Справа № 140/1532/26
Суддя: Андрусенко Оксана Орестівна
Дата ухвалення: 2026-05-12 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОЛИНСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

12 травня 2026 року ЛуцькСправа № 140/1532/26

Волинський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого-судді Андрусенко О. О.,

розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін адміністративну справу за позовом керівника Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Волинській області до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Керівник Камінь-Каширської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції у Волинській області (далі - Інспекція) звернувся з позовом до Державного спеціалізованого господарського підприємства «Ліси України» (далі ДСГП «Ліси України») про визнання протиправною бездіяльності щодо невжиття заходів з організації проведення робіт із винесення меж Заповідного урочища місцевого значення «Озеро Глибоцьке» площею 9,5 га та закріплення їх в натурі (на місцевості); зобов`язання вжити заходів з метою розроблення та затвердження технічної документації із землеустрою на Заповідне урочище місцевого значення «Озеро Глибоцьке» площею 9,5 га, а також забезпечити організацію проведення робіт із винесення меж вказаного об`єкту природно-заповідного фонду та закріплення їх в натурі (на місцевості).

Позовні вимоги мотивовані тим, що в порушення вимог чинного законодавства ДСГП «Ліси України» як землевласником протягом значного часу не вжито заходів, спрямованих на забезпечення проведення робіт з визначення та винесення меж об`єкту природно-заповідного фонду - заповідного урочища місцевого значення урочища «Озеро Глибоцьке», площею 9,5 га, та закріплення їх в натурі (на місцевості), встановлення інформаційно-охоронних знаків встановленого зразку, що унеможливлює його належне використання та зберігання, існує ймовірність використання даної території не за цільовим призначенням.

Ухвалою Волинського окружного адміністративного суду від 09.02.2026 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі, ухвалено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Відповідач, отримавши ухвалу про відкриття провадження 12.02.2026 (а.с.), про що свідчить довідка про доставку електронного листа (а.с.107), відзив на позов не подав.

Відповідно до частини шостої статті 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши письмові докази, перевіривши доводи позову, суд встановив такі обставини.

Судом встановлено, що рішенням виконавчого комітету Волинської обласної ради від 23.11.1979 №401 «Про віднесення частини цінних боліт області до категорії заповідних територій» оголошено об`єктом природно-заповідного фонду місцевого значення озеро «Глибоцьке» площею 9,5 га, яке знаходиться на території Городоцького лісництва Городоцького лісгоспзагу Маневицького лісництва. Відповідно до характеристики даної пам`ятки природи, що наведена у зазначеному рішенні виконавчого комітету Волинської обласної ради, озеро «Глибоцьке» - це озеро карстового походження, багате природними джерелами. Навколо нього мальовничий краєвид. Улюблене місце відпочинку трудящих (а.с. 42-45).

Заповідне урочище місцевого значення «Озеро Глибоцьке» знаходиться на земельній ділянці кадастровим номером :02:002:0309 загальною площею 801,7892 га, яка відноситься до земель державної форми власності, цільове призначення землі лісогосподарського призначення. Разом із цим, вказана земельна ділянка, в тому числі із розміщеному на ній об`єктом природно-заповідного фонду перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України (раніше ДП «Городоцьке ЛГ», філія «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України») та знаходиться в межах виділів 47,51,66 кварталу 13 Городоцького лісництва Маневицького надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», що підтверджується матеріалами базового лісовпорядкування 2003 року.

Згідно Положення про заповідне урочище місцевого значення «Озеро Глибоцьке» Маневицького району Волинської області, що затверджене наказом управління екології та природних ресурсів Волинської обласної військової державної адміністрації від 14.01.2026 № 2 (далі - Положення), заповідне урочище входить до складу природно-заповідного фонду України, охороняється як національне надбання, щодо якого встановлюється особливий режим охорони, відтворення й використання (п. 1.2 Положення). Територія, якій надано статус Заповідного урочища не вилучається із користування Землекористувача філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України», який здійснює в його межах свою господарську діяльність відповідно до цього Положення (пункти 1.3, 1.4 Положення). Основними завданнями Заповідного урочища є: збереження озера карстового походження у природному стані; підтримка загального екологічного балансу в регіоні; поширення еколого-освітніх знань тощо (пункт 2.2. Положення) (а.с. 52-54).

