Справа № 620/13401/25
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2026-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

05 травня 2026 року

м. Київ

справа №620/13401/25

адміністративне провадження № К/990/17272/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Білак М.В.,

суддів: Желєзного І.В., Смоковича М.І.,

перевіривши касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року №620/13401/25 у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення збитків завданих державі,

У С Т А Н О В И В:

У грудні 2025 року військова частина НОМЕР_1 звернулась до суду з позовом до ОСОБА_1 , у якому просила стягнути з відповідача збитки, завдані державі, в особі ІНФОРМАЦІЯ_1 , в сумі 13 802,10 грн.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року адміністративний позов залишено без руху та надано позивачу строк на усунення недоліків.

На виконання вказаної ухвали суду 07 січня 2026 року від представника позивача надійшла заява про поновлення пропущеного процесуального строку, в обґрунтування якого зазначено, що з початку 2025 року на території Чернігівської області зафіксовано 710 тривог. З огляду на це, для забезпечення збереження життя особового складу прикордонного загону проводиться роззосередження особового складу на час тривог. Також, в управлінні прикордонного загону як і загалом по місту Чернігову здійснюються заходи щодо відключення електропостачання та інтернету, що унеможливлює вчасне відпрацювання судових справ та інших документів. Додатково зазначено, що військова частина НОМЕР_1 відповідно до статті 6 Закону України «Про Державну прикордонну службу України» входить до структури Державної прикордонної служби України та відповідно до пункту 2 Указу, з 24 лютого 2022 року переведена на воєнний стан і залучена разом зі Збройними Силами України та іншими військовими формуваннями, утворених відповідно до законів України, до забезпечення оборони України, стримування та відсічі окупаційних військ РФ, захисту безпеки населення та інтересів держави.

Ухвалою Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року, залишеною без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року, позовну заяву військової частини НОМЕР_1 повернуто позивачу на підставі частини другої статті 123, пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

16 квітня 2026 року до Верховного Суду через підсистему «Електронний суд» надійшла касаційна скарга військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року №620/13401/25. Заявник просить касувати оскаржувані судові рішення, справу направити для продовження розгляду до Чернігівського окружного адміністративного суду.

Перевіривши матеріали касаційної скарги та зміст ухвалених у цій справі судових рішень, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження з наступних підстав.

Пункт 8 частини 2 статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують положення статті 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів» і статті 13 КАС України.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Відповідно до частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

Згідно з частиною першою статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Частиною другою статті 328 КАС України встановлено вичерпний перелік ухвал суду першої інстанції, які можуть бути оскаржені у касаційному порядку, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Так, у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пункті 3 (повернення заяви позивачеві (заявникові), 4 (відмови у відкритті провадження у справі), 12 (залишення позову (заяви) без розгляду), 13 (закриття провадження у справі), 17 (відмови у відкритті провадження про перегляд судового рішення за нововиявленими або виключними обставинами), 20 (заміни сторони у справі (процесуальне правонаступництво) або сторони виконавчого провадження) частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Відповідно до частин першої, другої статті 122 КАС України позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами. Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно із частиною третьої статті 122 КАС України для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Відповідно до частини першої статті 123 КАС України у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно із частиною другою статті 123 КАС України якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Відповідно до пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України позовна заява повертається позивачеві, якщо у випадках, передбачених частиною другою статті 123 цього Кодексу.

Повертаючи позову заяву, суд першої інстанції, з висновками якого погодився і суд апеляційної інстанції, зазначив, що поважних причин пропуску позивачем строку звернення до суду з позовом не встановлено, доказів, які б вказували на поважні причини пропуску строку звернення до суду з позовом не надано.

Так, судами попередніх інстанцій встановлено, що на виконання вимог наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 23 травня 2024 року №2545-АГ було проведено службове розслідування за фактом неприбуття до місця тимчасової дислокації підрозділу після лікування сержанта ОСОБА_1 .

Висновком службового розслідування встановлений факт неприбуття до місця тимчасової дислокації підрозділу після лікування сержанта ОСОБА_1 .

Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 23 травня 2024 року №721-ОС «Про особовий склад» сержанта ОСОБА_1 з 14 травня 2024 року знято з усіх видів забезпечення.

