Справа № 160/37574/25
Суддя: Царікова Олена Василівна
Дата ухвалення: 2026-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
Головуючого судді Царікової О.В.
31.12.2025 до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов адміністративний позов ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РУДОМАЙН» до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, в якому позивач просив:
-визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 17.12.2025 №000/904/32-00-07-06-19 форми В4, відповідно до якого сума завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду становить 49 536 грн.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивач зазначив, що оскаржене податкове повідомлення-рішення є протиправним, таким, що прийняте на підставі необґрунтованих висновків акта перевірки Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, який безпідставно дійшов висновку про не підтвердження господарських операцій між ТОВ «РУДОМАЙН» і його контрагентами, враховуючи незначну кількість матеріальних та трудових ресурсів, які необхідні для виробництва необхідного обсягу товару. Позивач вважає необґрунтованими та безпідставними висновки контролюючого органу, що відображені в акті перевірки щодо допущення позивачем порушень в контексті господарських взаємовідносин підприємства з його контрагентами. Позивачем детально викладено зміст та обсяг господарських операцій з контрагентами та зазначено, що первинні документи по господарським операціям із контрагентами оформлені відповідно до норм чинного законодавства. Наголошено на тому, що в акті перевірки відсутнє чітке обґрунтування та посилання на докази, що підтверджують порушення саме ТОВ «РУДОМАЙН» норм податкового законодавства в частині взаємовідносин останнього з його контрагентами. Позивач категорично не погоджується із оскарженим податковим повідомленням рішенням від 17.12.2025 №000/904/32-00-07-06-19, вважає його протиправним та таким, що підлягає скасуванню і наполягає на тому, що не повинен нести відповідальність за поведінку своїх контрагентів, оскільки в податковому праві визнається принцип індивідуальної відповідальності платника податків за невиконання своїх податкових зобов`язань, отже ніхто не повинен відповідати за протиправну поведінку та невиконання своїх зобов`язань перед бюджетом третіми особами.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.01.2026 відкрито провадження у справі відкрито та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
23.01.2026 (вх.№4326/26 від 23.01.2026) представником відповідача надано до суду через автоматизовану систему «Електронний суд» відзив на позовну заяву, в якому позовні вимоги не визнає та просить суд відмовити у задоволенні позову. В обґрунтування правової позиції зазначено, що оскаржене податкове повідомлення-рішення є правомірним та повністю відповідає нормам чинного податкового законодавства. Відповідач вказав, що в ході проведення перевірки контролюючим органом встановлено, що фактично ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» та ТОВ «ІНФОТЕЛ» не є виробниками товару з огляду на незначну кількість матеріальних та трудових ресурсів для виробництва необхідного обсягу товару, неможливо встановити фактичних виробників товарів та джерело походження товарно-матеріальних цінностей, відповідно господарські операції між ТОВ «РУДОМАЙН» і його контрагентами не підтверджені. Також представник відповідача зазначив про наявність кримінальних проваджень, фігурантом яких є ТОВ «РУДОМАЙН».
28.01.2026 (вх.№5163/26 від 28.01.2026) представником відповідача надано до суду через автоматизовану систему «Електронний суд» клопотання про розгляд справи за правилами загального позовного провадження обґрунтовуючи його важливим та великим значенням для Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків, недопущення втрат до бюджету.
11.02.2026 (вх.№8232/26 від 11.02.2026) представником позивача надано до суду через автоматизовану систему «Електронний суд» пояснення, в яких позивач наголосив, що доводи, які викладені у відзиві на позовну заяву, не спростовують підстави протиправності податкового повідомлення-рішення від 17.12.2025 №000/904/32-00-07-06-19 форми В4, яке є предметом оскарження у даній справі. Також представник позивача зазначив, що відповідачем в ході проведення перевірки протиправно не прийнято до уваги та не враховані докази отримання та оприбуткування товарно-матеріальних цінностей від ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» та від ТОВ «ІНФОТЕЛ», використання їх у власній господарській діяльності, реально понесені витрати на придбання таких товарно-матеріальних цінностей, що підтверджують рух активів та зміну матеріального стану позивача, відображення господарських операцій в бухгалтерському обліку та відсутність порушень при складанні первинних документів. Також представник позивача зазначив, що податковим законодавством не встановлено конкретного переліку первинних документів, складенням яких має опосередковуватись ті чи інші господарські операції. На підтвердження реальності спірних взаємовідносин позивач в повному обсязі надав документи, що свідчать про фактичне виконання господарських операцій з ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» та з ТОВ «ІНФОТЕЛ». Стосовно кримінальних проваджень представник позивача зазначив, що вони не мають відношення до господарських операцій між ТОВ «РУДОМАЙН» з ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» та з ТОВ «ІНФОТЕЛ», а відтак не є доказом нереальності таких господарських операцій. Разом із поясненнями представник позивача надав прибуткові ордери, докази використання у власній господарській діяльності товарно-матеріальних цінностей, які придбані у контрагентів, платіжні інструкції, оборотно-сальдові відомості.
Ухвалою суду продовжено строк розгляду справи до 12.05.2026.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Результати перевірки були оформлені актом від 28.08.2025 №657/32-00-07-13/37064892.
Вищезазначене призвело до порушення: п.200.1, абз. «в» п.200.4 ст.200 Податкового кодексу України, внаслідок чого завищено від`ємне значення з ПДВ, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду в червні 2025 року в розмірі 76 118 гривень.
На підставі вказаного акту перевірки 02.10.2025 було прийнято податкове повідомлення-рішення №000/695/32-00-07-06-19 форми В4, згідно з яким сума завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду становить 76 118 грн.
Товариством було подано скаргу до Державної податкової служби України на вказане податкове повідомлення-рішення.
Рішенням Державної податкової служби України про результати розгляду скарги від 12.12.2025 №35663/6/99-00-06-01-03-06, скасовано податкове повідомлення-рішення Східного МУ ДПС по роботі з ВПП від 02.10.2025 №000/695/32-00-07-06-19 в частині зменшення перевіркою податкового кредиту по взаємовідносинах з ТОВ «ВКФ «КРИВБАС-ОІЛ» на суму 26 581,93 грн., а в іншій частині зазначене ППР залишено без змін, а скаргу - частково задоволено.

