Справа № 320/44058/24
Суддя: Василенко Г.Ю.
Дата ухвалення: 2026-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 року справа №320/44058/24

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Василенко Г.Ю., розглянувши за правилами загального позовного провадження (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю «АКВІТАНІЯ-ЛЮКС» до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправною та скасування постанови,

в с т а н о в и в:

До Київського окружного адміністративного суду звернулось Товариство з обмеженою відповідальністю «Аквітанія-Люкс» (далі позивач, Товариство) з позовною заявою до Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі відповідач, ЦМУ Держпраці), в якій просив визнати протиправною та скасувати постанову Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №62172/ТД/ДПС/ФС-90 від 08.08.2024 про накладання на Товариство з обмеженою відповідальністю «Аквітанія-Люкс» штрафу у розмірі 1 120 000,00 грн.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна постанова не відповідає критеріям правомірності, тож підлягає скасуванню, оскільки прийнята не на підставі фактичних даних, встановлених (виявлених) за результатами проведеної відповідачем в межах наданих повноважень перевірки (інспектування) діяльності позивача, а виключно на підставі даних акту фактичної перевірки позивача, яка проводилась ГУ ДПС у м. Києві, яким встановлено факти використання найманої праці без укладення трудового договору чи розпорядження роботодавця, на підставі аналізу інформації, отриманої від Укртрансбезпеки із системи «Шлях» та її порівняння з даними інформаційно-комунікаційних систем ДПС України.

Разом з тим представник позивача вказав, що із зазначеними у спірній постанові водіями (волонтерами) трудові договори позивачем не укладались, адже вказані водії (волонтери) не були його працівниками, не здійснювали регулярні пасажирські перевезення людей, а виконували виключно тимчасову благодійну (гуманітарну) місію щодо організації перевезень в умовах воєнного часу, а належний Товариству автотранспорт використовувався такими водіями-волонтерами виключно у волонтерських/гуманітарних цілях на безоплатній основі.

Представник відповідача подав відзив на позов, в якому наголосив, що спірна постанова прийнята відповідачем на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України, на підставі даних акту перевірки податкового органу, у ході якої виявлені порушення позивачем законодавства про працю, тож така постанова є правомірною та скасуванню не підлягає.

Розглянувши подані сторонами (їх представниками) документи та матеріали, з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується позов, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив таке.

Головного управління ДПС у м. Києві складено акт фактичної перевірки від 07.06.2024 № 62172/26/15/07/36791100 (далі - Акт), яким зафіксовано, що Товариство здійснює діяльність у сфері перевезення пасажирів. Під час аналізу інформації, отриманої від Укртрансбезпека і наявною у системі «Шлях» та порівнянні її з даними інформаційно-комунікаційних систем ДПС України встановлено, що Товариством подано відомості про 16 водіїв транспортних засобів (автобусів) - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , ОСОБА_5 , ОСОБА_6 , ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , ОСОБА_16 , які перетинали державний кордон здійснюючи міжнародні перевезення пасажирів автобусами, що в свою чергу свідчить про використання праці найманих осіб без оформлення трудових відносин. Відповідно до інформації, яка значиться в базі даних Пенсійного фонду України, щодо застрахованих осіб, які перебувають у трудових відносинах, Товариство не перебувало у трудових відносинах із відповідними фізичними особами (водіями).

Враховуючи вищезазначене контролюючий орган констатував, що у відносинах, які склалися між Товариством та відповідними фізичними особами (водіями) вбачаються ознаки трудових відносин. Фізичні особи (водії) були допущені до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, що є порушенням частини першої статті 21, частини четвертої статті 24 Кодексу законів про працю України та положення абзаців 1, 2 Порядку повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413.

На підставі Акту ЦМУ Держпраці здійснило адміністративне провадження щодо накладення штрафу, передбаченого частиною другою статті 265 Кодексу законів про працю України, за результатом якого винесло постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 08.08.2024 № 62172/ТД/ДПС/ФС-90 (далі - постанова).