Тому суди дійшли висновку, що з 2024 року у позивача виникли підстави, що дають повноваження на звернення до суду з відповідним позовом у строки, встановлені Кодексом адміністративного судочинства України.

Апеляційний суд в оскаржуваному рішенні зазначив, що строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. При цьому перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними, передбачених КАС України, певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків.

Отже, право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Рішенням Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08 жовтня 2020 року у справі №9901/32/20 виснувала, що інакшого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку (кваліфікацію) змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права, немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Тобто, поважними причинами можуть визнаватися лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулася з позовною заявою, пов`язані з дійсно істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належним чином.

Отже, поновленню підлягають лише порушені з поважних причин процесуальні строки, встановлені законом. Строк звернення до суду, як одна зі складових гарантії «права на суд», може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій - гарантія забезпечення рівності сторін та інших учасників справи. А для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку (пункт 49 постанови Верховного Суду від 31 березня 2021 року у справі №240/12017/19).

На підставі викладеного, апеляційний суд дійшов висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку здійснюється судом у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на звернення до суду. А, отже, поважними причинами визнаються лише ті обставини, які були чи об`єктивно є непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін оскаржуване рішення суду першої інстанції, та аналізуючи заяви позивача про поновлення строку на звернення до суду з цим адміністративним позовом, зазначив, що самі по собі посилання на воєнний стан на території України, а також численні повітряні тривоги та періодичне відключення електроенергії не можуть слугувати безумовною підставою для поновлення пропущеного строку за відсутності доказів того, що саме ці обставини унеможливили виконання відповідних процесуальних дій/обов`язків у встановлені законом строк ( пункт 48 постанови Верховного Суду від 27 лютого 2025 року у справі №120/7416/24).

Апеляційний суд зауважив, що позивачем: у заявах про поновлення строку на звернення до суду не доведено, що наведені обставини могли ускладнити подання позовної заяви, а також не доведено реального впливу таких обставин на неможливість своєчасного звернення до суду з позовом; не надано доказів того, що такі обставини постійно, тривало та систематично перешкоджали роботі юридичній групі військової частини протягом часу, відведеного для підготовки позовної заяви. При цьому, суд апеляційної інстанції зазначив, що аналогічна правова позиція щодо необхідності доведення сторонами таких обставин викладена у постанові Верховного Суду від 17 квітня 2025 року у справі №176/91/24.

Також апеляційний суд зазначив, що Верховний Суд у постанові від 06 червня 2024 року у справі №559/2655/23 зауважив, що застосування аварійних відключень електроенергії, тривала відсутність електропостачання також не можуть бути обґрунтованими підставами для поновлення строку на апеляційне оскарження, оскільки воєнний стан на території України оголошено 24 лютого 2022 року із цього часу відбуваються масовані ракетні обстріли російською федерацією населених пунктів України, в тому числі об`єктів критичної інфраструктури, проте такі атаки не проводяться щодня, оскільки це складний логістичний процес. Разом із цим, судочинство в Україні продовжує здійснюватися у встановленому Законом порядку.

При цьому, позивачем не надано доказів об`єктивної неможливості звернення до суду з позовною заявою, в межах строку, встановленого процесуальним Законом.

Введення в Україні воєнного стану суттєво ускладнило повноцінне функціонування органів державної влади (місцевого самоврядування). Водночас це не зупиняє перебіг процесуальних строків у судових справах, сама по собі ця обставина, без належного її обґрунтування неможливості ситуативного (в конкретних умовах) виконання процесуальних прав і обов`язків учасника справи, й підтвердження її належними й допустимими доказами, не може слугувати підставою для поновлення пропущеного процесуального строку. Лише факт введення воєнного стану на території України не може слугувати безумовною та достатньою підставою для визнання поважними причин пропуску процесуального строку для органу державної влади, за відсутності відповідних обґрунтувань та доказів того, як саме введення воєнного стану, вплинуло на роботу цього державного органу.

Отже, апеляційний суд дійшов висновку, що наведені обставини могли ускладнити подання позовної заяви, однак скаржник не довів їхнього реального впливу на неможливість своєчасного оскарження.