Відповідно до охоронного зобов`язання від 14.01.2026 №229 зобов`язано землекористувача дотримуватись встановленого режиму для території природнозаповідного фонду; не здійснювати у межах території природно-заповідного фонду забороненої господарської діяльності; дотримуватися вимог щодо використання території природно-заповідного фонду. Також охоронними зобов`язаннями зобов`язано Відповідача виготовити і встановити на території заповідного об`єкту єдині державні знаки та інформаційні аншлаги (а.с. 38-44).

Листом від 31.10.2025 (а.с. 26) Державною екологічною інспекцією у Волинській області надано акт перевірки ДП «Городоцьке ЛГ» від 14.02.2020 № 128/02.20, яким підтверджено, що на території лісогосподарського підприємства знаходиться об`єкт природно-заповідного фонду Заповідне урочище «Озеро Глибоцьке» площею 9,5 га (а.с. 27-32).

З інформації, що міститься у Державному земельному кадастрі, а також листів управління екології та природних ресурсів Волинської обласної військової адміністрації від 24.10.2025 № 1751/1.15/2-25 (а.с. 34) та інформацією із філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України» від 21.10.2025 № 12406/34.6.3-2025 встановлено, що межі вказаного об`єкту ПЗФ в натурі (на місцевості) не винесено (а.с. 22).

Відсутність відомостей у Державному земельному кадастрі про земельну ділянку під заповідним урочищем місцевого значення «Озеро Глибоцьке», як про землі природо-заповідного призначення підтверджується даними ГУ Держгеокадастру у Волинській області від 05.11.2025 № 5113-25, яке зазначає, що під вказаним об`єктом ПЗФ проєкт землеустрою не розроблявся (а.с. 47).

У відповідь на лист Камінь-Каширської окружної прокуратури від 16.10.2025 №51/1-1219ВИХ-25 щодо надання інформації стосовно об`єкту природно-заповідного фонду, заповідного урочища місцевого значення «Озеро Глибоцьке», ДСГП «Ліси України» листом від 21.10.2025 №12406/34.6.3-2025 повідомило, що Філією наразі вивчається питання щодо систематизованого встановлення меж в натурі (на місцевості) меж об`єктів природно-заповідного фонду на території Волинської та Рівненської областей (а.с. 22).

Вважаючи протиправною бездіяльність ДСГП «Ліси України» щодо невжиття заходів із винесення меж заповідного урочища місцевого значення «Озеро Глибоцьке», площею 9,5 га та закріплення їх в натурі (на місцевості) протиправною, прокурор звернувся до суду з даним позовом.

Пунктом 3 частини першої статті 131-1 Конституції України передбачено, що в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Право на звернення прокурора або його заступника до суду в інтересах держави передбачене статтями 2, 23 Закону України від 14.10.2014 №1697-VІІ «Про прокуратуру» (далі Закон №1697-VІІ) та статтею 53 КАС України.

Так згідно з частинами першою, третьою, четвертою статті 23 цього Закону представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом. Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу. Наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

При вирішенні справи суд бере до уваги, що інтереси держави є оціночним поняттям, а тому прокурор в кожному конкретному випадку самостійно визначає з посиланням на порушення матеріальних або інших інтересів держави, обґрунтовує у позовній заяві необхідність їх захисту та зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах. Державний інтерес знаходить свій вияв у підтримці такого стану суспільних відносин, який би повною мірою відповідав конституційним засадам правового регулювання та забезпечував баланс інтересів усіх членів суспільства в їх взаємовідносинах між собою та державою.

У пункті 2 резолютивної частини Рішення Конституційного Суду України від 08.04.1999 №3-рп/99 під поняттям орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних відносинах, потрібно розуміти орган державної влади чи орган місцевого самоврядування, якому законом надані повноваження органу виконавчої влади.

Відповідно до правових висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.05.2020 у справі №912/2385/18 бездіяльність компетентного органу (нездійснення захисту інтересів держави) означає, що компетентний орган знав або повинен був знати про порушення інтересів держави, мав повноваження для захисту, але не звертався до суду з відповідним позовом у розумний строк. Звертаючись до компетентного органу до подання позову в порядку, передбаченому статтею 23 Закону України Про прокуратуру, прокурор фактично надає йому можливість відреагувати на стверджуване порушення інтересів держави, зокрема, шляхом призначення перевірки фактів порушення законодавства, виявлених прокурором, вчинення дій для виправлення ситуації, а саме подання позову або аргументованого повідомлення прокурора про відсутність такого порушення. Невжиття компетентним органом жодних заходів протягом розумного строку після того, як цьому органу стало відомо або повинно було стати відомо про можливе порушення інтересів держави, має кваліфікуватися як бездіяльність відповідного органу. Таким чином, прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону України Про прокуратуру, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження судом підстав для представництва.