Постановою, керуючись статтею 265 Кодексу законів про працю України, статтею 53 Закону України «Про зайнятість населення», частиною третьою статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» Порядком накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 07.07.2013 № 509 та на підставі абзацу 2 частини другої статті 265 Кодексу законів про працю України, ЦМУ Держпраці накладено на Товариство штраф у розмірі 1120000 (один мільйон сто двадцять тисяч) гривень 00 копійок.

Зі змісту постанови вбачається, що в порушення вимог статті 24 Кодексу законів про працю України та постанови Кабінету Міністрів України від 17.06.2015 № 413 «Про порядок повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту, Товариство допускає працівників до виконання роботи без повідомлення про прийняття працівника на роботу (16 осіб за даними фактичної перевірки, проведеної ГУ ДПС ум. Києві).

Разом з тим, згідно з доводами представника позивача (підтвердженими документально), у зв`язку з повномасштабною військовою агресією рф проти України, ураховуючи необхідність в евакуації людей із зон бойових дій, а також необхідність у доставці гуманітарних вантажів, у т.ч. із закордону, для потреб цивільного населення та сил оборони, Товариство уклало з фізичними особами ( ОСОБА_16 , Васильченко Д.О, Бойком Д.А., Ільницьким Р.М., Пилипенком С.А., Гогулею М.В., Бондаренком О.І., ОСОБА_12 ), зазначеними у постанові, договори про надання волонтерської допомоги, на підставі яких вказані особи були залучені на добровільній, безоплатній ініціативі для перегону автобусів волонтерської допомоги за маршрутом Львів-Салерно-Львів. Збір та доставка вказаних гуманітарних вантажів підтверджується наявними в матеріалах справи: листом Консула Республіки Литва у Флоренції, Італія; публікаціями у національних та місцевих газетах Італії; довідкою, виданою Громадською організацією «МИ ПАТРІОТИ».

Також представник позивача зазначив, що в співробітництві з Товариством з обмеженою відповідальністю «ОРІОН-АВТО», Товариству вдалось частково на нерегулярній основі відновити міжнародні перевезення пасажирів, зокрема, за маршрутом Херсон-Барі. Для забезпечення перевезень пасажирів та ураховуючи значний дефіцит водіїв на ринку праці, позивач уклав договори цивільно-правового характеру з фізичними особами/водіями ОСОБА_9 , ОСОБА_3 , ОСОБА_14 , ОСОБА_2 , ОСОБА_5 , ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , за умовами яких вказані особи зобов`язувались особистими діями та власними силами, за допомогою наданих Товариством транспортних засобів виконувати перевезення пасажирів на замовлення. Вказані особи виконували роботу не на нерегулярній, не на постійній основі на свій ризик, самостійно організовуючи виконання робіт/надання послуг, не підлягаючи під дію правил внутрішнього трудового розпорядку Товариства. За результатами надання послуг між сторонами підписувались акти прийому наданих послуг. ОСОБА_4 не зміг належно надати послуги за договором, оскільки йому було відмовлено у перетині кордону уповноваженими особами Державної прикордонної служби України, а тому акт прийому наданих послуг сторонами не складався і не підписувався. Водії ОСОБА_17 та ОСОБА_15 були відряджені до Товариства від партнера ТОВ «ОРІОН-АВТО» на підставі договору про співробітництво (партнерство) № 36 від 11.11.2022 та наказу № 192 від 12.12.2022.

Таким чином, вказані в акті та постанові фізичні особи до штату Товариства зараховані не були, самостійно організовували виконання робіт/надання послуг та виконували їх на власний розсуд на підстав договірних правовідносин, метою яких було доставка гуманітарних вантажів/перевезення пасажирів. Відповідно, Товариством із зазначеними у постанові фізичними особами (водіями/волонтерами) трудові договори не укладались, адже вказані водії не були працівниками Товариства. Враховуючи зазначене, Товариство включало дані водіїв-волонтерів в систему «Шлях» з метою забезпечення перетину ними кордону у благодійних цілях. Натомість ЦМУ Держпраці, не провівши інспекційного відвідування Товариства та не перевіривши інформацію, зазначену в акті ГУ ДПС у м. Києві щодо неналежного оформлення трудових відносин з 16 особами, прийняв оскаржувану постанову.

