своєю правовою природою є платою за вчинення державним виконавцем заходів примусового виконання, які повинні призвести до фактичного виконання рішення, тоді як у її випадку такі заходи не вчинялися і результату у вигляді стягнення коштів не досягнуто. Позивач послався на положення Закону України «Про виконавче провадження» у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин, відповідно до яких виконавчий збір підлягає обчисленню від фактично стягнутої суми, а також на правові позиції Верховного Суду щодо недопустимості стягнення виконавчого збору за відсутності фактичного виконання рішення. Отже, постанова про стягнення виконавчого збору, а також постанова про відкриття виконавчого провадження з його примусового стягнення є протиправними, такими, що прийняті без належних правових підстав та з порушенням вимог законодавства, у зв`язку з чим підлягають скасуванню.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року позов ОСОБА_1 задоволено.

Визнано протиправними та скасовано постанови Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) від 30 січня 2018 року ВП № НОМЕР_1 про стягнення виконавчого збору та від 24 квітня 2018 року ВП № НОМЕР_2 про відкриття виконавчого провадження.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 понесені витрати по сплаті судового збору у розмірі 1 073, 60 грн за рахунок бюджетних асигнувань Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ).

Ухвалюючи таке рішення, суд першої інстанції дійшов висновку, що у спірних правовідносинах відсутні правові підстави для стягнення з позивачки виконавчого збору, оскільки такий збір відповідно до приписів Закону України «Про виконавче провадження» (у редакції, чинній на момент винесення спірної постанови) підлягає обчисленню як 10 відсотків від фактично стягнутої суми, тоді як у межах виконавчого провадження № НОМЕР_1 фактичного стягнення коштів не відбулося. Суд виходив із того, що виконавчий документ було повернуто стягувачу на підставі його заяви без виконання, при цьому державним виконавцем не вчинено дій, які б призвели до реального виконання рішення суду, а отже відсутній результат примусового виконання, з яким закон пов`язує можливість нарахування виконавчого збору як плати за такі дії. Положення Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII у редакції, чинній до 28 серпня 2018 року, підлягають застосуванню як такі, що пом`якшують становище боржника, з огляду на конституційний принцип незворотності дії нормативно-правових актів у часі, та передбачають обчислення виконавчого збору саме з фактично стягнутої суми, а не з суми, що підлягає стягненню. Суд звернув увагу на усталену правову позицію Верховного Суду, відповідно до якої стягнення виконавчого збору без фактичного виконання рішення, зокрема у разі повернення виконавчого документа за заявою стягувача, є неправомірним та створює ризик подвійного стягнення такого збору у разі повторного пред`явлення виконавчого документа до виконання. Постанова державного виконавця від 30 січня 2018 року про стягнення виконавчого збору винесена з порушенням вимог статті 27 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII, тому є протиправною, а постанова від 24.04.2018 про відкриття виконавчого провадження з її виконання є похідною і також підлягає скасуванню. Відповідач як суб`єкт владних повноважень не довів правомірності прийнятих рішень та не надав належних доказів на підтвердження законності своїх дій, у зв`язку з чим адміністративний позов підлягає задоволенню у повному обсязі з покладенням на відповідача обов`язку відшкодувати понесені позивачем судові витрати.

В апеляційній скарзі ВДВС, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, просить скасувати рішення суду та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позовних вимог. Зазначено, що суд першої інстанції не врахував фактичних обставин справи та неправильно застосував положення Закону України «Про виконавче провадження», оскільки виконавче провадження № НОМЕР_1 перебувало на примусовому виконанні, а постанова про стягнення виконавчого збору була винесена державним виконавцем у зв`язку з поверненням виконавчого документа стягувачу на підставі його заяви. Відповідно до частини третьої статті 40 Закону України «Про виконавче провадження» від 02 червня 2016 року № 1404-VIII у разі повернення виконавчого документа стягувачу з підстав, передбачених пунктом 1 частини першої статті 37 цього Закону, якщо виконавчий збір не стягнуто, державний виконавець зобов`язаний винести постанову про стягнення виконавчого збору, яка підлягає виконанню в порядку, встановленому законом. На підставі постанови від 30 січня 2018 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_2, у межах якого вчинялися виконавчі дії, зокрема надсилалися постанови боржнику, виносилися постанови про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника, а також фактично здійснювалися утримання коштів у рахунок погашення виконавчого збору. Апелянт вказує, що позивачка була обізнана про існування виконавчого провадження № НОМЕР_2 та про стягнення з неї коштів ще у 2020 році, оскільки з її доходів проводились відрахування, а тому звернення до суду у 2024 році відбулося з пропуском строку звернення до адміністративного суду без поважних причин. Спірні постанови прийняті в межах повноважень державного виконавця, у спосіб та порядку, визначені законом, а тому висновок суду першої інстанції про їх протиправність є помилковим. У зв`язку з цим апелянт вважає, що позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.

Відзив на апеляційну скаргу не надходив.

