Справа № 826/8941/15
Суддя: Перепелиця А.М.
Дата ухвалення: 2026-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2026 року м. Київ № 826/8941/15

Київський окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Перепелиця А.М., розглянувши у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Міністерства доходів і зборів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі,

В С Т А Н О В И В:

До Окружного адміністративного суду міста Києва звернулася ОСОБА_1 з адміністративним позовом до Державної фіскальної служби України (далі відповідач-1), Міністерства доходів і зборів України (далі відповідач-2), у якому просила суд:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 15.04.2015 № 354-о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» згідно п. 7-2 ч. 1 ст. 36 КЗпП України;

- поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, а саме, з 15.04.2015;

- стягнути з Державної фіскальної служби України на користь ОСОБА_1 розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу, починаючи з 15.04.2015 по день ухвалення рішення про поновлення на роботі.

В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено про протиправність наказу Міністерства доходів і зборів України від 15.04.2015 № 354-о, яким ОСОБА_1 звільнено з посади першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» відповідно до пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, оскільки вважає, що Закон України «Про очищення влади» не поширюється на посаду, з якої її було звільнено. Зокрема, зауважено, що в статті 2 Закону України «Про очищення влади», якою визначено вичерпний перелік посад, щодо яких здійснюються заходи очищення влади (люстрації), відсутні будь-які положення про поширення дії цього Закону на районні державні податкові інспекції, а також на осіб, призначених на посаду першого заступника начальника державної податкової інспекції в районі.

Окрім того, позивач вважає, що сам по собі факт перебування особи на тій чи іншій посаді у відповідний період не може бути підставою для застосування до неї люстраційних обмежень і заборон. На її думку, оскаржуваний наказ про звільнення прийнято з порушенням права на доступ до державної служби та права на працю, гарантованих статтями 38 і 43 Конституції України, а також за відсутності будь-яких даних про те, що позивач у період з 25.02.2010 по 22.02.2014 своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювала заходи, спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 19.05.2015 відкрито провадження в адміністративній справі № 826/8941/15.

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 20.05.2015 зупинено провадження у справі № 826/8941/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Міністерства доходів і зборів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі до розгляду Конституційним Судом України об`єднаного конституційного провадження за конституційним поданням Верховного суду України щодо відповідності Конституції України (конституційності) пункту 6 частини першої, пунктів 2, 13 частини другої, частини третьої статті 3 Закону України «Про очищення влади» та за конституційним поданням 47 народних депутатів України щодо відповідності Конституції України (конституційності) частин третьої, шостої статті 1, частин першої, другої, третьої, четвертої, восьмої статті 3, пункту 2 частини п`ятої статті 5, пункту 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про очищення влади».

Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2021 поновлено провадження у справі, призначено попереднє судове засідання та замінено первинних відповідачів - Державну фіскальну службу України та Міністерство доходів і зборів України - Державною податковою службою України (, 04053, м. Київ, Львівська площа, 8).

У поданих до суду письмових запереченнях представником відповідача-1 зазначено, що за результатами перевірки відомостей, зазначених в особовій справі, встановлено, що до позивача застосовується заборона, визначена частиною третьою статті 1 Закону України «Про очищення влади». Вказано, що з метою забезпечення виконання вимог Закону України «Про очищення влади», Міністерством доходів і зборів України видано наказ від 15.04.2014 №354-о «Про звільнення ОСОБА_1 », яким на підставі пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України, Закону України «Про очищення влади», доповідної записки від 14.04.2015 №937/99-99-04-01-02-18 звільнено з посади першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві. Зауважено, що на момент прийняття оскаржуваного наказу та на дату звернення позивача до суду, Конституційним Судом України не було визнано неконституційним Закон України «Про очищення влади» або окремі його положення. Відтак, вважає, що оскаржуваний наказ прийнято у межах повноважень та у спосіб, визначений законом.

Постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 апеляційну скаргу Державної податкової служби України задоволено. Ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 29.06.2021 в частині заміни відповідача скасовано. У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про заміну відповідача у справі з Державної фіскальної служби України на його правонаступника Державну податкову службу України - відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 21.02.2022 касаційну скаргу ОСОБА_1 на постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.12.2021 у справі №826/8941/15 за позовом ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Міністерства доходів і зборів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі повернуто скаржнику.