Вважаючи постанову відповідача протиправною, позивач звернувся до суду з даною позовною заявою про її скасування.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, виходячи з положень норм законодавства, які діяли на момент їх виникнення, суд виходить з такого.

Відповідно до частини другої статті 6 та частини другої статті 19 Конституції України органи законодавчої, виконавчої та судової влади здійснюють свої повноваження у встановлених цією Конституцією межах і відповідно до законів України.

Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Виходячи з наведених норм основного закону у зв`язку з положеннями Кодексу адміністративного судочинства України, адміністративний суд, здійснюючи судовий розгляд справи, перевіряє оскаржувані рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень на відповідність вищенаведеним закріпленим процесуальним законом критеріям.

При цьому, принцип обґрунтованості рішення суб`єкта владних повноважень, відповідно до частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, має на увазі, що рішення повинно бути прийнято з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття.

Європейський Суд з прав людини у рішенні від 01.07.2003 у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland) (заява № 37801/97, пункт 36), вказав, що орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

У рішенні від 10.02.2010 у справі «Серявін та інші проти України» Європейський суд з прав людини вказав, що у рішеннях суддів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються.

Отже, рішення суб`єкта владних повноважень повинно ґрунтуватися на оцінці усіх фактів та обставин, що мають значення. Суб`єкт владних повноважень повинен врахувати усі ці обставини, тобто надати їм правову оцінку: взяти до уваги або відхилити. У разі відхилення певних обставин висновки повинні бути мотивованими, особливо, коли має місце несприятливе для особи рішення.

Принцип обґрунтованості рішення вимагає від суб`єкта владних повноважень враховувати як обставини, на обов`язковість урахування яких прямо вказує закон, так і інші обставини, що мають значення у конкретній ситуації. Для цього він має ретельно зібрати і дослідити матеріали, що мають доказове значення у справі, наприклад, документи, пояснення осіб, тощо.

Разом з тим, суб`єкт владних повноважень повинен уникати прийняття невмотивованих висновків, обґрунтованих припущеннями та неперевіреними фактами, а не конкретними обставинами. Так само недопустимо надавати значення обставинам, які насправді не стосуються справи. Несприятливе для особи рішення повинно бути вмотивованим.

Таким чином, рішення суб`єкта владних повноважень можуть ґрунтуватися виключно на належних, достатніх, а також тих доказах, які одержані з дотриманням закону.

Правові засади і гарантії здійснення громадянами України права розпоряджатися своїми здібностями до продуктивної і творчої праці визначає Кодекс законів про працю України (далі КЗпП України).

За приписами статті 2 КЗпП України працівники реалізують право на працю шляхом укладення трудового договору про роботу на підприємстві, в установі, організації або з фізичною особою.

Відповідно до статті 21 КЗпП України трудовим договором є угода між працівником і роботодавцем (роботодавцем - фізичною особою), за якою працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену цією угодою, а роботодавець (роботодавець - фізична особа) зобов`язується виплачувати працівникові заробітну плату і забезпечувати умови праці, необхідні для виконання роботи, передбачені законодавством про працю, колективним договором і угодою сторін. Трудовим договором можуть встановлюватися умови щодо виконання робіт, які вимагають професійної та/або часткової професійної кваліфікації, а також умови щодо виконання робіт, які не потребують наявності у особи професійної або часткової професійної кваліфікації.

Згідно зі статтею 24 КЗпП України трудовий договір укладається, як правило, в письмовій формі.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Відповідно до статей 259-260 КЗпП України державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами - підприємцями, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Державний нагляд за додержанням законодавчих та інших нормативних актів про охорону праці здійснюють, окрім іншого, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Відповідно до пунктів 1, 3, 4, 7 Положення Про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11.02.2015 № 96 Державна служба України з питань праці (Держпраці) є центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику у сфері охорони праці.

Основними завданнями Держпраці є реалізація державної політики з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, зайнятість населення.