З урахуванням Рішення про результати розгляду скарги, оформлено листом від 12.12.2025 №35663/6/99-00-06-01-03-06 та на підставі Порядку надіслання контролюючими органами податкових повідомлень-рішень платникам податків, затверджено наказом Міністерства фінансів України від 28.12.2015 №1204, зареєстровано в Міністерстві юстиції України 22.01.2016 за №124/28254, відповідачем було прийняте податкове повідомлення-рішення від 17.12.2025 №000/904/32-00-07-06-19 форми В4, згідно з яким сума завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду становить 49 536 грн.

Позивач не погоджується з прийнятим податковим повідомленням-рішенням, вважає, що воно було прийняте за результатами неправомірних висновків перевірки, у зв`язку з чим звернувся з відповідним позовом до суду.

Відтак предметом розгляду у цій адміністративній справі є правомірність податкового повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 17.12.2025 №000/904/32-00-07-06-19 форми В4, згідно з яким сума завищення від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду становить 49 536 грн.

Таким чином, надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами та враховуючи письмові докази, які наявні в матеріалах справи в їх сукупності, з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позовна заява, оцінивши докази, які мають значення для розгляду і вирішення справи по суті, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд виходить з такого.

Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулюються Податковим кодексом України (далі ПК України).

Згідно з пунктом 44.1 статті 44 Податкового кодексу України (тут і надалі в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - ПК України) для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.

Підпунктом 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України визначено, що податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до пп. «а» п.185.1 ст.185 ПК України об`єктом оподаткування податком на додану вартість є операції платників податку з постачання товарів, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186цього Кодексу, у тому числі операції з безоплатної передачі та з передачі права власності на об`єкти застави позичальнику (кредитору), на товари, що передаються на умовах товарного кредиту, а також з передачі об`єкта фінансового лізингу в користування лізингоотримувачу/орендарю.

Відповідно до пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів (у тому числі в разі їх ввезення на митну територію України) та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів, у тому числі при їх ввезенні на митну територію України (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу.

Пункт 198.3 статті 198 ПК України встановлює, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг (у разі здійснення контрольованих операцій - не вище рівня звичайних цін, визначених відповідно до статті 39 цього Кодексу) та складається з сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів (у тому числі при їх імпорті) та послуг з метою їх подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи), у тому числі при їх імпорті, з метою подальшого використання в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку.

Право на нарахування податкового кредиту виникає незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

За правилами пункту 198.2 статті 198 ПК України датою виникнення права платника податку на віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг, що підтверджено податковою накладною.

Згідно з пунктом 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені податковими накладними (або підтверджені податковими накладними, оформленими з порушенням вимог статті 201 цього Кодексу) чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.

У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними цим пунктом документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.

Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

У відповідності до п.200.1 ст.200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.

За правилами п.200.4 ст.200 ПК України в редакції на час виникнення спірних правовідносин при від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума: а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цьогоКодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно допункту200-1.3статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу - б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно допункту200-1.3статті 200-1цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету; в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.

У пункті 201.1 статті 201 ПК України зазначено, що платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, електронного підпису уповноваженої платником особи, та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних.

Згідно з п. 201.8 статті 201 ПК України, право на нарахування податку та складання податкових накладних надається виключно особам, зареєстрованим як платники податку в порядку, передбаченому статтею 183 цього Кодексу.

Відповідно до п.201.10 статті 201 ПК України, при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.

Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Підтвердженням продавцю про прийняття його податкової накладної та/або розрахунку коригування до Єдиного реєстру податкових накладних є квитанція в електронному вигляді у текстовому форматі, яка надсилається протягом операційного дня.

Відсутність факту реєстрації платником податку - продавцем товарів/послуг податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних та/або порушення порядку заповнення обов`язкових реквізитів податкової накладної, передбачених пунктом 201.1 статті 201 цього Кодексу, не дає права покупцю на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту та не звільняє продавця від обов`язку включення суми податку на додану вартість, вказаної в податковій накладній, до суми податкових зобов`язань за відповідний звітний період.

Системний аналіз змісту наведених норм ПК України свідчить про те, що в податковому обліку господарські операції мають бути підтверджені відповідними розрахунковими, платіжними та іншими документами, які містять відомості про господарську операцію, підтверджують її фактичне здійснення та понесення витрат.

За визначенням статті 1 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-XIV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі - Закон № 996-XIV) первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію та підтверджує її здійснення.

Відповідно до ст. 9 Закону України від 16 липня 1999 року № 996-ХІV «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та п.2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку» затверджене наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстроване в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 первинні та зведені облікові документи можуть бути складені на паперових або машинних носіях і повинні для надання їм юридичної сили і доказовості мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату і місце складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Згідно з п.п.2.1 та п.п.2.4 п. 2 «Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 року №88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 05 червня 1995 року за №168/704 (далі за текстом Положення № 88), первинні документи - це письмові свідоцтва, що фіксують та підтверджують господарські операції, включаючи дозволи адміністрації (власника) на їх проведення. Первинні документи (на паперових та машинозчитувальних носіях інформації) для надання їм юридичної сили і доказовості повинні мати такі обов`язкові реквізити, як назву підприємства, установи, від імені яких складено документ; назву документа (форми), код форми; дату і місце складання; зміст господарської операції та її вимірники (у натуральному та вартісному виразі); посаду, прізвища і підписи осіб, відповідальних за дозвіл та здійснення господарської операції і складання первинного документа.

Отже, господарські операції для визначення податкового кредиту мають бути фактично здійсненими та підтвердженими належним чином оформленими первинними бухгалтерськими документами, які відображають реальність таких операцій, та мають спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Як визначено у підпункті 14.1.36 пункту 14.1 статті 14 ПК України, господарська діяльність - діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.

Згідно зі статтею 1 Закону № 996-XIV господарська операція визначена як дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Отже, право платника податків на збільшення валових витрат та на включення сум податку на додану вартість до податкового кредиту обумовлено юридичним складом, до якого входять такі юридичні факти, як придбання цим платником податків товарів (послуг) або основних фондів (та/або будування, спорудження останніх), призначених для використання в оподатковуваних операціях, що відповідають цілям його господарської діяльності; підтвердження обліковими, розрахунковими документами.

Водночас, наслідки для податкового обліку створює лише фактичний рух активів, а будь-які документи (у тому числі договори, накладні, рахунки тощо) мають силу первинних документів виключно у разі фактичного здійснення платником податків господарської операції.

