Справа № 420/40811/25
Суддя: Кравченко К.В.
Дата ухвалення: 2026-05-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

13 травня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/40811/25

Перша інстанція: суддя Стефанов С.О.,

повний текст судового рішення

складено 27.01.2026, м. Одеса

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого судді Кравченка К.В.,
судді Джабурія О.В.,
судді Вербицької Н.В.,

розглянувши у порядку письмового провадження апеляційну скаргу НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року по справі за позовом ОСОБА_1 до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року ОСОБА_1 (далі позивач) звернувся до Одеського окружного адміністративного суду з позовом до НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) (далі відповідач, ВЧ НОМЕР_2 ), в якому просив:

- визнати протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України стосовно невиплати середнього заробітку за несвоєчасний остаточний розрахунок (перерахунок виплати грошового забезпечення) на день виключення із списків особового складу та усіх видів забезпечення ОСОБА_1 ;

- зобов`язати НОМЕР_1 прикордонний загін (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України сплатити на користь ОСОБА_1 його середнє грошове забезпечення за весь час затримки остаточного розрахунку (перерахунок виплати грошового забезпечення) за період з 21.02.2024 по 21.08.2024 року включно відповідно до Порядку обчислення середньої заробітної плати, що затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 8 лютого 1995 року №100.

В обґрунтування позовних вимог було зазначено, що наказом від 20.02.2024 №186-ос начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України його, майстер-сержанта, остання штатна посада інспектора прикордонної служби 2 категорії навідника-оператора першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування було звільнено з 23.02.2024 з військової служби за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу». 30 жовтня 2025 року відповідач, на виконання рішення Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 у справі №420/39573/24, виплатив перераховане грошове забезпечення в сумі 66251, 54 грн. У зв`язку із цим 04 грудня 2025 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільнені, але на час подання позову відповідь так і не надійшла.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.01.2026 позов задоволено частково.

Визнати протиправною бездіяльність НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 21.02.2024 року по 21.08.2024 року.

Стягнуто з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 21.02.2024 року по 21.08.2024 року включно у розмірі 66 251 грн. 54 коп..

В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій, вказуючи на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нову постанову, якою відмовити в задоволенні позовних вимог.

Зокрема, апелянт зазначає, що період можливої затримки остаточного розрахунку при звільненні позивача необхідно розраховувати з моменту набрання законної сили рішенням суду по день, що передує фактичній виплаті коштів. Крім того, апелянт наголосив на необхідності застосування принципу співмірності при визначенні суми середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача, врахувавши пасивну поведінку останнього. Крім того, апелянт зазначив, що іншим рішенням суду, що набрало законної сили військову частину НОМЕР_2 вже було зобов`язано нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів дійшла наступного.

З матеріалів справи вбачається та суд першої інстанції встановив, що наказом від 20.02.2024 №186-ос начальника НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України ОСОБА_1 , майстер-сержанта, остання штатна посада інспектора прикордонної служби 2 категорії навідника-оператора першого відділення інспекторів прикордонної служби першої прикордонної застави третього відділу прикордонної служби (тип С) другої прикордонної комендатури швидкого реагування звільнено з 23.02.2024 року з військової служби за підпунктом «г» (через такі сімейні обставини або інші поважні причини (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу): військовослужбовці, які самостійно виховують дитину (дітей) віком до 18 років) пункту 3 частини 5 статті 26 Закону України «Про військової обов`язок і військову службу».

Станом на день звільнення відповідно до наказу від 12.09.2023 №385-ос, вислуга років становить: календарна військова 14 років 06 місяців 06 днів, пільгова військова 07 років 00 місяців 20 днів; всього військова 21 рік 06 місяців 26 днів.

Відповідно до положень цього наказу, позивач на момент звільнення повинен був отримати: грошову компенсацію за невикористанні 43 днів щорічної основної відпустки за 2022 рік, 10 невикористаних днів щорічної основної відпустки за 2023 рік та 3 календарних дня за 2024 рік; грошову компенсацію за 140 календарних днів невикористаної відпустки як учаснику бойових дій.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.05.2025 №420/39573/24, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 30.09.2025, адміністративний позов ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 (військова частина НОМЕР_3 ) Державної прикордонної служби України, НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії задоволено у повному обсязі.

Визнано протиправними дії НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України щодо нарахування та виплати ОСОБА_1 в період з 17.01.2023 року по20.05.2023 року посадового окладу, окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2018 року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового начальницького складу та деяких інших осіб», та щомісячних додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), одноразових додаткових видів грошового забезпечення, розмір яких залежить від розміру посадового окладу, окладу за військовим званням. i

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 18.01.2023 року по 20.05.2023 року посадовий оклад, оклад за військовим званням, визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб», осіб рядового і начальницького складу та деяких інших та щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія), розмір яких залежить від розміру посадового окладу, окладу за військовим званням, з урахуванням раніше виплачених сум;

Зобов`язано НОМЕР_1 прикордонний загін Державної прикордонної служби України (військова частина НОМЕР_2 ) Державної прикордонної служби України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 з 18.01.2023 року по 20.05.2023 року грошову допомогу на оздоровлення, матеріальну допомогу для вирішення соціально-побутових питань, премію, в яких посадовий оклад, оклад за військовим званням визначені шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України №704 від 30 серпня 2017 року «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб», з урахуванням раніше виплачених сум.