Держпраці відповідно до покладених на неї завдань, зокрема:

- здійснює державний контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами, у тому числі їх структурними та відокремленими підрозділами, які не є юридичними особами, та фізичними особами, які використовують найману працю;

- видає в установленому порядку роботодавцям, суб`єктам господарювання, які надають послуги з посередництва у працевлаштуванні в Україні або за кордоном, здійснюють наймання працівників для подальшого виконання ними роботи в Україні в іншого роботодавця, фондам загальнообов`язкового державного страхування, виконавчим органам міських рад міст обласного значення, сільських, селищних, міських рад об`єднаних територіальних громад, а також центральним органам виконавчої влади обов`язкові до виконання приписи щодо усунення порушень законодавства з питань, які належать до компетенції Держпраці, та вносить пропозиції щодо накладення дисциплінарних стягнень на посадових осіб, винних у порушенні законодавства;

- накладає у випадках, передбачених законом, штрафи за порушення законодавства, невиконання вимог посадових осіб Держпраці.

Держпраці здійснює свої повноваження безпосередньо та через утворені в установленому порядку територіальні органи.

Згідно зі статтею 265 КЗпП України, посадові особи органів державної влади та органів місцевого самоврядування, підприємств, установ та організацій, винні у порушенні законодавства про працю, несуть відповідальність згідно з чинним законодавством.

Юридичні та фізичні особи-підприємці, які використовують найману працю, несуть відповідальність у вигляді штрафу в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), оформлення працівника на неповний робочий час або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, та виплати заробітної плати (винагороди) без нарахування та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та податків - у десятикратному розмірі мінімальної заробітної плати, встановленої законом на момент виявлення порушення, за кожного працівника, стосовно якого скоєно порушення, а до юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої-третьої груп, застосовується попередження (абзац другий частини другої).

Штрафи, накладення яких передбачено частиною другою цієї статті, є фінансовими санкціями і не належать до адміністративно-господарських санкцій, визначених главою 27 Господарського кодексу України.

Штрафи, зазначені у частині другій цієї статті, накладаються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Заходи щодо притягнення до відповідальності за вчинення порушення, передбаченого абзацами другим, третім, сьомим, восьмим, дев`ятим, одинадцятим частини другої цієї статті, застосовуються одночасно із винесенням припису незалежно від факту усунення виявлених при проведенні перевірки порушень.

При цьому, у період дії воєнного стану у разі виконання в повному обсязі та у встановлений строк приписів про усунення порушень, виявлених під час здійснення позапланових заходів державного нагляду (контролю), штрафи, передбачені статтею 265, не застосовуються згідно із Законом № 2136-IX від 15.03.2022 з урахуванням змін, внесених Законом № 2352-IX від 01.07.2022.

Суд зазначає, що факт запровадження та дії на даний час в Україні воєнного стану з 24.02.2022 є загальновідомим і не підлягає додатковому доказуванню.

Штрафи, зазначені в абзаці другому частини другої цієї статті, можуть бути накладені центральним органом виконавчої влади, зазначеним у частині четвертій цієї статті, без здійснення заходу державного нагляду (контролю) на підставі рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу або за трудовим договором з нефіксованим робочим часом у разі фактичного виконання роботи протягом усього робочого часу, установленого на підприємстві, в установі, організації.

Таким чином, з наведених положень КЗпП України вбачається, що притягнення юридичної особи, яка використовує найману працю, до відповідальності у вигляді штрафу за вчинення порушення, передбаченого абзацом другим частини другої цієї статті (фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)), здійснюється керівниками територіальних органів Держпраці у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, за результатами здійснення заходу державного нагляду (контролю), з одночасним винесенням припису про усунення виявлених порушень, виконання якого, у період дії воєнного стану, виключає застосування штрафу.

Натомість, дослідивши матеріали справи судом встановлено, що всупереч наведених положень КЗпП України відповідач одночасно з накладенням на позивача штрафу не виносив припис про усунення порушень законодавства про працю, чим позбавив позивача прав, передбачених наведеними нормами та одночасно свідчить про порушення відповідачем вимог статті 265 КЗпП України.

У свою чергу, механізм накладення на суб`єктів господарювання та роботодавців штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України та частинами третьою-сьомою статті 53 Закону України «Про зайнятість населення» (далі - штрафи) визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2013 № 509 (далі Порядок № 509).