На виконання положень пункту 2 розділу ІІ Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про ліквідацію Окружного адміністративного суду міста Києва та утворення Київського міського окружного адміністративного суду» від 13.12.2022 №2825-ІХ, адміністративну справу було передано до Київського окружного адміністративного суду за належністю.

Матеріали справи отримані Київським окружним адміністративним судом та протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями справа розподілена судді Перепелиці А.М.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 24.04.2024 прийнято до провадження адміністративну справу та вирішено здійснювати розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами. Клопотання представників позивача про заміну відповідачів у справі правонаступником та про витребування доказів - повернуто без розгляду. Витребувано з Державної фіскальної служби України та Державної податкової служби України довідку про середньомісячний розмір заробітної плати позивача за останні 2 (два) робочі місяці перед звільненням.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 витребувано з Головного управління ДФС у м. Києві довідку про середньомісячний розмір заробітної плати ОСОБА_1 за останні 2 (два) робочі місяці перед звільненням.

На виконання вимог ухвали суду від 03.04.2026 від Головного управління ДФС у м. Києві до суду надійшли витребувані матеріали.

Розглянувши матеріали адміністративної справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд зазначає таке.

Як убачається з матеріалів справи, ОСОБА_1 з 25.06.1990 працювала в органах державної державної податкової служби. Значний період часу позивач працювала в Державній податковій інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві на посаді першого заступника начальника інспекції.

16.10.2014 набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII.

Позивачем 03.04.2015 на ім`я голови комісії з реорганізації Міністерства доходів і зборів подано заяву про відсутність підстав для застосування до неї заборони, передбаченої частиною третьою або четвертою статті 1 вказаного Закону, надано згоду на проходження перевірки.

Наказом Міністерства доходів і зборів України від 15.04.2015 №354-о ОСОБА_1 звільнено 15.04.2015 з посади першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади».

Вказаний наказ прийняти на підставі пункту 72 частини першої статті 36 КЗпП України, Закону України «Про очищення влади» та доповідної записки від 14.04.2015 №937/99-99-04-01-02-18.

Вважаючи наказ про звільнення протиправним, позивач звернулася до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами, суд зазначає таке.

Згідно з частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Частиною першою статті 7 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) встановлено, що суд вирішує справи відповідно до Конституції та законів України, а також міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За правилами частин третьої та п`ятої статті 7 цього Кодексу у разі невідповідності нормативно-правового акта Конституції України, закону України, міжнародному договору, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, або іншому правовому акту суд застосовує правовий акт, який має вищу юридичну силу, або положення відповідного міжнародного договору України. Якщо міжнародним договором, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлені інші правила, ніж ті, що встановлені законом, то застосовуються правила міжнародного договору України.

16.10.2014 набрав чинності Закон України «Про очищення влади» від 16.09.2014 №1682-VII (далі Закон №1682-VII).

Згідно з частиною першою статті 1 Закон №1682-VII очищення влади (люстрація) - це встановлена цим Законом або рішенням суду заборона окремим фізичним особам обіймати певні посади (перебувати на службі) (далі - посади) (крім виборних посад) в органах державної влади та органах місцевого самоврядування.

Частиною другою вказаної статті визначено, що очищення влади (люстрація) здійснюється з метою недопущення до участі в управлінні державними справами осіб, які своїми рішеннями, діями чи бездіяльністю здійснювали заходи (та/або сприяли їх здійсненню), спрямовані на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, і ґрунтується на принципах: верховенства права та законності; відкритості, прозорості та публічності; презумпції невинуватості; індивідуальної відповідальності; гарантування права на захист.

Відповідно до частини третьої статті 1 Закону №1682-VII протягом десяти років із дня набрання чинності цим Законом посади, щодо яких здійснюється очищення влади (люстрація), не можуть обіймати особи, зазначені у частинах першій, другій, четвертій та восьмій статті 3 цього Закону, а також особи, які не подали у строк, визначений цим Законом, заяви, передбачені частиною першою статті 4 цього Закону.

