Справа № 260/1776/26
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2026-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

і м е н е м У к р а ї н и

28 квітня 2026 року м. Ужгород№ 260/1776/26
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді - Гебеш С.А.,

при секретарі судових засідань - Романець Е.М.

та осіб, які беруть участь у справі:

позивачка - не з`явилася;

представник позивача - Калинич О.М.;

представник відповідача - Батюк М.В.,

представник третьої особи - не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (пл. Шашкевича, буд. 1, м. Львів, Львівська область, 79000) про визнання протиправним та скасування повідомлення про повернення виконавчого документа у справі, третя особа - Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, Львівська область, 79000), -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 в особі представниці Калинич Оксани Іллівни звернулася до Закарпатського окружного адміністративного суду із позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції визнання протиправним та скасування повідомлення про повернення виконавчого документа у справі, третя особа - Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області, а саме:

Визнати протиправним та скасувати повідомлення державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції від 09.03.2026 № 3688 про повернення виконавчого документа у справі № 260/835/25/2026;

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції вирішити питання про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у справі № 260/835/25/2026 виданий 18.02.2026 року Закарпатським окружним адміністративним судом.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що 28.04.2025 року Закарпатським окружним адміністративним судом у справі № 260/835/25 ухвалено рішення, яким визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області від 16 грудня 2024 року № 43. Зазначеним рішенням суду також зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 на підставі довідок про заробітну плату № 02/964, № 02/965, № 02/966 та № 02/967 від 26 березня 2015 року, виданих ОАО «Приобьтрубопроводострой», із виключенням сум районного коефіцієнта та північної надбавки за період роботи в районах Крайньої Півночі та місцевостях, прирівняних до них, а також з урахуванням раніше виплачених сум, починаючи з дати призначення пенсії. Крім того, рішенням суду зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії від 14 січня 2025 року з урахуванням висновків суду. Постановою апеляційного суду зазначене рішення залишено без змін та воно набрало законної сили. На виконання вказаного судового рішення 18 лютого 2026 року видано виконавчий лист, який Позивач подав до органу державної виконавчої служби для примусового виконання. Однак повідомленням державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області від 09 березня 2026 року № 3688 виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання. Підставою для повернення зазначено те, що виконавчий документ містить дві вимоги зобов`язального характеру, що, на думку державного виконавця, суперечить вимогам ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження». Позивач не погоджується із вказаним повідомлення, що і слугувало підставою для звернення до суду.

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 відкрито провадження в даній адміністративній справі та надано відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву у строк до 21.04.2026 року.

22.04.2026 року Львівське міжрегіональне управління Міністерства юстиції України подало відзив на позовну заяву, в якому проти позову заперечує та просить суд відмовити у задоволенні позовних вимог, як безпідставних. Заперечуючи проти позову, відповідач вказує на те, що при огляді матеріалів переданих до виконання, встановлено, що у пред`явленому до виконання виконавчому листі міститься два зобов`язання, щодо вчинення виконавчих дій, що є порушенням ч.2 ст. 4, п.6 ч. 4 ст. 4 Закону України "Про виконавче провадження".

23.04.2026 року представниця позивачки подала до суду заяву про виправлення технічної описки у назві відповідача.

У судовому засіданні представниця позивачки підтримала заявлені позовні вимоги, з мотивів наведених у позовній заяві, просила суд позов задоволити.

Представниця відповідача у судовому засіданні проти позову заперечила, просила суд відмовити у задоволенні позовних вимог, як безпідставних.

Заслухавши учасників справи, розглянувши та дослідивши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.

У судовому засіданні встановлено, що 28.04.2025 року Закарпатським окружним адміністративним судом у справі № 260/835/25 ухвалено рішення, яким:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (79000, Львівська область, м. Львів вул. Митрополита Андрея, 10, ), про визнання дій протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії задоволено частково.

Визнано протиправним та скасувано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Львівській області від 16 грудня 2024 року № 43.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Львівській області здійснити перерахунок пенсії ОСОБА_1 згідно довідок про заробітну плату № 02/964, № 02/965, № 02/966, та № 02/967 від 26 березня 2015 року, виданих ОАО "Приобьтрубопроводострой", з виключенням із них сум районного коефіцієнту та північної надбавки за період роботи в районах Крайньої Півночі та в місцевості, прирівняній до районів Крайньої Півночі, а також з урахуванням вже виплачених сум, починаючи із дати призначення позивачу пенсії.

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перерахунок пенсії від 14 січня 2025 року, з врахуванням висновків суду.

У задоволенні позову у частині інших позовних вимог відмовлено.

На виконання вказаного рішення, 18.02.2026 року Закарпатським окружним адміністративним судом видано виконавчий лист №260/835/25 /2026 (а.с. 8).

Повідомленням державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Батюк Мар`яною Василівною від 09 березня 2026 року № 3688 виконавчий документ повернуто без прийняття до виконання (а.с. 7).