Якщо господарська операція фактично не відбулася, то первинні документи, складені платником податку та його контрагентом на підтвердження такої операції, не відповідають дійсності, а тому не можуть бути підставою для врахування фінансових показників господарської операції в податковому обліку платника. Це однаковою мірою стосується як витрат із податку на прибуток, так і сум податкового кредиту з податку на додану вартість, визначення сум бюджетного відшкодування.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, суди повинні враховувати, що відповідно до вимог статті 77 КАС України, обов`язок доведення відповідних обставин у спорах між особою та суб`єктом владних повноважень покладається на суб`єкта владних повноважень, якщо він заперечує проти позову.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Таким чином, на підтвердження фактичного здійснення господарських операцій, враховуючи специфіку таких операцій та договорів, що їх регламентують, платник податків повинен мати відповідні первинні документи, які мають бути належно оформленими, містити всі необхідні реквізити, бути підписані уповноваженими особами та, які в сукупності з встановленими обставинами справи, зокрема і щодо можливостей здійснення господарюючими суб`єктами відповідних операцій з урахуванням часу, місця знаходження майна, обсягу матеріальних та трудових ресурсів, економічно необхідних для виконання умов, обумовлених договорами, мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення господарських операцій, що і є підставою для формування платником податкового обліку.

Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, у періоді, що перевірявся, позивач мав господарські правовідносини із наступними контрагентами-постачальниками: ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» (), ТОВ «ІНФОТЕЛ» ().

Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, взаємовідносини позивача з ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» відбувались на підставі договору поставки від 29.04.2025 №290425. Відповідно до умов договору поставки від 29.04.2025 №290425 постачальник (ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» (вид діяльності 46.34 оптова торгівля напоями)) зобов`язується поставити, а покупець (ТОВ «РУДОМАЙН») зобов`язується в порядку, на умовах та в строки, передбачені цим Договором, прийняти та своєчасно, в повному обсязі, оплатити Товар. Найменування Товару, кількість, асортимент та ціна Товару, що діють у Постачальника на дату відвантаження, вказуються в Специфікаціях та Товар, які є невід`ємними частинами цього Договору. Відповідно до Специфікації від 02.06.2025 №2 ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» поставило ТОВ «РУДОМАЙН» товарно-матеріальні цінності, в тому числі: вода сильногазована ТМ «Петриківська».

На підтвердження реальності здійснення господарської операції за вказаним договором в ході проведення перевірки та до матеріалів справи були надані видаткові накладні: від 30.06.2025 №341, від 30.06.2025 №338, від 30.06.2025 №342, від 30.06.2025 №337, від 10.06.2025 №275, від 10.06.2025 №274; товарно-транспортні накладні: від 30.06.2025 №Р341, від 30.06.2025 №Р338, від 30.06.2025 №Р342, від 30.06.2025 №Р337, від 10.06.2025 №Р275, від 10.06.2025 №Р274, оборотно-сальдові відомості по рахунку 631.

Витрати ТОВ «РУДОМАЙН» підтверджуються платіжними інструкціями: від 12.06.2025 №10174 на загальну суму 29 000,00 грн., в тому числі ПДВ 4 833,33 грн.; від 20.06.2025 №10347 а загальну суму 50 000,00 грн., в тому числі ПДВ 8 333,33 грн.; від 27.06.2025 №10585 на загальну суму 32 767,04 грн., в тому числі ПДВ 5 461,17 грн.; від 07.07.2025 №10897 на загальну суму 26 005,28 грн., в тому числі ПДВ 4 334,21 грн.; від 10.07.2025 №11041 на загальну суму 40 000,00 грн.. в тому числі ПДВ 6 666,67 грн.

Також позивач надав до матеріалів справи докази оприбуткування товарно-матеріальних цінностей, а саме прибуткові ордери №№1536, 1543, 1635. 1644, 1769, 1781, 1120.

Матеріали справи також містять документи, які підтверджують використання у власній господарській діяльності, придбаної у ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК», води сильногазованої ТМ «Петриківська», у різних структурних підрозділах позивача, в тому числі: відомості на видачу води №4 за липень 2025 охорона, №3 за липень 2025, №2 за липень 2025 по ГТЦ, №1 за липень по ГТЦ, додаткова відомість видачі води №1 за серпень 2025 охорона, відомість видачі води дільниця охорони №1 за серпень 2025, відомість на видачу води серпень 2025 виробничий відділ, відомість на видачу води серпень 2025 АУП, відомість на видачу води серпень 2025 ДВГП Саксагань, відомість на видачу води серпень 2025 ЖДЦ, відомість на видачу води серпень 2025 логісти, відомість на видачу води серпень 2025 ДВГР, відомість на видачу води серпень 2025 дільниця збагачення, відомість на видачу води серпень 2025 служба головного механіка, відомість на видачу води серпень 2025 ВТК.

На підставі реальних господарських операцій ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» було складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на загальну суму ПДВ 30 959,28 грн., яка задекларована позивачем в податковій декларації з податку на додану вартість за червень 2025 року даний факт позивач і відповідач підтверджують та визнають.

Верховний Суд у постанові від 17.02.2020 у справі №826/2926/14 виснував, що контролюючий орган на виконання вимог статті 71 КАС України повинен довести та надати належні докази, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договору.

Суд критично ставиться до твердження відповідача про неможливість здійснення господарської діяльності з огляду на незначну кількість матеріальних та трудових ресурсів, оскільки жодного належного доказу, які б свідчили, що наявні у контрагента трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договору поставки від 29.04.2025 №290425 в матеріалах справи відсутні.

Крім того, акт перевірки містить інформацію, що відповідно до Єдиного реєстру податкових накладних відповідачем встановлено придбання ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» товарно-матеріальних цінностей «Вода Петриківська» у ТОВ «ПЛАСТМАС СТАНДАРТ» ().

Суд не приймає доводи відповідача про ненадання до перевірки певних документів, оскільки доказів на витребовування таких документів до матеріалів справи не надано. Також матеріали справи не містять Акту про ненадання позивачем документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки.

З урахуванням наявних в матеріалах справи та ретельно досліджених у сукупності документах суд доходить висновку про реальність господарської операції та доведеність зміни майнового стану позивача, рух активів підтверджено, а твердження відповідача про неможливість ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» здійснення господарської діяльності в розумінні пп.14.1.36 п.14.1 ст14 ПК України та ч.1 і ч.2 ст.3 ГК України не підтверджені відповідачем належними та достатніми доказами.