На виконання вищезазначеного рішення суду 30 жовтня 2025 року 1 прикордонним загоном виплачено позивачу грошове забезпечення після перерахунку в сумі 66251,54 грн.

04 грудня 2025 року позивач звернувся до відповідача з заявою про виплату середнього заробітку. Відповідь позивачем не отримано.

Задовольняючи позовні вимоги частково, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач провів фактичний розрахунок з позивачем на загальну суму 66 251,54 грн. поза межами строку, встановленого ст. 116 КЗпП України. Враховуючи, що не проведення з вини власника, або уповноваженого ним органу, розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої ст. 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, у позивача наявне право на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення на підставі ст. 117 КЗпП України. Крім того, судом зазначено, що враховуючи розмір первинно недоотриманої суми в розмірі 66251,54 грн., справедливим буде присудження компенсації за затримку виплати у розмірі, що не перевищує саму недоплату, тобто 100%

Колегія суддів при вирішенні даного спору виходить з наступного.

Правовідносини з приводу грошового забезпечення військовослужбовців регулюються низкою спеціальних актів, а саме: Законом України від 20 грудня 1991 року №2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», постановою Кабінету Міністрів України від 07 листопада 2007 року №1294 «Про упорядкування структури та умов грошового забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу», Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженим Указом Президента України від 10 грудня 2008 року №1153/2008, Законом України «Про військовий обов`язок та військову службу» тощо.

Водночас, спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці військовослужбовців, не встановлено відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум.

Отже, в даному випадку вірним є застосування норм статті 116 та 117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення з військової служби.

Аналогічний правовий висновок викладено в постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року (справа №240/11214/19), від 24 грудня 2020 року (справа №340/401/20), від 5 серпня 2020 року (справа №826/20350/16), від 15 липня 2020 року (справа №824/144/16-а), від 31 жовтня 2019 року (справа №2340/4192/18), від 26 червня 2019 року у справі №826/15235/16, від 18 листопада 2022 року у справі №1.380.2019.005781.

Статтею 116 КЗпП України встановлено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.

В разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України (в чинній редакції) у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Період затримки розрахунку при звільненні - це весь час затримки належних звільненому працівникові сум та виплат по день фактичного розрахунку.

Судова колегія звертає увагу на правову позицію, висловлену Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, відповідно до якої під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Також у цій постанові Великої Палати Верховного Суду зазначено, що якщо між роботодавцем та колишнім працівником виник спір про розміри належних звільненому працівникові сум, то в тому разі, коли спір вирішено на користь працівника, власник або уповноважений ним орган повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування (тобто, зазначене в частині першій статті 117 КЗпП України).

Відтак, у цьому випадку законодавець не вважає факт вирішення спору фактом виконання роботодавцем обов`язку провести повний розрахунок із колишнім працівником, що зумовлює можливість відповідальність роботодавця протягом усього періоду прострочення.

Натомість, якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягти балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, враховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.

Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, які передбачені після звільнення, за загальними правилами, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця. Відшкодування ж передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.

Враховуючи, що повний розрахунок із позивачем було проведено не у день його виключення зі списків особового складу 20.02.2024 року, а 30.10.2025 року, тобто поза межами строку, встановленого статтею 116 КЗпП України, є підстави для настання відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, а саме виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Отже, позивач має право на отримання такого відшкодування за затримку виплати повного розрахунку при звільненні, що вірно визначено судом першої інстанції.

Середній заробіток визначається за правилами, закріпленими у Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100.

Згідно з пунктом 2 Порядку №100 середньомісячна заробітна плата, зокрема, обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до пункту 8 Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

Судова колегія враховує, що відповідно до Інструкції про порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Державної прикордонної служби України та деяким іншим особам, затвердженої наказом МВС України 25.06.2018 №558, Порядку виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, який затверджено наказом Міністерства оборони України 07 червня 2018 року №260, та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 р. за №745/32197, середньоденний розмір грошового забезпечення визначається шляхом ділення суми грошового забезпечення, належного військовослужбовцю за повний календарний місяць, на кількість календарних днів місяця, за який здійснюється виплата.

Щодо рішення суду першої інстанції в частині застосування принципу співмірності, судова колегія зазначає наступне.

Велика Палата Верховного Суду в постанові по справі від 08.10.2025 у справі №489/6074/23 відступила від висновку Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 щодо неможливості застосування до спірних сум (після 19.02.2022 року) принципу співмірності.