Відповідно до пункту 2 Порядку № 509 штрафи накладаються Головою Держпраці, його заступниками, керівниками територіальних органів Держпраці та їх заступниками (з підстав, визначених абзацами третім - сьомим цього пункту) (далі - уповноважені посадові особи).

Штрафи накладаються на підставі, зокрема акта перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю.

Зазначені положення внесені до Порядку № 509 постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823.

Згідно з пунктом 4 Порядку № 50 під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу.

За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому-сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Вказані положення внесені до Порядку № 509 постановою Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823.

Також, вказаною постановою внесені зміни до Положення про Державну службу України з питань праці у пункти 4, 6.

Разом з тим судом встановлено, що рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва від 28.04.2021, залишеним без змін поставною Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.09.2021, які залишені без змін постановою Верховного Суду від 09.11.2022 у справі № 640/17424/19 визнано протиправною та нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 21.08.2019 № 823 «Про порядок здійснення державного контролю за додержанням законодавства про працю».

У редакції Порядку № 509, яка діяла до внесення змін до нього скасованою постановою, положення пункту 2 щодо підстав накладення штрафу звучала таким чином: «акта документальної виїзної перевірки ДФС, її територіального органу, в ході якої виявлені порушення законодавства про працю».

У вказаній редакції пункт 2 Порядку № 509 було доповнено відповідним абзацом згідно з Постановою КМ № 295 від 26.04.2017.

При цьому, постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14.05.2019, залишеною без змін постановою Верховного Суду від 08.09.2021 у справі № 826/8917/17, - визнано нечинною постанову Кабінету Міністрів України від 29.04.2017 № 295 «Деякі питання реалізації статті 259 Кодексу законів про працю України та статті 34 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні».

Відповідно до наведених змін, скасованих у судовому порядку, пункт 2 Порядку № 509 передбачав, що штрафи можуть бути накладені на підставі: рішення суду про оформлення трудових відносин із працівником, який виконував роботу без укладення трудового договору, та встановлення періоду такої роботи чи роботи на умовах неповного робочого часу в разі фактичного виконання роботи повний робочий час, установлений на підприємстві, в установі, організації; акта про виявлення під час перевірки суб`єкта господарювання або роботодавця ознак порушення законодавства про працю та/або зайнятість населення, складеного посадовою особою Держпраці чи її територіального органу.

Отже, на момент виникнення спірних правовідносин, для прийняття рішення про накладення штрафу на юридичну особу, яка використовує найману працю, за вчинення порушення, передбаченого абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України (фактичний допуск працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту)), територіальний орган Держпраці мав дослідити матеріали фактичної перевірки ДПС, ініціювати і провести перевірку позивача, за результатами якої, на підставі всіх отриманих даних та встановлених обставин, вирішити питання про наявність/відсутність підстав для накладення штрафу.

Відповідно, з наведених норм чинного законодавства суд вбачає, що надходження акту фактичної перевірки ДПС, її територіального органу, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, не є безумовною підставою для накладення штрафу територіальним органом Держпраці.

При цьому, суд враховує правову позицію Верховного Суду, наведену у постанові від 24.01.2024 у справі № 420/1918/22 про те, що лист ГУ ДПС, у якому вказувалось про встановлення порушення позивачем вимог законодавства про працю, відповідальність, за яке встановлена абзацом 2 частини 2 статті 265 КЗпП України, міг бути використаний лише як інформація для проведення інспектування.

Натомість з матеріалів справи судом встановлено, що спірна постанова прийнята відповідачем виключно на підставі акту фактичної перевірки податкового органу, яким встановлено факти використання найманої праці без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням роботодавця та без повідомлення відповідних органів, тож така постанова є протиправною, оскільки суперечить вищенаведеним нормам.

Таким чином, у даній справі, у відповідача були відсутні достатні правові підстави для прийняття постанови про накладення на Товариство штрафу.

Також суд зазначає, що ЦМУ Держпраці приймаючи спірну постанову на підставі даних акту фактичної перевірки, не здійснило дослідження та перевірку викладених в акті обставин, не з`ясувало їх дійсність, отже відповідач прийняв спірну постанову без врахування усіх обставин, що мали значення для її прийняття, з порушенням принципу розсудливості та пропорційності, що додатково, окрім встановленого судом вище, свідчить про не відповідність спірної постанови критеріям правомірності.