Як встановлено судом та підтверджується наявними матеріалами справи, взаємовідносини позивача з ТОВ «ІНФОТЕЛ» відбувались на підставі договору поставки від 02.01.2020 №02/01-20. Відповідно до умов договору від 02.01.2020 №02/01-20 постачальник (ТОВ «ІНФОТЕЛ») зобов`язується на умовах, які вказані у цьому Договорі, поставляти з передачею у власність Покупцю, за окремими замовленнями (заявками) останнього, Товар - костюми робочі, взуття робоче захисне, жилети сигнальні, а Покупець (ТОВ «РУДОМАЙН») зобов`язується приймати замовлений ним Товар та своєчасно оплачувати його вартість Постачальнику згідно умов цього Договору. Найменування, асортимент та ціна Товару погоджуються Сторонами шляхом підписання відповідних накладних. Поставка Товару здійснюється транспортом Покупця, або іншим перевізником за рахунок Покупця. За взаємним погодженням між Сторонами поставка Товару може бути здійснена на інших умовах.

На підтвердження реальності здійснення господарської операції за вказаним договором в ході проведення перевірки та до матеріалів справи були надані видаткові накладні: від 14.04.2025 №1737, від 07.04.2025 №1595, від 14.04.2025 №1735, від 14.04.2025 №ІН000001736, від 10.06.2025 №2821, оборотно-сальдові відомості по рахунку 631.

Витрати ТОВ «РУДОМАЙН» підтверджуються платіжними інструкціями: від 15.04.2025 №8507 на загальну суму 9 954,00 грн. в тому числі ПДВ 1 659,00 грн., від 01.05.2025 №8932 на загальну суму 55 370,70 грн., в тому числі ПДВ 9 228,45 грн., від 08.05.2025 №9148 на загальну суму 10 613,82 грн., в тому числі ПДВ 1 768,97 грн., від 15.05.2025 №9352 на загальну суму 20 220,90 грн., в тому числі ПДВ 3 370,15 грн., від 07.07.2025 №10936 на загальну суму 15 300,00 грн., в тому числі ПДВ 2 550,00 грн.

Додатково позивач надав до матеріалів справи докази оприбуткування товарно-матеріальних цінностей, а саме прибуткові ордери №№305, 337, 350, 1587, 1624, 1670, 1668, 1669, 2138, 2091, 2209, 2218, 2441, 2483, 2482, 2665.

Матеріали справи також містять документи, які підтверджують використання у власній господарській діяльності, придбаних у ТОВ «ІНФОТЕЛ», товарно-матеріальних цінностей костюмів робочих, взуття робочого захисного, жилетів сигнальних, у різних структурних підрозділах позивача ВТК, ДВГР, АУП, ДЗФ, медична служба, в тому числі: відомості видачі спецодягу за серпень 2025, за жовтень 2025, за грудень 2025, за листопад 2025, за квітень 2025, за червень 2025, за вересень 2025, відомості видачі спецодягу та взуття за березень 2025.

На підставі реальних господарських операцій ТОВ «ІНФОТЕЛ» було складено та зареєстровано в Єдиному реєстрі податкових накладних податкові накладні на загальну суму ПДВ 18 576,57 грн., в том числі за квітень 2025 на суму податку на додану вартість 16 026,57 грн., за червень 2025 на суму ПДВ 2 550,00 грн. , яка задекларована позивачем в податковій декларації з податку на додану вартість за червень 2025 року даний факт позивач і відповідач підтверджують та визнають.

Акт перевірки містить інформацію, що у ТОВ «ІНФОТЕЛ» наявні основні засоби загальною вартістю 2 004,9 тис.грн., а відповідно до Відомостей про об`єкти оподаткування відповідно до Звітів 20-ОПП ТОВ «ІНФОТЕЛ» задекларовано: № від 18.11.2021 з правом довгострокового користування або оренди: цех пошиву спец.одягу, № від 06.04.2021 з правом короткострокової оренди: склад та офіс. Також згідно додатку 4 до Податкового розрахунку сум доходу. Нарахованого (сплаченого) на користь платників-фізичних осіб і сум утриманого з них доходу, а також сум нарахованого єдиного внеску за квітень 2025 року ТОВ «ІНФОТЕЛ» задекларовано нарахований та виплачений дохід у квітні 2025 року за трудовими договорами (ознака 101) 13 особам, дохід з ознакою 157 (дохід, виплачений самозайнятій особі) 19 особам.

З урахуванням наведеного суд не приймає доводи відповідача про неможливість у реальному часі поставити товари у зв`язку з відсутністю матеріально-технічної бази, відсутністю достатньої кількості власних та залучених трудових ресурсів, ОЗ та виробничих потужностей, оскільки жодних належних доказів, які б свідчили, що наявні у ТОВ «ІНФОТЕЛ» трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для виконання умов договору, відповідач до матеріалів справи не надав, відповідно, висновки відповідача ґрунтуються на припущеннях, що є недопустимим.

Відповідач в акті перевірки не зазначає, який саме обсяг матеріальних та трудових ресурсів, необхідний для виконання умов договору від 02.01.2020 №02/01-20, при цьому норми податкового законодавства не визначають обсяг матеріальних та/або трудових ресурсів у платника під час здійснення господарської діяльності як критеріїв правового статусу платника щодо отримання податкової преференції у формі податкової вигоди.

Суд не приймає доводи відповідача про ненадання до перевірки певних документів, оскільки доказів на витребовування таких документів до матеріалів справи не надано. Також матеріали справи не містять Акту про ненадання позивачем документів, що належать або пов`язані з предметом перевірки.

З урахуванням наявних в матеріалах справи та ретельно досліджених у сукупності документах суд доходить висновку про реальність господарської операції та доведеність зміни майнового стану позивача, рух активів підтверджено, а твердження відповідача про неможливість ТОВ «ІНФОТЕЛ» у реальному часі поставити товари не підтверджені відповідачем належними та достатніми доказами.

Щодо наявності кримінальних проваджень, на які посилається контролюючий орган, суд зазначає таке.

Вирок Центрально-Міського районного суду міста Кривого Рогу від 03.07.2015 у справі №216/4427/15-к, кримінальне провадження від 29.11.2014 №0001039 за ст.272 ч.1 КК України, увалено відносно заступника директора з питань охорони праці та пожежної безпеки ТОВ «РУДОМАЙН» щодо порушення вимог охорони праці та пожежної безпеки.

Дане кримінальне правопорушення не відноситься ані до господарської діяльності ТОВ «РУДОМАЙН» стосовно отримання ТМЦ, ані до взаємовідносин Позивача з ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» та з ТОВ «ІНФОРТЕЛ».

Суд не може робити висновок про нереальність господарських операцій підприємства з контрагентами на підставі вироку, якщо в останньому немає жодних обставин, які підтверджували б факт безтоварності спірних господарських операцій.