Враховуючи, що військовою частиною НОМЕР_1 не підтверджено належними та допустимими доказами наявність конкретних обставин, у тому числі й пов`язаних із участю саме персоналу групи юридичного забезпечення у бойових діях, які унеможливили звернення до суду першої інстанції в межах визначеного КАС України строку, апеляційний суд погодився із висновками суду першої інстанції про необґрунтованість підстав пропуску строку на подання позовної заяви з цих причин.

Також суд апеляційної інстанції зауважив, що приналежність до складу Збройних Сил України, залучення їх військовослужбовців частини до бойових завдань за призначенням не можуть бути поважними підставами для поновлення строку звернення до суду, оскільки військова частина НОМЕР_1 є юридичною особою зі штатом працівників, зокрема і працівників, які готують та подають позовні заяви та які не входять до складу військовослужбовців, які безпосередньо виконують бойові завдання.

Крім того, позивачем не надано будь-яких доказів, які б підтверджували, що весь особовий склад військової частини, зокрема й представники, які уповноважені представляти її інтереси, у відповідний період часу залучалися до здійснення відповідних заходів.

Також, повітряні тривоги перебої з електропостачанням, зв`язком, мережею Інтернет не носили постійного, безперервного характеру, при цьому, що наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №2545-АГ «Про призначення службового розслідування», висновок службового розслідування, проведеного за фактом неприбуття до місця тимчасової дислокації підрозділу після лікування сержанта ОСОБА_1 , який є відповідачем у цій справі, та наказ про результати службового розслідування були складені в травні та червні 2024 року.

Натомість із позовом до суду військова частина НОМЕР_1 звернулася лише 13 грудня 2025 року, тобто майже через півтора року після виникнення у неї підстав для звернення до суду, що вказує на істотність порушення передбаченого статтею 122 КАС України процесуального строку для подання нею як суб`єктом владних повноважень позовної заяви.

За встановлених обставин, суди попередніх інстанцій зазначили про неповажність причин пропуску строку звернення до суду з цим адміністративними позовом та про наявність підстав для повернення позовної заяви позивачу.

Верховний Суд звертає увагу на те, що дотримання строків звернення до адміністративного суду є однією з умов дисциплінування учасників публічно-правових відносин, якщо ці відносини стали спірними.

Також, суд вважає за необхідне зазначити, що обмеження строку звернення до суду шляхом встановлення відповідних процесуальних строків, не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя (Рішення Конституційного Суду України від 13 грудня 2011 року № 17-рп/2011). Такі обмеження направленні на досягнення юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулюють учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків та поважати права та інтереси інших учасників правовідносин.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Суд зазначає, що у випадку пропуску строку звернення до суду підставами для його поновлення є лише наявність поважних причин, якими визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Поважними причинами пропуску процесуального строку визнаються обставини, які не залежать від волі заінтересованої особи і перешкодили їй виконати процесуальні дії у межах встановленого законом проміжку часу. До їх числа відносяться обставини непереборної сили та обставини, які об`єктивно унеможливлюють вчинення процесуальної дії у встановлений строк. Вказані обставини підлягають підтвердженню шляхом подання відповідних документів або їх копій.

Отже, Верховний Суд констатує, що суди першої і апеляційної інстанцій, правильно застосували положення частини другої статті 123, пункту 9 частини четвертої статті 169 КАС України, правильне їх застосовування є очевидним.

Доводи касаційної скарги не спростовують і не ставлять під сумнів установлені судами першої і апеляційної інстанцій обставини, а до скарги не додано будь-яких доказів поважності пропуску строку на звернення з позовом до суду, які би зумовлювали об`єктивну неможливість вчасного звернення за захистом до суду.

Відповідно до пункту 5 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Частиною другою статті 333 КАС України встановлено, що у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За таких обставин, Верховний Суд дійшов висновку про необґрунтованість касаційної скарги та відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.

Керуючись статтями 328, 328, 333 КАС України,

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою військової частини НОМЕР_1 на ухвалу Чернігівського окружного адміністративного суду від 15 січня 2026 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 квітня 2026 року №620/13401/25 у справі за позовом військової частини НОМЕР_1 до ОСОБА_1 про стягнення збитків завданих державі.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді М.В. Білак

І.В. Желєзний

М.І. Смокович