Статтею 2 Закону №1682-VII визначено перелік посад, щодо яких здійснюються заходи з очищення влади (люстрації).

Так, в силу пункту 8 частини першої статті 3 Закону №1682-VII заборона, передбачена частиною третьою статті 1 цього Закону, застосовується до осіб, які обіймали сукупно не менше одного року посаду (посади) у період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року, керівника, заступника керівника територіального (регіонального) органу прокуратури України, Служби безпеки України, Міністерства внутрішніх справ України, центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну податкову та/або митну політику, податкової міліції в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі.

З аналізу вказаних норм убачається, що встановлення для осіб заборони обіймати певні посади в органах державної влади чи їхніх самостійних структурних підрозділах пов`язується із самим лише фактом зайняття ними сукупно не менше одного року в період з 25 лютого 2010 року по 22 лютого 2014 року посад, передбачених статтею 3 цього Закону, або обіймали таку посаду (посади) у період з 21 листопада 2013 року по 22 лютого 2014 року та не були звільнені в цей період з відповідної посади.

Питання конституційності, зокрема, положень пунктів 7, 8, 9 частини першої, пункту 4 частини другої статті 3 у взаємозв`язку з частиною третьою статті 1 та пунктом 2 Розділу Прикінцеві та перехідні положення Закону України №1682-VII на відповідність положенням статті 38, частини другої статті 61, частини другої статті 62 вирішуються Конституційним Судом України, рішення за наслідками розгляду конституційного провадження не ухвалено.

Водночас, Верховний Суд у рішенні від 18.09.2018 в справі № 800/186/17 висловив правовий висновок про те, що люстрація як законодавче обмеження за своєю правовою природою є відмінною від юридичної відповідальності та не може бути ототожнена з нею. У зв`язку з цим Верховний Суд відхилив доводи позивача, які ґрунтувалися на приписах статей 58, 61 і 62 Конституції України, оскільки ці норми спрямовані на регулювання принципів і засад ретроспективної відповідальності за вчинення правопорушень, зокрема кримінальних, та індивідуального характеру юридичної відповідальності, встановлюють низку процесуальних гарантій, покликаних запобігти необґрунтованому притягненню будь-кого до юридичної відповідальності. Указані гарантії, за висновком Суду, не поширюються на правовідносини, які не пов`язані з настанням юридичної відповідальності осіб.

Такий висновок було підтримано також і Великою Палатою Верховного Суду в постанові від 31.01.2019 у справі №800/186/17.

Окрім іншого, у справі №800/186/17 Верховний Суд указав на політичний характер люстраційних заходів. Суд відмітив, якщо юридична відповідальність пов`язана з застосуванням санкцій за порушення визначених законом норм, то політична відповідальність постає як відповідальність за належне здійснення державної влади, державного управління тими, хто відповідно до покладених завдань і функцій є носіями такої влади. Політичну відповідальність потрібно розуміти як відповідність якостей носіїв владно-управлінської діяльності і реалізації ними своїх функцій і повноважень тим умовам і завданням, які постали перед державою і суспільством (на виклики часу, відповідь на об`єктивні вимоги до неї).

У справі №800/186/17 Верховний Суд вказав на те, що застосовані люстраційним законодавством заходи не можуть вважатися заходами юридичної відповідальності, оскільки не є санкцію за конкретне протиправне діяння. Їхня мета полягала у відновленні довіри до органів державної влади, а не притягненні до відповідальності відповідних посадових осіб.

Верховний Суд визнав вказані висновки застосовними й у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18), за результатами розгляду якої ухвалив постанову від 03.06.2020, в якій сформулював правову позицію про те, що самого лише факту перебування осіб на визначених в Законі посадах та протягом встановленого цим же Законом строку недостатньо для застосування заборон, визначених частиною третьою статті 1 Закону №1682-VІІ.

Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду від 18.03.2021 у справі №825/3399/14.

Вказані висновки підлягають застосуванню й у даній справі.