Вказане узгоджується із правовими позиціями Верховного Суду, викладеними у постановах від 12 квітня 2018 року у справі № 826/1571/16, від 16 травня 2018 року (провадження № 2а-0870/12052/11).

Стосовно кримінального провадження №0000019 від 19.01.2023 та справи №554/18920/25, відповідно до якої відмовлено в задоволенні скарги голови ГО «НОН-СТОП Україна» на бездіяльність уповноважених осіб Територіального управління державного бюро розслідувань, розташованого в місті Полтаві, яка полягає у невнесенні відомостей про кримінальне правопорушення до Єдиного реєстру досудових розслідувань, за заявою про вчинення кримінального правопорушення від 16.12.2025 року вих. №16/12/2025-1-9, суд зазначає, що вони не містять обставин господарської діяльності позивача з контрагентами.

Суд акцентує, що відповідачем не спростовано й того факту, що станом на день складання акта перевірки та на час розгляду справи вироків у наведених кримінальних провадженнях винесено не було.

Верховний Суд у постанові від 19.04.2023 у справі №420/20757/21 зазначив, що сам факт наявності кримінального провадження не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій, здійснених між платником та його контрагентом. Більш того, за відсутності доказів щодо непричетності засновників до здійснення фінансово-господарської діяльності підприємства та дослідження їх судом, не є достатнім лише посилання відповідача на наявність розслідування та/або відкритого кримінального провадження, оскільки вказане не містить встановлених обставин, які б доводили невиконання контрагентом своїх договірних зобов`язань саме за господарськими відносинами з позивачем або обставин, які б свідчили про фіктивність (нереальність) господарських операцій між вказаними суб`єктами господарської діяльності».

Як зазначено Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19, визначальним для вирішення спорів про наявність податкових наслідків за результатами вчинення господарських операцій є дослідження сукупності обставин та первинних документів, які можуть як підтверджувати, так і спростовувати реальність господарських операцій. Саме по собі: лише наявність вироку щодо контрагента платника податків; лише факт порушення кримінального провадження відносно контрагента та отримання під час таких свідчень особи щодо не прийняття участі у створенні і діяльності підприємства; лише податкова інформація щодо контрагентів по ланцюгу постачання; лише незначні помилки в оформленні первинних документів (окремо) - не є самостійними та достатніми підставами для висновку про нереальність господарських операцій. Водночас, у сукупності з іншими обставинами справи наявність або відсутність таких документів чи обставин можуть свідчити на спростування або підтвердження позиції контролюючого органу.

Враховуючи сталу та послідовну практику Верховного Суду у такій категорії спорів, Верховний Суд неодноразово висловлювався про те, що норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними. Цей підхід підтримано і Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 07 липня 2022 року по справі №160/3364/19.

Окрім того, під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним стосовно дійсного стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи чи послуги), незважаючи на те, що контрагенти можливо і мають наміри щодо порушення податкового законодавства.

Аналогічні висновки містяться в постановах Верховного Суду від 20.02.2018 у справі № 826/6280/13, від 06.03.2018 у справі № 2а-9375/11/1370 та від 13.03.2018 у справі № 826/13582/13.

Сам факт порушення кримінального провадження та отримання показань, в рамках такої кримінальної справи, не є беззаперечним фактом, що підтверджує відсутність реальних правових наслідків всіх господарських операцій проведених позивачем та його контрагентом. Тоді, як вироків суду щодо посадових осіб контрагентів за спірними операціями, якими би встановлювалися обставини протиправної діяльності цих осіб та підприємств з метою отримання необґрунтованої податкової вигоди, контролюючим органом не надано.

Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 05 червня 2025 року у справі № 808/8410/15(СН/808/6/17).

Аналіз реальності господарської діяльності повинен здійснюватися на підставі даних податкового, бухгалтерського обліку платника податків та відповідності їх дійсному економічному змісту. При цьому в первинних документах, які є підставою для бухгалтерського обліку, фіксуються дані лише про фактично здійснені господарські операції. За умови подання платником податків усіх належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, дані податкового обліку вважаються сформованими платником податків правомірно (обґрунтовано), якщо контролюючий не доведе зворотне.

Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 28 грудня 2023 року у справі №420/4803/19.

Суд не приймає твердження відповідача про недостатність трудових ресурсів та основних засобів, оскільки відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 15.12.2023 року у справі №160/2600/19, від 17.11.2022 року у справі № 400/2136/19, від 10.11.2022 року у справі №240/11652/21.

Правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими Позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин позивача його безпосередніми контрагентами. При цьому, лише наявність або відсутність окремих документів, а так само як і деякі помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 27.07.2023 року у справі №826/25118/15, від 12.07.2023 року у справі №380/26122/21.

Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №420/4803/19, від

Суд наголошує, що висновки про нереальність господарських операцій з придбання платником податків товару мають підтверджуватися належними та допустимими доказами і не можуть ґрунтуватися на припущеннях.

Вказана позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 15 травня 2018 року у справі № 0870/9721/12.

Будь-яка податкова інформація, що наявна в інформаційно-аналітичних базах відносно контрагентів суб`єкта господарювання по ланцюгах постачання, а також податкова інформація надана іншими контролюючими органами, в тому числі і складена з причин неможливості проведення документальних перевірок, носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.

Крім того, така інформація сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень, на які посилається контролюючий орган.

Вказаної позиції притримується Верховний Суд у постанові від 19 березня 2021 року, у справі № 460/143/19.

Будь-яке автоматизоване співставлення, чи дані отримані з автоматизованих систем контролюючого органу не є належними доказами в розумінні процесуального закону.

Відповідна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 16 квітня 2020 року у справі № 805/5017/15-а.

Посилання контролюючого органу на податкову інформацію, як критерій оцінки реальності господарських операцій, є безпідставними, оскільки, фактично будь - які первинні документи платника податків не використовуються та не аналізуються, а отже така інформація не відповідає критерію юридичної значимості, та не є допустимим та достовірним доказом в розумінні вимог процесуального Закону. Крім цього, така інформація сама по собі не доводить та не може свідчити про наявність податкових правопорушень на які посилається контролюючий орган, враховуючи документальне підтвердження реальності господарських операцій первинними документами.

Подібна правова позиція викладена також в постанові Верховного Суду від 05 січня 2021 року у справі № 820/1124/17 (адміністративне провадження № К/9901/35909/18), в постанові Верховного Суду від 24 січня 2019 року у справі № 803/1712/13-а (провадження № К/9901/27172/18), від 27 червня 2025 року у справі № П/811/2394/17.