Так, ВП ВС зазначила, що розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові ВП ВС від 26.06.2019 у справі №761/9584/15-ц, зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин.

Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.

Отже, для цілей обчислення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 21 лютого 2024 року (наступний після звільнення день) по 21 серпня 2024 року встановленню підлягає:

(1) розмір середнього заробітку за весь час затримки розрахунку при звільненні, обчислений за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100;

(2) загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат;

(3) частку коштів, яка була виплачена позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних позивачеві при звільненні виплат; (4) частку коштів, яку не було виплачено позивачу при звільненні у порівнянні з загальним розміром належних при звільненні виплат.

Тобто в даному випадку стягненню на користь позивача підлягає такий відсоток суми середнього заробітку, який би відповідав відсотку несвоєчасно виплаченої суми по відношенню до загальної суми, що належала йому при звільненні.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постановах по справі №560/5923/24 від 27 березня 2025 року, по справі №620/7207/24 від 24 квітня 2025 року.

Для належного розгляду справи спочатку необхідно встановити загальний розмір належних позивачеві при звільненні виплат.

Так, з обставин справи вбачається, що при звільненні позивачу виплачено 351476,37 грн грошового забезпечення, у березні 2024 року виплачено додаткову винагороду у розмірі 22417,24 грн., у листопаді 2024 року виплачено одноразову грошову допомогу при звільненні з військової служби у розмірі 191981,28 грн..

Крім того, на виконання рішення по справі №420/39573/24 позивачу виплачено перерахунок грошового забезпечення 66251,54 гривень..

Отже, загальна сума, яка належала позивачу при звільненні становить 632126,43 грн.

З викладених розрахунків вбачається, що істотність частки несвоєчасно виплаченого грошового забезпечення 66251,54 грн від загального розміру належних позивачеві при звільненні виплат становить 10,48 % (66251,54 / 632126,43 *100).

З матеріалів справи вбачається, що розмір грошового забезпечення за грудень 2023 становить 27745,09 грн, за січень 2024 - 27843,55 грн, середньоденний заробіток складає 896,59 грн ((27745,09 грн + 27843,55 грн) / 62 дні = 896,59 грн/день).

Затримка розрахунку при звільненні, відповідно до ст.117 КЗпП не більше 6 місяців, за період з 21.02.2024 року по 21.08.2024 року становить 182 календарні дні.

Отже, загальний розмір середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні становить 163179,38 (896,59 грн х 182) грн..

Виходячи з принципу пропорційності, стягненню на користь позивача підлягає середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні у розмірі 17101,19 грн, тобто 10,48 % від 163179,38 грн..

Аналогічна правова позиція щодо застосування принципу пропорційності застосована Верховним Судом в постанові по справі №420/12808/23 від 09 вересня 2025 року.

Суд першої інстанції, зробивши правильний висновок про наявність у позивача права на отримання відшкодування за затримку виплати грошового забезпечення, не звернув увагу на необхідність визначення істотності частки, не обрахував таку частку, у зв`язку із чим невірно визначив суму середнього заробітку, яка підлягає стягненню на користь позивача.

Доводи апелянта про те, що військову частину НОМЕР_2 вже було зобов`язано нарахувати та виплатити на користь позивача середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з військової служби по день фактичного розрахунку, а саме з 23.02.2024 року у справі №420/39433/24, судова колегія вважає такими, що висновків суду не спростовують, оскільки у справі №420/39433/24 середній заробіток за час затримки розрахунку буде виплачено у зв`язку з недоотриманням одноразової грошової допомоги при звільненні з військової служби. Проте, у даній справі позивач вимагає стягнення середнього заробітку у зв`язку із недоотриманням грошового забезпечення із визначенням посадового окладу та окладу за військовим званням шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на відповідний календарний рік на відповідний тарифний коефіцієнт.

Відповідно до ч.4 ст.317 КАС України колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає зміні в частині суми середнього заробітку, який підлягає стягненню на користь позивача. В іншій частині рішення підлягає залишенню без змін.

Керуючись ст.311, ст.315, ст.317, ст.321, ст.322, ст.325, ст.328 КАС України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу військової частини НОМЕР_2 задовольнити частково.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року змінити, виклавши абзац третій його резолютивної частини в наступній редакції;

«Стягнути з НОМЕР_1 прикордонного загону Державної прикордонної служби України на користь ОСОБА_1 середній розмір грошового забезпечення за час затримки розрахунку при звільненні із військової служби за період з 21.02.2024 до 21.08.2024 включно у розмірі 17101,19 (сімнадцять тисяч сто одна грн 19 коп)».

В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27 січня 2026 року - залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення з підстав, передбачених ст.328 КАС України.

Суддя-доповідач К.В. Кравченко
Судді Н.В. Вербицька О.В. Джабурія