За приписами статей 13, 14 Конституції України земля є об`єктом права власності Українського народу, основним національним багатством і перебуває під особливою охороною держави.

Частиною першою статті 4 Закону України 25.06.1991 №1264-XII Про охорону навколишнього природного середовища (далі Закон №1264-XII) визначено, що природні ресурси України є власністю Українського народу.

Згідно зі статтею 5 Закону №1264-XII державній охороні і регулюванню використання на території України підлягають: навколишнє природне середовище як сукупність природних і природно-соціальних умов та процесів, природні ресурси, як залучені в господарський обіг, так і невикористовувані в економіці в даний період (земля, надра, води, атмосферне повітря, ліс та інша рослинність, тваринний світ), ландшафти та інші природні комплекси. Особливій державній охороні підлягають території та об`єкти природно-заповідного фонду України й інші території та об`єкти, визначені відповідно до законодавства України.

Отже, державний та суспільний інтерес полягає у необхідності неухильного дотримання вимог законодавства в галузі охорони і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду, насамперед, задля збереження національного природного надбання країни.

Статтею 20-2 Закону №1264-XII передбачено, що до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема: організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами - нерезидентами вимог законодавства: про використання та охорону земель; про природно-заповідний фонд; надання обов`язкових до виконання приписів щодо усунення виявлених порушень вимог законодавства з питань, що належать до його компетенції, інформування дозвільних органів про надані приписи суб`єктам господарювання, що здійснюють діяльність на підставі дозволів у сфері охорони навколишнього природного середовища, та здійснення контролю за їх виконанням; вжиття в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступати позивачем та відповідачем у судах.

Згідно з пунктом 1 Положення про Державну екологічну інспекцію України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 19.04.2017 №275, Державна екологічна інспекція України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра екології та природних ресурсів і який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Відповідно до пункту 1 розділу І, пункту 11 розділу ІІ Положення про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Державної екологічної інспекції України, затвердженого наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 07.04.2020 №230 (зареєстровано в Міністерстві юстиції України 16 квітня 2020 року за №350/34633), Державна екологічна інспекція відповідної області (далі - Інспекція) є територіальним органом Державної екологічної інспекції України та їй підпорядковується. До функцій Інспекції належить вжиття в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступ позивачем та відповідачем у судах.

Підпунктом 15 пункту 2 розділу II Положення про Державну екологічну інспекцію у Волинській області, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 20.02.2023 №28, визначено, що Державна екологічна інспекція у Волинській області здійснює нагляд за додержанням законодавства про охорону і використання територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Також пунктом 6 Положення про Державну екологічну інспекцію у Волинській області, що затверджено Наказом Державної екологічної інспекції України від 04.12.2025 №197 передбачено можливість Позивача на звернення до суду із позовом щодо визнання протиправними дій чи бездіяльності фізичних і юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців, органів державної влади та місцевого самоврядування, їх посадових осіб.

Як вбачається із матеріалів справи, прокурор листом від 05.02.2026 №51/1-286ВИХ-26 повідомив Інспекцію про пред`явлення позову до суду в інтересах держави в особі Інспекції до ДСГП «Ліси України» про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії щодо виготовлення технічної документації із землеустрою на об`єкт природньо-заповітного фонду Заповідне урочище місцевого значення «Озеро Глибоцьке» площею 9,5 га. Одночасно роз`яснено, що наявність підстав для представництва може бути оскаржена суб`єктом владних повноважень у встановленому законом порядку (а.с.11).

Інспекція не подала до суду заперечень проти її представництва прокурором в інтересах держави.

Надаючи оцінку доводам прокурора по суті спору, суд зазначає, що відповідно до статтей1, 2 Земельного кодексу України (далі ЗК України) земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Суб`єктами земельних відносин є громадяни, юридичні особи, органи місцевого самоврядування та органи державної влади, а об`єктами земельних відносин є землі в межах території України, земельні ділянки та права на них, у тому числі на земельні частки (паї).

За приписами статті 19 ЗК України землі України за цільовим призначенням поділяються на категорії, в тому числі землі природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.

У статті 79 ЗК України вказано, що земельна ділянка - це частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.

Згідно з частиною першою статті 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру.