Суд також враховує те, що відповідачем не надано доказів визнання недійсними у судовому порядку договорів, укладених позивачем з його контрагентами. Виконання позивачем та його контрагентами зобов`язань за договорами підтверджується зібраними по справі доказами.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певним постачальником товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Вказана вище позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 05 січня 2021 року у справі № 820/1124/17.

Крім того, суд зазначає, що податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік (стан) певного платника податку від інших осіб, від фактичної сплати контрагентом податку до бюджету, від перебування постачальника за юридичною адресою, а також від його господарських та виробничих можливостей. Питання віднесення певних сум податку на додану вартість до податкового кредиту поширюється виключно на окремо взятого платника та не залежить від розрахунків з бюджетом третіх осіб.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 07 березня 2018 року (провадження № К/9901/4030/17).

Таким чином, податкове законодавство не зобов`язує платника податків перевіряти безпосередніх контрагентів або третіх осіб у відносинах з контрагентами на предмет виконання ними податкового законодавства.

Вказана вище позиція узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постанові від 25 лютого 2021 року у справі № 640/3515/19.

Не надано відповідачем і належних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.

На момент здійснення спірних господарських операцій позивач та його контрагенти були належним чином зареєстровані як юридичні особи та платники податку на додану вартість, установчі документи недійсними в судовому поряду не визнавалися.

Вказане узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові від 14 січня 2025 року у справі №160/29374/23.

Також контролюючим органом не проведено контрольних заходів щодо контрагентів постачальників позивача та дослідження їх первинних документів, не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагентів трудові ресурси та матеріально - технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з надання послуг, обумовленого укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів та свідчили про протиправну поведінку контрагентів та про обізнаність платника податків щодо такої поведінки та злагодженості дій між ними.

Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 10.05.2023 року у справі № 810/1052/15.

Відтак, відповідачем не доведено, а судом не встановлено порушень позивачем норм податкового законодавства. Відповідачем не надано доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податку на додану вартість або можливої фіктивності його контрагента, не наведено будь-яких доводів щодо здійснення позивачем розглядуваних операцій за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект, тощо.

Відповідно до ч. 2 ст. 6 Кодексу адміністративного судочинства України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини.

Європейський Суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово підкреслював особливу важливість принципу «належного урядування». Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), n. 73). Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам (див. там само). Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків (див. зазначене вище рішення у справі «Лелас проти Хорватії» (Lelas v. Croatia), п. 74). Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pine v. the Czech Republic), n. 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява №32457/05, п.40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, п. 67, від 11 червня 2009 року).

В силу принципу пропорційності втручання в право особи безперешкодно користуватися та розпоряджатися своїм майном можливе лише за умови дотримання «справедливої рівноваги» між інтересами суспільства та необхідністю дотримання фундаментальних прав людини.

За таких обставин, неузгодженість дій органів державної влади або невиконання державними органами та їх посадовими особами своїх безпосередніх обов`язків не повинно тягнути за собою покладення на суб`єкта господарювання надмірних обов`язків або інших несприятливих наслідків.

Таким чином, віднесення позивачем до складу податкового кредиту у періоді, що перевірявся, на підставі податкових накладних, виписаних вказаними суб`єктами господарювання відповідає вимогам чинного податкового законодавства, а використання позивачем товарів, робіт/ послуг отриманих від вищевказаних контрагентів у власній господарській діяльності відповідає характеру та меті господарської діяльності ТОВ «РУДОМАЙН».

Будь - яких порушень при складанні вказаних первинних документів ні контролюючим органом, ні судом не встановлено.

Водночас, складений за результатами перевірки акт перевірки не містить документальних підтверджень порушень при відображенні в обліку взаємовідносин з контрагентами за період, що підлягав перевірці. Вказане свідчить про те, що всі висновки у акті стосовно порушень позивача при роботі з контрагентами зроблені виключно з припущень перевіряючих, які не ґрунтуються на документах первинного бухгалтерського та податкового обліку, що є порушенням Податкового кодексу України та Порядку оформлення результатів документальних перевірок дотримання законодавства України з питань податкового, валютного та іншого законодавства платниками податків, затвердженого наказом Міністерства фінансів України №727 від 20.08.2015.

В акті перевірки відповідачем не викладено жодних належних та допустимих доводів про відсутність фактичного виконання позивачем господарських операцій за укладеними договорами, про відсутність витрат позивача у спірних правовідносинах, про несумісність предмету укладеного договору з напрямом господарської діяльності позивача, про відсутність використання позивачем отриманих товарів, що зумовило необґрунтованість і невідповідність закону висновків суб`єкта владних повноважень про фіктивність правочинів та їх вчинення без мети реального настання правових наслідків.

Наявні у справі документи не містять жодних доказів наявності між позивачем та його контрагентами взаємоузгоджених спільних зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів відповідачем не надано, а судом не виявлено.

Стаття 204 Цивільного кодексу України закріплює принцип презумпції правомірності правочину: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він невизнаний судом недійсним.

Згідно з ч.2 ст.215 Цивільного кодексу України недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин). У цьому разі визнання такого правочину недійсним судом не вимагається.

Аналізуючи наведені норми, суд дійшов висновку, що відповідно до презумпції правомірності правочину укладені позивачем правочини є чинними, якщо їх недійсність прямо не встановлена законом (нікчемні правочини). В усіх інших випадках питання про недійсність правочину має бути встановлено судомна підставі заяви зацікавленої особи після повного та всебічного розгляду питання про взаємовідносини, які відбулись між учасниками такого правочину. Про недійсність правочину ухвалюється судове рішення.

Суд зазначає, що відповідачем ані в акті перевірки, ані до матеріалів справи не надано будь-яких доказів, які б вказували на невідповідність правочинів позивача нормам цивільного законодавства.

Під час розгляду справи судом встановлено, що укладені між позивачем та його контрагентами договори не віднесено законом до нікчемних, також відсутні судові рішення про визнання їх недійсними.

Верховний Суд не одноразово висловлював позицію з приводу сертифікатів якості, зокрема у постанові від 11.09.2018 року по справі №804/4787/16, відповідно до якої ВС вказав: «сертифікат якості на товар не належить до документів, на підставі яких формується бухгалтерський і податковий облік та не містить відомостей про господарську операцію, ненадання позивачем у спірних правовідносинах сертифікатів якості товару не є доказом наявності складу податкового правопорушення».