Підставою повернення, державним виконавцем зазначено, що виконавчий документ містить дві вимоги зобов`язального характеру, що, на думку державного виконавця, суперечить вимогам ч. 2 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Разом з тим, державним виконавцем зазначено, що Стягувачем не визначено, у якій частині необхідно виконувати рішення суду.

Так, виконавчий документ повернуто з посиланням на п. 6 ч. 4 ст. 4 Закону України «Про виконавче провадження».

Позивач не погоджується із зазначеним рішенням державного виконавця, вважає його протиправним та таким, що порушує право на виконання судового рішення, у зв`язку з чим зверулася до суду з даною позовною заявою.

Вирішуючи спірні правовідносини, суд керується наступним.

Умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, визначені Законом України від 02 червня 2016 року № 1404-VІІІ «Про виконавче провадження» (далі - Закон № 1404-VІІІ).

Згідно з частиною першою статті 1 Закону № 1404-VІІІ виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Статтею 2 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавче провадження здійснюється з дотриманням таких засад: 1) верховенства права; 2) обов`язковості виконання рішень; 3) законності; 4) диспозитивності; 5) справедливості, неупередженості та об`єктивності; 6) гласності та відкритості виконавчого провадження; 7) розумності строків виконавчого провадження; 8) співмірності заходів примусового виконання рішень та обсягу вимог за рішеннями; 9) забезпечення права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців, приватних виконавців.

За приписами пункту 6 частини першої статті 3 Закону №1404-VIII, відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню рішення на підставі таких виконавчих документів, зокрема: постанов органів (посадових осіб), уповноважених розглядати справи про адміністративні правопорушення у випадках, передбачених законом.

У частині першій статті 5 Закону № 1404-VІІІ зазначено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

Приписами частини першої статті 18 Закону №1404-VІІІ визначено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

За правилами частини 1 статті 26 Закону № 1404-VIII виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, зокрема, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

Відповідно до вимог частини першої статті 4 Закону №1404-VIII у виконавчому документі зазначаються: 1) назва і дата видачі документа, найменування органу, прізвище, ім`я, по батькові та посада посадової особи, яка його видала; 2) дата прийняття і номер рішення, згідно з яким видано документ; 3) повне найменування (для юридичних осіб) або прізвище, ім`я та, за наявності, по батькові (для фізичних осіб) стягувача та боржника, їх місцезнаходження (для юридичних осіб) або адреса місця проживання чи перебування (для фізичних осіб), дата народження боржника - фізичної особи; 4) ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань стягувача та боржника (для юридичних осіб - за наявності); реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання в установленому порядку відмовилися від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку в паспорті) боржника (для фізичних осіб - платників податків); 5) резолютивна частина рішення, що передбачає заходи примусового виконання рішень; 6) дата набрання рішенням законної сили (крім рішень, що підлягають негайному виконанню); 7) строк пред`явлення рішення до виконання.

У виконавчому документі можуть зазначатися інші дані (якщо вони відомі суду чи іншому органу (посадовій особі), що видав виконавчий документ), які ідентифікують стягувача та боржника чи можуть сприяти примусовому виконанню рішення, зокрема місце роботи боржника - фізичної особи, місцезнаходження майна боржника, реквізити рахунків стягувача і боржника, номери їх засобів зв`язку та адреси електронної пошти.

Разом з тим, відповідно до ч. 2 ст. 4 Закону №1404-VIII у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

У пункті 6 частини четвертої статті 4 Закону №1404-VIII передбачено, що виконавчий документ повертається стягувачу органом державної виконавчої служби, приватним виконавцем без прийняття до виконання протягом трьох робочих днів з дня його пред`явлення, зокрема, якщо виконавчий документ не відповідає вимогам, передбаченим цією статтею.

Як вбачається із оскаржуваного повідомлення, підставою для повернення виконавчого листа без прийняття до виконання слугувало те, що виконавчий документ містить два зобов`язання щодо вчинення виконавчих дій.

Судом встановлено, що боржником за виконавчим листом №260/835/25/2026 зазначено Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області, а стягувачем - ОСОБА_1 .

Аналізуючи наведені норми Закону та поданий до виконання виконавчий лист №260/835/25 /2026, суд вказує на те, що відповідач повертаючи такий без прийняття до виконання, посилаючись на ч. 2 ст. 4 Закону №1404-VIII діяв всупереч вимогам вказаного Закону.

Так, суд констатує, що норма ч. 2 ст. Закону №1404-VIII чітко зазначає, що у разі якщо рішення ухвалено на користь кількох позивачів або проти кількох відповідачів, а також якщо належить передати майно, що перебуває в кількох місцях, чи резолютивною частиною рішення передбачено вчинення кількох дій, у виконавчому документі зазначаються один боржник та один стягувач, а також визначається, в якій частині необхідно виконати таке рішення, або зазначається, що обов`язок чи право стягнення є солідарним.

Натомість, як вже встановлено судом у виконавчому листі №260/835/25/2026 один позивач (стягувач) ОСОБА_1 та один відповідач (боржник) - Головне управління ПФУ у Львівській області, а вимоги зобов`язального характеру хоч іх і дві стосуються одного боржника.