Відповідно до частини сьомої статті 79-1 ЗК України винесення в натуру (на місцевість) меж сформованої земельної ділянки до її державної реєстрації здійснюється за документацією із землеустрою, яка стала підставою для її формування, а відповідно до частини восьмої цієї ж статті ЗК України у разі встановлення (відновлення) меж земельних ділянок за їх фактичним використанням у зв`язку з неможливістю виявлення дійсних меж, формування нових земельних ділянок не здійснюється, а зміни до відомостей про межі земельних ділянок вносяться до Державного земельного кадастру.

Статтею 43 ЗК України визначено, що землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Статтею 44 ЗК України передбачено, що до земель природно-заповідного фонду включаються природні території та об`єкти (природні заповідники, національні природні парки, біосферні заповідники, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища), а також штучно створені об`єкти (ботанічні сади, дендрологічні парки, зоологічні парки, парки-пам`ятки садово-паркового мистецтва).

Відповідно до статті 45 ЗК України землі природно-заповідного фонду можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності. Порядок використання земель природно-заповідного фонду визначається законом.

Правові основи організації, охорони, ефективного використання природно-заповідного фонду України, відтворення його природних комплексів та об`єктів визначені Законом України від 16.06.1992 №2456-XII «Про природно-заповідний фонд України» (далі - Закон №2456-XII).

Відповідно до статті 3 Закону №2456-XII до природно-заповідного фонду України належать: природні території та об`єкти - природні заповідники, біосферні заповідники, національні природні парки, регіональні ландшафтні парки, заказники, пам`ятки природи, заповідні урочища.

Згідно із статтею 7 Закону №2456-XII землі природно-заповідного фонду - це ділянки суші і водного простору з природними комплексами та об`єктами, що мають особливу природоохоронну, екологічну, наукову, естетичну, рекреаційну та іншу цінність, яким відповідно до закону надано статус територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

На землях природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного або історико-культурного призначення забороняється будь-яка діяльність, яка негативно впливає або може негативно впливати на стан природних та історико-культурних комплексів та об`єктів чи перешкоджає їх використанню за цільовим призначенням. На землях територій та об`єктів природно-заповідного фонду, які створюються в зоні відчуження та зоні безумовного (обов`язкового) відселення території, що зазнала радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи, забороняється будь-яка діяльність, що не забезпечує режим радіаційної безпеки.

Межі територій та об`єктів природно-заповідного фонду встановлюються в натурі відповідно до законодавства. До встановлення меж територій та об`єктів природно-заповідного фонду в натурі їх межі визначаються відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Відповідно до статті 29 Закону №2456-XII заповідними урочищами оголошуються лісові, степові, болотні та інші відокремлені цілісні ландшафти, що мають важливе наукове, природоохоронне і естетичне значення, з метою збереження їх у природному стані. Оголошення заповідних урочищ провадиться без вилучення земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів у їх власників або користувачів.

Частиною другою статті 30 Закону №2456-XII передбачено, що власники або користувачі земельних ділянок, водних та інших природних об`єктів, оголошених заповідними урочищами, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження.

Згідно зі статтею 8 Закону №2456-XII збереження територій та об`єктів природно-заповідного фонду забезпечується шляхом розробки проектної і проектно-планувальної документації, землевпорядкування, лісовпорядкування.

Частиною п`ятою статті 53, статтею 60 Закону №2456-XII визначено, що території та об`єкти природно-заповідного фонду або їх частини, що створюються чи оголошуються без вилучення земельних ділянок, що вони займають, передаються під охорону підприємствам, установам, організаціям і громадянам обласними, Київською та Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища з оформленням охоронного зобов`язання. Охорона територій та об`єктів природно-заповідного фонду інших категорій покладається на підприємства, установи та організації, у віданні яких вони перебувають. Органи місцевого самоврядування, місцеві державні адміністрації, виконавчі органи місцевого самоврядування сприяють охороні й збереженню територій та об`єктів природно-заповідного фонду, виконанню покладених на них завдань.

Таким чином за змістом вказаних норм власники або користувачі земельних ділянок, оголошених об`єктами природно-заповітного фонду, беруть на себе зобов`язання щодо забезпечення режиму їх охорони та збереження. У свою чергу, забезпечення режиму охорони та збереження об`єктів природно-заповітного фонду здійснюється, зокрема, шляхом встановлення меж території такого об`єкту в натурі відповідно до проектів створення територій та об`єктів природно-заповідного фонду.