Верховний Суд у постанові від 11.09.2018 року по справі №804/4787/16 виснував, що «відсутність товарно-транспортних накладних не є безумовною підставою ставити під сумнів здійснення господарських операцій. Правила перевезень вантажів автомобільним транспортом в Україні не встановлюють правил податкового обліку валових витрат та податкового кредиту платника податків. При цьому, документи обумовлені правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом, зокрема, товарно-транспортна накладна та подорожній лист, не є документами первинного бухгалтерського обліку, що підтверджують обставини придбання та продажу товарно-матеріальних цінностей».

Крім того, транспортні документи на перевезення товарно-матеріальних цінностей з наслідками формування бази оподаткування податком на прибуток та на додану вартість не є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами купівлі-продажу або поставки, вони є обов`язковими при оподаткуванні операцій за договорами саме перевезення, а отже, відсутність у позивача деяких товарно-транспортних накладних або наявність в них певних недоліків не може бути самостійним доказом безтоварності господарських операцій.

Аналогічний висновок, викладено у постановах Верховного Суду від 25 лютого 2021 року у справі №803/1684/17, від 21 січня 2021 року у справі №813/2204/17, від 24 травня 2019 року у справі №826/7423/16.

Отже, доводи відповідача щодо не надання позивачем товарно-транспортних накладних відхиляються судом.

Як зазначалося вище, первинні бухгалтерські документи в повному обсязі були надані позивачем та долучені судом до матеріалів справи, а тому правомірність формування податкового кредиту позивача підтверджена належними та допустимими доказами.

В акті перевірки зазначається про те, що операції позивача із його контрагентом не підтверджуються стосовно наявності трудових ресурсів, які необхідні для виконання умов за договорами постачання.

З цього приводу суд звертає увагу на те, що відсутність у спірних контрагентів матеріальних та трудових ресурсів не виключає можливості реального виконання ним господарської операції, оскільки залучення працівників є можливим за договорами цивільно-правового характеру, аутсорсингу та аутстафінгу (оренда персоналу).

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 15.12.2023 року у справі №160/2600/19, від 17.11.2022 року у справі № 400/2136/19, від 10.11.2022 року у справі №240/11652/21 та багатьох інших.

Основні та транспортні засоби можуть перебувати в постачальника на праві оренди або лізингу.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 06.12.2023 року у справі 520/19070/21

Податкове законодавство не ставить в залежність податковий облік платника податку від господарських та виробничих можливостей його контрагентів. Факти відсутності у таких контрагентів трудових ресурсів, основних фондів, виробничих потужностей, тощо, самі по собі не свідчать про нереальність господарських операцій та не є підставою для позбавлення платника податку права на відображення таких операцій в податковому обліку.

Чинним законодавством України не передбачено, яке конкретно майно та інші матеріальні ресурси та умови повинні бути наявні у платника податків для здійснення певної діяльності.

Безпідставність податкового повідомлення-рішення, винесеного на підставі аналізу податкової інформації про відсутність у контрагентів позивача трудових ресурсів, а також щодо не підтвердження походження товарів, підтверджується правозастосуванням Касаційного адміністративного суду у постанові від 25.11.2023 року у справі № 280/4558/18.

В цьому аспекті суд вважає за необхідне підкреслити, що інформація з баз даних АІС Податковий блок та податкова інформація щодо контрагентів платника податків, на яку посилається контролюючий орган, не ґрунтується на безпосередньому аналізі первинних документів. Крім того, податкове законодавство не ставить у залежність податковий облік (стан) певного платника податку-покупця від перебування його контрагента за юридичною адресою, дотримання ним податкової дисципліни та правильності ведення податкового або бухгалтерського обліку.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 15.03.2023 року у справі № 640/19369/21, від 13.12.2022 року у справі №420/5731/19.

Співставлення даних податкової звітності з даними внутрішніх баз даних контролюючого органу як етапу контрольно-перевірочної роботи не передбачає здійснення податковим органом оцінки дотримання платником вимог податкового законодавства й аналізу змісту та характеру правовідносин, що стали підставою для формування даних податкового обліку платника. Так само податкова інформація щодо контрагентів суб`єкта господарювання у ланцюгах постачання носить інформативний характер та не є безперечним свідченням нереальності господарських операцій, за умови їх підтвердження належними і допустимими первинними документами, як підставами формування бухгалтерського обліку. Без встановлення у судовому порядку обставин відсутності у контрагентів суб`єкта господарювання основних засобів, трудових ресурсів тощо, висновки податкового органу про нереальність господарських операцій з огляду на зазначені обставини носять лише характер припущень.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 02.05.2023 року у справі №640/15761/21, від 15.03.2023 року у справі №200/4942/20-а.

Висновки акта перевірки в цілому базуються на результатах аналізу податкової звітності контрагента позивача, аналізу податкової інформації про контрагентів, в результаті чого встановлено розрив ланцюга постачання та відсутності у контрагентів позивача основних та трудових ресурсів для здійснення фінансово господарської діяльності.

Верховний Суд неодноразово в своїх постановах наголошував, що податкова інформація не є безумовною підставою для висновків про нездійснення господарських операції за умови наявності інших документів, що підтверджують реальність постачання товарів чи надання послуг і не є безперечним доказом на підтвердження доводів податкової інспекції про нереальність/безтоварність господарських операцій. Податкова інформація носить виключно інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального закону і сама по собі не доводить наявності податкових правопорушень. Процес аналізу інформаційних баз даних ДПС України та ЄРПН є формальним рівнем податкового контролю, на стадії якого податковий орган фактично порівнює задекларовані контрагентами кореспондуючі суми податкових зобов`язань й податкового кредиту з метою оперативного виявлення платників, що підлягають документальній перевірці.

Принцип індивідуальної податкової відповідальності - один з принципів, на яких базується чинне податкове законодавство України.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 07.12.2023 року у справі №420/13363/21.