Суд вказує на те, що норми Закону №1404-VIII не містять вимог про те, що у виконавчому листі має бути зазначено лише одна вимога зобов`язального характеру.

Таким чином, проаналізувавши обставини справи, з урахуванням нормативного регулювання спірних правовідносин, враховуючи вимоги ст. 9 ККАС України, суд дійшов висновку, оскаржуване повідомлення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Батюк Мар`яни Василівни про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 09.03.2026 року підлягає скасуванню.

Що стосується позовної вимоги про зобов`язання відповідача вирішити питання про відкриття виконавчого провадження за виконавчим листом у справі № 260/835/25/2026 виданий 18.02.2026 року Закарпатським окружним адміністративним судом, то суд вказує на

наступне.

Відповідно до наукового висновку Верховного Суду щодо меж дискреційного повноваження суб`єкта владних повноважень та судового контролю за його реалізацією від 13 квітня 2018 року, дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи бездіяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким:

- дискреційне повноваження надається у спосіб його закріплення в оціночному понятті, відносно-визначеній нормі, альтернативній нормі, нормі із невизначеною гіпотезою. Для позначення дискреційного повноваження законодавець використовує, зокрема, терміни може, має право, за власної ініціативи, дбає, забезпечує, веде діяльність, встановлює, визначає, на свій розсуд. Однак наявність такого терміну в законі не свідчить автоматично про наявність у суб`єкта владних повноважень дискреційного повноваження: подібний термін є приводом для докладною аналізу закону на предмет того, що відповідне повноваження є дійсно дискреційним:

- при реалізації дискреційного повноваження суб`єкт владних повноважень зобов`язаний поважати основоположні права особи, додержуватися: конституційних принципів: принципів реалізації відповідної владної управлінської функції: принципів здійснення дискреційних повноважень: змісту публічного інтересу: положень власної компетенції: вказівок, викладених у інтерпретаційних актах: фахових правил, закріплених у нормативних актах; адміністративної практики: судової практики; процедурних вимог.

- критеріями судового контролю за реалізацією дискреційних повноважень є: критерії перевірки діяльності публічної адміністрації, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України, зокрема, мета, з якою дискреційне повноваження надано, об`єктивність дослідження доказів у справі, принцип рівності перед законом, безсторонність: публічний інтерес, задля якого дискреційне повноваження реалізується: зміст конституційних прав та свобод особи: якість викладення у дискреційному рішенні доводів, мотивів його прийняття.

У рішеннях по справах "Клас та інші проти Німеччини", "Фадєєва проти Росії", "Єрузалем проти Австрії" Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою.

Згідно Рекомендації Комітету Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої 11.03.1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду - тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень - єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

За обставин цієї справи суд зазначає, що відкриття виконавчого провадження являє певну процедуру, у якій на остаточне вирішення питання впливає не лише досліджувані у цій справі обставини, які стали предметом спору, а також сукупність інших чинників, встановлених згідно норм закону. Відтак, вбачається наявність певних дискреційних повноважень відповідача при обранні способу його поведінки у спірних правовідносинах.

З огляду на вказане позовні вимоги про зобов`язання відповідача вирішити питання про відкриття виконавчого провадження не підлягають задоволенню.

Разом з тим, згідно частини 2 ст. 9 КАС України, суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

З урахуванням встановлених обставин справи, суд вважає за необхідне, для ефективного захисту прав позивача, вийти за межі заявлених позовних вимог, зобов`язавши відповідача повторно розглянути розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) щодо примусового виконання виконавчого листа №260/835/25, виданого 18.02.2026 року.

При цьому суд бере до уваги положення абз. 2 частини 4 ст. 245 КАС України, за якими у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

Відповідно до ч.1 та ч.2 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень. У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони:1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Відповідно до частини 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень законодавства України та наданих сторонами доказів, суд дійшов висновку про часткову обґрунтованість позовних вимог та, відповідно, наявність правових підстав для задоволення позову частково, із зазначених у рішенні підстав.

На підставі наведеного та керуючись ст. 5, 19, 77, 243, 246, 287, Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

В И Р І Ш И В :

Адміністративний позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (пл. Шашкевича, буд. 1, м. Львів, Львівська область, 79000) про визнання протиправним та скасування повідомлення про повернення виконавчого документа у справі, третя особа - Головне управління Пенсійного Фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, буд. 10, м. Львів, Львівська область, 79000) - задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати повідомлення головного державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції Батюк Мар`яни Василівни про повернення виконавчого документа стягувачу без прийняття до виконання від 09.03.2026 року.

Зобов`язати Відділ примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Львівській області Львівського міжрегіонального управління Міністерства юстиції (пл. Шашкевича, буд. 1, м. Львів, Львівська область, 79000, ) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 ) щодо примусового виконання виконавчого листа №260/835/25, виданого 18.02.2026 року.

В задоволенні решти позовних вимог - відмовити.

Рішення набирає законної сили в порядку, встановленому ст. 255 КАС України та може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом десяти днів з дня проголошення.

Повний текст рішення виготовлено та підписано 04.05.2026 року.

СуддяС.А. Гебеш