Від представника ОСОБА_1 - адвоката Гончарука О.М. надійшло клопотання про розгляд справи без його участі.

Відповідач, будучи належним чином повідомленими про дату, час та місце розгляду справи, в судове засідання явки представника не забезпечив.

Згідно з частиною другою статті 313 Кодексу адміністративного судочинства України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Враховуючи, що особиста участь сторін в судовому засіданні не обов`язкова, колегія суддів визнала можливим проводити розгляд справи за їх відсутності.

Відповідно до частини четвертої статті 229 Кодексу адміністративного судочинства України у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Згідно з частинами першою та другою статті 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.

Перевіривши повноту встановлення судом першої інстанції фактичних обставин справи та їх правову оцінку, правильність застосування норм матеріального і процесуального права, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено під час апеляційного розгляду справи, що на примусовому виконанні у відповідача перебував виконавчий лист від 12 червня 2014 року № 2/357/1873/14, виданий Білоцерківським міськрайонним судом Київської області про стягнення коштів з ОСОБА_1 на користь ПАТ «Райффайзен Банк Аваль» (ВП № НОМЕР_1).

Постановою від 18 вересня 2014 року відкрито виконавче провадження № НОМЕР_1.

Постановою від 30 січня 2018 року ВП № НОМЕР_1 у зв`язку з надходженням від стягувача заяви про повернення виконавчого листа, на підставі пункту 1 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження», виконавчий документ повернуто стягувачу. У постанові зазначено, що утримання не проводилося, заборгованість - згідно виконавчого документа. Виконавчий збір та витрати не стягувались.

Постановою від 30 січня 2018 року ВП № НОМЕР_1 відповідно до статей 3, 27, 40 Закону України «Про виконавче провадження» з позивачки стягнуто виконавчий збір у розмірі 43 559, 65 грн.

Постановою від 24 квітня 2018 року ВП № НОМЕР_2 відкрито виконавче провадження з примусового виконання постанови від 30 січня 2018 року ВП № НОМЕР_1 про стягнення з позивачки на користь відповідача виконавчого збору у розмірі 43 559, 65 грн.

24 вересня 2019 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено за місцем роботи боржника працює, а саме до ТОВ «Київські телекомунікаційні мережі».

За період з 16 січня 2020 року по 08 вересня 2020 року з боржника було стягнуто 14 215, 00 грн. В подальшому відрахування припинилися у зв`язку з звільненням боржника.

11 листопада 2020 року державним виконавцем винесено постанову про арешт коштів боржника та направлено до банків учасників обміну.

25 жовтня 2022 року державним виконавцем винесено повторну постанову про арешт коштів боржника та направлено до банків учасників обміну.

28 червня 2023 року державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інші доходи боржника та направлено за місцем роботи боржника до ПРАТ «ВЕНТИЛЯЦІЙНІ СИСТЕМИ» для стягнення залишку заборгованості у розмірі 30 438, 64 грн.

Вважаючи постанови від 30 січня 2018 року про стягнення виконавчого збору та від 24 квітня 2018 року про відкриття виконавчого провадження протиправними, позивачка звернулась до суду з даним адміністративним позовом.

Колегія суддів, переглядаючи рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку, враховує наступне.

Першочерговим у спірних правовідносинах підлягає вирішенню питання про дотримання установлених процесуальним законом строків звернення до адміністративного суду, оскільки відповідач як у відзиві на позовну заяву, так і в апеляційній скарзі акцентує увагу на пропуску позивачем установленого законом строку звернення до суду, обґрунтовуючи це тим, що позивачка була обізнана про існування спірних постанов та відкриття виконавчого провадження значно раніше моменту подання позову, зокрема у зв`язку із фактичним здійсненням виконавчих дій та відрахуванням коштів із її доходів у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2, що свідчить про відсутність поважних причин для поновлення пропущеного строку та є самостійною підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.

Порядок здійснення судочинства в адміністративних судах визначає КАС України, частиною першою статті 5 якого визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частина перша статті 118 КАС України передбачає, що процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

Відповідно до частин першої та другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьою статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Статтею 287 КАС України (в редакції як на момент прийняття спірних постанов, так і на момент звернення позивача до суду з позовом) визначенні особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця.

Відповідно до частини другої статті 287 КАС України позовну заяву може бути подано до суду:

1) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів;

2) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду регламентовані статтею 123 КАС України, відповідно до частин третьої і четвертої якої якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду; якщо після відкриття провадження у справі суд дійде висновку, що викладений в ухвалі про відкриття провадження у справі висновок суду про визнання поважними причин пропуску строку звернення до адміністративного суду був передчасним, і суд не знайде інших підстав для визнання причин пропуску строку звернення до адміністративного суду поважними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Отже строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Водночас для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час, коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом встановленого строку від дати порушення його прав, свобод чи інтересів. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.