Правовідносини контрагента із третіми особами у ланцюгах постачання, з якими Позивач не вступав у господарські відносини, самі по собі, за відсутності інших об`єктивних та підтверджених даних про порушення Позивачем податкового законодавства, не можуть бути самостійною та достатньою підставою для висновку про нереальність господарських взаємовідносин Позивача його безпосередніми контрагентами. При цьому, лише наявність або відсутність окремих документів, а так само як і деякі помилки у їх оформленні не є підставою для висновків про відсутність господарської операції, якщо з інших даних вбачається, що фактичний рух активів або зміни у власному капіталі чи зобов`язаннях платника податків у зв`язку з його господарською діяльністю мали місце. Якщо контрагент не виконав свого зобов`язання щодо сплати податку до бюджету, це тягне відповідальність та негативні наслідки саме щодо цієї особи. Зазначена обставина не є підставою для позбавлення платника податку права на формування податкового кредиту з податку на додану вартість у разі, якщо останній виконав усі передбачені законом умови щодо включення сум податку, сплачених ним в ціні придбаних товарів (робіт, послуг), до складу податкового кредиту та має всі документальні підтвердження розміру свого податкового кредиту.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 27.07.2023 року у справі №826/25118/15, від 12.07.2023 року у справі № 380/26122/21.

Можливі порушення суб`єктами господарювання в ланцюгу постачання товарів так само не можуть бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог законодавства щодо формування об`єкта оподаткування податком на прибуток та податку на додану вартість, тому платник податків (покупець товарів) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат та податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагентів у ланцюгу постачання за умови, якщо судом не встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагентів та злагодженість дій між ними.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду від 10.08.2023 року у справі №640/18283/21.

Податковий орган наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість виявити податкові правопорушення, допущені контрагентом при здійсненні своєї господарської діяльності, та притягнути саме його до відповідальності, що охоплюється принципом індивідуальної відповідальності платника податків.

Аналогічний правовий висновок міститься у постановах Касаційного адміністративного суду від 28.12.2023 року у справі №420/4803/19, від 25.12.2023 року у справі №480/7174/21.

Жодна норма законодавства не встановлює обов`язку покупця бути обізнаним про джерело походження товару та обов`язку з контролю за дотриманням попередніми контрагентами постачальника правил оподаткування. Тобто, норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності.

Аналогічний правовий висновок містяться в постанові Верховного Суду від 16.05.2023 року у справі № 805/1357/16-а.

Окрему увагу суд звертає на те, що попри твердження представника відповідача про ненадання позивачем усіх необхідних документів, акт про ненадання документів не складався, хоча саме в такий спосіб в ході перевірки має фіксуватися ненадання необхідних та витребуваних документів.

Матеріали даної справи не містять доказів наявності між позивачем та його контрагентами при укладанні і виконанні договорів, взаємоузгоджених зловмисних дій, спрямованих на порушення існуючого в державі суспільного ладу або моральних засад. Таких доказів суду відповідачем не надано, а судом при виконанні вимог ст. 9 КАС України не виявлено.

Крім того, слід зазначити, що жодною нормою законодавства України не передбачений обов`язок платників податків покупців товарів (робіт, послуг) вимагати від контрагентів-постачальників будь-яких відомостей щодо звітування до податкових органів, відомостей про походження товарів, відомостей щодо третіх осіб (постачальників в ланцюгу) тощо.

Позивач, як сторона за відповідним господарським договором, рівноцінний учасник договірних правовідносин, не може впливати та контролювати діяльність свого контрагента, відповідати за дотриманням таким контрагентом вимог законодавства, сплату податку і в подальшому за можливі будь-які неправомірні дії будь-якого з постачальників у ланцюгу постачання, зокрема, шляхом позбавлення права на відображення відповідних сум в податковому обліку.

В постанові від 27.03.2018 у справі № 816/809/17 Верховний Суд зазначив, що під час проведення господарських операцій платник податків може бути і необізнаним щодо справжнього стану правосуб`єктності своїх контрагентів і реально отримати від них товари (роботи або послуги), не дивлячись на те, що контрагенти, можливо, і мають намір порушити податкове законодавство.

До того ж, ст. 61 Конституції України встановлений індивідуальний характер відповідальності юридичної особи.

В свою чергу контролюючі органи не наділені повноваженнями на перевірку економічної доцільності рішень, що приймаються суб`єктами господарювання, які у сфері господарської діяльності наділені самостійністю та широкою дискрецією (зокрема, при виборі контрагентів, вирішенні питання щодо необхідності залучення третіх осіб до виконання своїх господарських зобов`язань тощо).

Враховуючи вищенаведене доводи відповідача жодним чином не спростовують реальності здійснення господарських операцій з поставки товару ТОВ «ПОЛТАВА ДРІНК» та ТОВ «ІНФОТЕЛ», висновки контролюючого органу фактично є припущеннями, оскільки ґрунтуються виключно на аналізі інформації стосовно контрагентів позивача.

Таким чином, встановлені у справі обставини, наявні в матеріалах справи докази в їх сукупності підтверджують, що позивач від перелічених вище контрагентів отримав товари для провадження своєї господарської діяльності, спірні господарські операції є реальними, відповідають дійсному економічному змісту, що є свідченням добросовісності позивача при здійсненні вказаних операцій.

Відповідно до ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема, з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Згідно ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених ст. 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається саме на відповідача.

Відповідачем під час розгляду адміністративної справи не наведено об`єктивних доводів та не надано належних доказів наявності в діях позивача ознак порушення податкового законодавства. Тобто, відповідачем не доведено правомірності винесення оскарженого податкового повідомлення-рішення.

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що позовні вимоги ТОВ «РУДОМАЙН» є обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню, відповідно, оскаржене податкове повідомлення-рішення є таким, що винесене протиправно, а тому підлягає скасуванню.

Вирішуючи питання про розподіл між сторонами судових витрат, суд зазначає таке.

Згідно ч.1ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Позивачем при зверненні до суду був сплачений судовий збір у сумі 2 422,40 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №9593 від 26.12.2025, а тому сплачений позивачем судовий збір підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись ст. ст. 241-246, 250, 257 - 262, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -,

УХВАЛИВ:

Позовну заяву ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РУДОМАЙН» (пр. Поштовий, буд.1 оф.430, м. Кривий Ріг, 50000, ) до Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків (пр. Олександра Поля, буд. 57, м. Дніпро, 49600, код ЄДРПОУ ВП 43968079) про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення Східного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків від 17.12.2025 року № 000/904/32-00-07-06-19 ( форми " В4").

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Східного міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків (пр. Олександра Поля, буд. 57, м. Дніпро, 49600, код ЄДРПОУ ВП 43968079) на користь ТОВАРИСТВА З ОБМЕЖЕНОЮ ВІДПОВІДАЛЬНІСТЮ «РУДОМАЙН» (пр. Поштовий, буд.1 оф.430, м. Кривий Ріг, 50000, ) судові витрати з оплати судового збору у розмірі 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн. 40 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Повний текст рішення складений 12 травня 2026 року.

Суддя О.В. Царікова