Закон України від 22.05.2003 №858-IV «Про землеустрій» (далі Закон №858-IV) визначає правові та організаційні основи діяльності у сфері землеустрою і спрямований на регулювання відносин, які виникають між органами державної влади, органами місцевого самоврядування, юридичними та фізичними особами із забезпечення сталого розвитку землекористування.

У цьому Законі наведені нижче основні терміни вживаються в такому значенні: проект землеустрою - сукупність економічних, проектних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; цільове призначення земельної ділянки - використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку (стаття 1).

Відповідно до підпункту в частини першої статті 2 Закону №858-IV землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

У статті 20 Закону №858-IV обумовлено, що землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути).

Підставою для здійснення землеустрою відповідно до статті 22 Закону №858-IV є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, укладені договори між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення.

Статтею 25 Закону №858-IV визначено, що одним із видів документації із землеустрою є проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів.

Відповідно до статті 26 Закону №858-IV замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи.

Статтею 30 Закону №858-IV та пунктом 3 частини третьої статті 186 ЗК України проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення зобов`язано погоджувати з структурним підрозділом відповідної обласної державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення).

Статтею 47 Закону №858-IV передбачено, що проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються з метою: а) збереження природного різноманіття ландшафтів, охорони довкілля, підтримання екологічного балансу; б) створення місць для організованого лікування та оздоровлення людей, масового відпочинку і туризму; в) створення приміських зелених зон, збереження і використання об`єктів культурної спадщини; г) проведення науково-дослідних робіт; ґ) встановлення меж водоохоронних зон та прибережних захисних смуг; д) визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні земель, встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, а також інформування про такі обмеження землевласників, землекористувачів, інших фізичних та юридичних осіб.

Проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів включають: а) завдання на складання проекту землеустрою; б) пояснювальну записку; в) характеристику території із встановленням режиму використання земель природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів; ґ) матеріали геодезичних вишукувань та землевпорядного проектування; д) витяг з графічної частини відповідної містобудівної документації з позначеними межами водоохоронної зони, прибережної захисної смуги, пляжної зони (за наявності); е) інформацію про перспективний стан використання та охорони земель у межах адміністративно-територіальної одиниці, яка є складовою схеми землеустрою і техніко-економічного обґрунтування використання та охорони земель відповідної адміністративно-територіальної одиниці (за наявності); є) план організації території з відображенням угідь, землевласників і землекористувачів, у тому числі земельних ділянок, щодо яких встановлені обмеження у використанні; ж) план меж земельних ділянок, що включаються до території природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, водного фонду та водоохоронних зон, меж обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів без їх вилучення у землевласників та землекористувачів; з) креслення перенесення в натуру (на місцевість) меж території оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення та земель водного фонду та водоохоронних зон, меж обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів; и) акт перенесення в натуру (на місцевість) меж території оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, меж обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів у натурі (на місцевості).

Рішення про затвердження проектів землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон одночасно є рішенням про встановлення меж таких територій.

Відомості про межі територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, межі обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів вносяться до Державного земельного кадастру.

Аналізуючи наведені правові норми, слід прийти до висновку, що природоохоронне законодавство України передбачає ідентифікацію територій природно-заповідного фонду, в тому числі шляхом встановлення в натурі їх меж, для чого в обов`язковому порядку розробляються проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду. Наведене убезпечує від використання землі на території природно-заповідного фонду не за цільовим призначенням та запобігає її протиправному привласненню.

Відповідно до пункту 65 Порядку здійснення лісовпорядкування, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 07.02.2023 №112 (далі Порядок №112) у випадку наявності рішень про створення чи оголошення територій, об`єктів природно-заповідного фонду та їх охоронних зон до матеріалів лісовпорядкування включаються картографічні матеріали та квартально-видільний перелік лісових ділянок, включених до таких охоронних зон.

Згідно абзацу 2 пункту 3 частини третьої статті 186 ЗК України, проекти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно- заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів погоджуються центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об`єктів природнозаповідного фонду загальнодержавного значення, земель оздоровчого, рекреаційного призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон), органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим у сфері охорони навколишнього природного середовища, структурним підрозділом відповідної обласної, Київської чи Севастопольської міської державної адміністрації у сфері охорони навколишнього природного середовища (у разі наявності територій чи об`єктів природно-заповідного фонду місцевого значення).