Більше того, проаналізувавши матеріали справи суд вбачає, що ГУ ДПС у м. Києві під час фактичної перевірки, не досліджувало питання дійсності обставин використання позивачем праці найманих осіб без належного оформлення трудових відносин, а сформувало висновки акту виключно на підставі порівняння даних системи «Шлях» (щодо водіїв, внесених до системи Товариством) та даних інформаційно-комунікаційних систем ДПС України.

При цьому суд зазначає, що база даних «Шлях», адміністратором якої є Укртрансбезпека, була створена в Україні для обліку осіб, які виїжджають за кордон під час воєнного стану, зокрема водіїв волонтерських організацій. При цьому, включення до бази даних «Шлях» не є відповідно до Правил перетинання державного кордону громадянами України, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 27.01.1995 № 57 безумовною підставою для виїзду за кордон, адже таке рішення приймається виключно посадовими особами Держприкордонслужби в кожному конкретному випадку, на підставі повного пакета поданих документів.

Отже, основна мета використання бази даних «Шлях» полягає у контролі за переміщенням осіб, які виїжджають за кордон під час воєнного стану, запобігання ухиленню від мобілізації та зловживанню можливістю виїзду під приводом волонтерської діяльності. Водночас, база даних «Шлях» не є інструментом контролю за трудовими правовідносинами, інформація до бази вноситься не на підставі трудових договорів (контрактів), тож дані системи «Шлях» лише підтверджують дозвіл на виїзд, але не можуть бути єдиним прямим доказом використання незадекларованої праці.

Окрім того, як встановлено судом з матеріалів справи, з відповідними фізичним особами позивачем укладалися цивільно-правові договори, що не заборонено чинним законодавством України та свідчить про відсутність між ними трудових відносин.

Більше того, як вже зазначалося вище, частиною восьмою статті 265 КЗпП України встановлено специфічну особливість процедури притягнення до відповідальності юридичних та фізичних осіб-підприємців, які допустили конкретно визначене порушення законодавства про працю, а саме передбачене в абзаці 2 частини другої статі 265 КЗпП України.

Вказана особливість полягає в тому, що вказаною нормою фактично встановлено заборону накладення штрафу за порушення, передбачене саме абзацом 2 частини другої статі 265 КЗпП України, якщо цьому не передувало здійснення заходу державного нагляду (контролю). Виключенням є накладення штрафу без здійснення відповідного заходу на підставі рішення суду яким зафіксовані відповідні обставини.

Отже, у відповідача були відсутні правові підстави для накладення штрафу за порушення, передбачене абзацом 2 частини другої статі 265 КЗпП України, лише на підставі акту фактичної перевірки ДПС, в ході якої виявлено порушення законодавства про працю.

Відповідно до частини другої статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Натомість, відповідач не довів належними і допустимими доказами правомірність оскаржуваної постанови.

За таких обставин прийнята відповідачем оскаржувана постанова є протиправною та підлягає скасуванню.

У підсумку, з урахування вищезазначеного в сукупності, суд дійшов висновку, що позовна заява є обґрунтованою та підлягає задоволенню.

Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд зазначає, що відповідно до частини першої статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Таким чином, сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

У взаємозв`язку з вищенаведеним та керуючись статтями 6, 7, 9, 14, 73-78, 90, 139, 242-246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

в и р і ш и в:

1. Позовну заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Аквітанія-Люкс» задовольнити повністю.

2. Визнати протиправною та скасувати постанову Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці №62172/ТД/ДПС/ФС-90 від 08.08.2024 про накладання на Товариство з обмеженою відповідальністю «Аквітанія-Люкс» штрафу.

3. Стягнути на користь Товариства обмеженою відповідальністю «Аквітанія-Люкс» () сплачений судовий збір в сумі 16800 (шістнадцять тисяч вісімсот) гривень 00 копійок за рахунок бюджетних асигнувань Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці ().

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Василенко Г.Ю.