Застосування строків звернення до суду має на меті дисциплінування учасників адміністративного процесу, досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулювання сторін до своєчасного захисту своїх прав. Невипадково інститут строків звернення до суду тісно пов`язаний з принципом правової визначеності, закріпленим у практиці Європейського суду з прав людини та Верховного Суду, і є гарантією стабільності публічно-правових відносин.

З матеріалів справи вбачається, що на підставі постанови державного виконавця від 30 січня 2018 року ВП № НОМЕР_1 про стягнення з позивачки виконавчого збору у розмірі 43 559,65 грн, постановою державного виконавця від 24 квітня 2018 року ВП № НОМЕР_2 відкрито окреме виконавче провадження щодо примусового виконання вказаної постанови про стягнення виконавчого збору.

У межах зазначеного виконавчого провадження державним виконавцем вчинялися виконавчі дії, зокрема виносилися постанови про звернення стягнення на заробітну плату та інші доходи боржника, що спричинило фактичне здійснення відрахувань із доходів позивачки.

Обґрунтовуючи поважність причин пропуску строку звернення до суду, позивачка зазначає, що про існування спірних постанов та виконавчого провадження їй стало відомо лише 28 липня 2023 року від працівників бухгалтерії за місцем роботи в ПРАТ «ВЕНТЕЛЯЦІЙНІ СИСТЕМИ», а згодом - після отримання доступу до Автоматизованої системи виконавчого провадження.

Зміст оскаржуваного рішення свідчить про те, що суд першої інстанції належним чином не вирішив питання щодо дотримання позивачем строку звернення до адміністративного суду, не надав оцінки доводам відповідача про обізнаність позивачки щодо наявності спірних постанов та відкритого виконавчого провадження, а також не встановив момент, з якого позивач дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав.

Крім того, судом не наведено мотивів щодо поважності причин пропуску строку звернення до суду та підстав для його поновлення, що має істотне значення для правильного вирішення спору.

З матеріалів справи вбачається, що у межах виконавчого провадження № НОМЕР_2 стягнення коштів із доходів позивачки розпочато ще у листопаді 2019 року на підставі постанови державного виконавця від 24 вересня 2019 року про звернення стягнення на доходи боржника. При цьому перший звіт про здійснення відрахувань із заробітної плати позивачки датований 09 грудня 2019 року, а подальші утримання мали систематичний щомісячний характер у розмірі 20 % заробітної плати в ТОВ «Київські телекомунікаційні мережі».

Зазначені обставини свідчать про те, що позивачка отримувала заробітну плату у зменшеному розмірі протягом тривалого часу, що об`єктивно виключає можливість її необізнаності про існування відповідного виконавчого провадження та прийнятих у його межах рішень державного виконавця.

Таким чином, у даному випадку має місце не лише фактична можливість позивачки дізнатися про порушення своїх прав, але й наявність обставин, за яких вона об`єктивно повинна була дізнатися про такі порушення.

Саме по собі посилання позивачки на те, що про порушення своїх прав вона дізналася лише у серпні 2023 року, не може бути визнано поважною причиною та свідчить лише про момент, коли позивачка фактично вирішила з`ясувати правову природу вже відомих їй обставин, а не про момент, коли вона могла дізнатись чи фактично дізналася про порушення своїх прав у розумінні статті 122 КАС України.

Більше того, колегія суддів звертає увагу, що позивачка, отримуючи дохід із регулярними відрахуваннями, повинна була проявити належну розумну обачність та вжити заходів для з`ясування підстав таких утримань, однак доказів вчинення таких дій матеріали справи не містять.

За наведених обставин колегія суддів дійшла висновку, що позивачка не лише мала реальну можливість дізнатися про порушення своїх прав у момент початку здійснення відрахувань із її доходів, але й фактично була обізнана про це через наслідки виконання спірних постанов, що виключає можливість обчислення строку звернення до суду з серпня 2023 року та свідчить про його пропуск без поважних причин.

Згідно з частиною першою статті 319 КАС України судове рішення першої інстанції, яким закінчено розгляд справи, підлягає скасуванню повністю або частково в апеляційному порядку і позовна заява залишається без розгляду або провадження у справі закривається у відповідній частині з підстав, встановлених відповідно статтями 238, 240 цього Кодексу.

За пунктом 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Беручи до уваги порушення судом першої інстанції норм процесуального права та з огляду на пропуск позивачем встановленого законом строку звернення до суду, рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року відповідно до пункту 3 частини першої статті 315 КАС України підлягає скасуванню, а позов - залишенню без розгляду.

Керуючись статтями 240, 308, 315, 319, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) задовольнити частково.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 17 грудня 2024 року скасувати.

Позов ОСОБА_1 до Білоцерківського відділу державної виконавчої служби у Білоцерківському районі Київської області Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про визнання протиправними та скасування постанов - залишити без розгляду.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач: Черпак Ю.К.

Судді: Кобаль М.І.

Штульман І.В.