Відповідно до пункту 1.6 Положення, межі земельних ділянок, що включені до території Заповідного урочища встановлюються в натурі (на місцевості), закріплюються межовими знаками в порядку, визначеному законодавством. Відомості про обмеження у використанні таких земельних ділянок, що встановлені законом та нормативно-правовими актами, в частині додержання природоохоронних вимог, вносяться до Державного земельного кадастру в установленому законом порядку та обов`язково враховуються у схемі планування територій області, містобудівній документації, схемі землеустрою і техніко-економічному обґрунтуванні використання та охорони земель відповідної адміністративно-територіальної одиниці.

Забезпечення режиму охорони території земельних ділянок у межах Урочища здійснюється Землекористувачем (п. 3.4 Положення).

Судом встановлено, що Заповідне урочище місцевого значення «Озеро Глибоцьке» знаходиться на земельній ділянці кадастровим номером :02:002:0309 загальною площею 801,7892 га, яка відноситься до земель державної форми власності, цільове призначення землі лісогосподарського призначення. Разом із цим, вказана земельна ділянка, в тому числі із розміщеному на ній об`єктом природно-заповідного фонду перебуває у постійному користуванні ДП «Ліси України (раніше ДП «Городоцьке ЛГ», філія «Городоцьке ЛГ» ДП «Ліси України») та знаходиться в межах виділів 47,51,66 кварталу 13 Городоцького лісництва Маневицького надлісництва філії «Поліський лісовий офіс» ДП «Ліси України».

Відповідно до охоронного зобов`язання від 14.01.2026 №229 зобов`язано землекористувача дотримуватись встановленого режиму для території природнозаповідного фонду; не здійснювати у межах території природно-заповідного фонду забороненої господарської діяльності; дотримуватися вимог щодо використання території природно-заповідного фонду. Також охоронними зобов`язаннями зобов`язано відповідача виготовити і встановити на території заповідного об`єкту єдині державні знаки та інформаційні аншлаги.

З наведеного слідує, що ДСГП «Ліси України» як землевласник має обов`язок вчинити дії, спрямовані на забезпечення проведення робіт з винесення меж об`єкту природно-заповідного фонду - заповідного урочища місцевого значення «Озеро Глибоцьке», площею 9,5 га, в межах землеволодіння ДСГП «Ліси України» та закріплення їх в натурі (на місцевості)

Натомість межі заповідного урочища місцевого значення «Озеро Глибоцьке», площею 9,5 га, в натурі (на місцевості) не встановлені, що підтверджується листом ДСГП «Ліси України» від 21.10.2025 №12406/34.6.3-2025 (а.с. 22) та актом Інспекції від 14.02.2020 №128/02.20 (а.с. 27-32).

З урахуванням встановлених обставин справи та наведених норм чинного законодавства України, суд дійшов висновку, що прокурором доведено наявність підстав звернення до суду з позовом та підстав для визнання протиправною бездіяльності ДСГП «Ліси України» щодо невжиття заходів з організації проведення робіт із винесення меж Заповідного урочища місцевого значення «Озеро Глибоцьке» площею 9,5 га та закріплення їх в натурі (на місцевості); зобов`язання вжити заходів з метою розроблення та затвердження технічної документації із землеустрою на Заповідне урочище місцевого значення «Озеро Глибоцьке» площею 9,5 га, а також забезпечити організацію проведення робіт із винесення меж вказаного об`єкту природно-заповідного фонду та закріплення їх в натурі (на місцевості), тому взаємопов`язані позовні вимоги належить задовольнити.

Керуючись статтями 243 - 246, 262 КАС України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.

Визнати протиправною бездіяльність Державного спеціалізованого підприємства «Ліси України» щодо невжиття заходів з організації проведення робіт із винесення меж Заповідного урочища місцевого значення «Озеро Глибоцьке» площею 9,5 га та закріплення їх в натурі (на місцевості).

Зобов`язати Державне спеціалізоване підприємство «Ліси України» (01601, місто Київ, вулиця Руставелі Шота, 9а, ) вжити заходів з метою розроблення та затвердження технічної документації із землеустрою на Заповідне урочище місцевого значення «Озеро Глибоцьке» площею 9,5 га, а також забезпечити організацію проведення робіт із винесення меж вказаного об`єкту природно-заповідного фонду та закріплення їх в натурі (на місцевості).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржене в апеляційному порядку повністю або частково шляхом подання апеляційної скарги до Восьмого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Суддя О. О. Андрусенко