Крім того, судом враховано, що відповідно до частини першої статті 129 Конституції України суди зобов`язані вирішувати спори, керуючись верховенством права, що, у свою чергу, означає врахування тлумачення Конвенції, яке надається Європейським судом з прав людини (далі - ЄСПЛ) як мінімальних стандартів демократичного суспільства.

Принцип законності, який є складовою верховенства права, у розумінні Європейського суду з прав людини, має бути заснованим на визнанні і прийнятті людини, її прав та свобод, як найвищої цінності, тобто за своїм змістом мати характер правозаконності. Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях неодноразово наголошував на тому, що вислів «згідно із законом» означає, зокрема, що закон не повинен суперечити принципу верховенства права.

Так, Венеціанська комісія у Проміжному (пункти 64, 82, 104) та Остаточному (пункт 18) висновках № 788/2014 щодо Закону України №1682-VII наголошує на необхідності доведеності вини кожної особи, яка піддається люстраційним процедурам, як на загальновизнаному міжнародному стандарті.

Парламентська асамблея Ради Європи у Резолюції ПАРЄ № 1096 (1996) звертає увагу держав-членів на те, що «люстрація» застосовується до осіб у випадку доведення їх провини в кожному конкретному випадку, а не як інструмент формального звільнення з посади. Зокрема, у пункті 12 Асамблея підкреслила, що загалом люстраційні заходи можуть будуть сумісними з демократичною державою, заснованій на принципі верховенства права, за умов дотримання деяких критеріїв. По-перше, провина, а саме особиста, а не колективна, повинна бути доведена в кожному окремому випадку; це наголошує на потребі в індивідуальному, а не колективному, застосуванні законів про люстрацію. По-друге, повинні гарантуватися право на захист, презумпція невинуватості до доведення провини і право на судовий перегляд ухваленого рішення. Помста у жодному разі не може бути метою таких заходів, а процес люстрації не повинен допускати політичне або соціальне зловживання результатами люстрації. Метою люстрації є не покарання осіб, які вважаються винними (це входить до завдань прокурорів, які керуються кримінальним законодавством), а захист молодих демократій.

Разом з тим, 17.10.2019 ЄСПЛ прийняв рішення у справі «Полях та інші проти України» (заяви № 58812/15, № 53217/16, № 59099/16, № 23231/18, № 47749/18), яке 24.02.2020 набуло статусу остаточного (далі - рішення у справі «Полях та інші проти України»), та стосувалося звільнення п`ятьох державних службовців на підставі приписів Закону України №1682-VII.

У цьому рішенні ЄСПЛ, із застосуванням підходу, заснованого на наслідках, визнав, що звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII становило втручання у їхнє право на повагу до приватного життя.

У пункті 208 цього рішення щодо підходу, заснованого на наслідках, Суд зазначив, що Закон №1682-VII вплинув на заявників у трьох аспектах: 1) їх звільнили з державної служби; 2) до них було застосовано заборону обіймати посади державної служби на строк десять років; 3) відомості про осіб заявників було внесено до загальнодоступного в мережі Інтернет Єдиного державного реєстру осіб, щодо яких застосовано положення Закону №1682-VII.

За оцінкою ЄСПЛ, поєднання цих заходів мало дуже серйозні наслідки для здатності заявників встановлювати і розвивати відносини з іншими та їхньої соціальної і професійної репутації, а також значною мірою вплинуло на них. Вони не були просто відсторонені, понижені або переведені на менш відповідальну посаду, а звільнені із забороною обіймати посади державної служби, одразу втративши всі свої здобутки. Їм було заборонено обіймати будь-які посади державної служби у сфері, в якій вони багато років працювали як державні службовці (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 209).

У вказаній справі Європейський суд з прав людини визнав, що застосовані до заявників заходи ґрунтувалися на національному законодавстві, однак піддав сумніву наявність легітимної мети звільнення заявників на підставі Закону №1682-VII, проте продовжив розгляд скарг, презюмуючи, що цілі Закону №1682-VII можуть розглядатися як такі, що загалом відповідають цілям, визнаним Судом законними у його практиці щодо посткомуністичної люстрації в державах Центральної та Східної Європи. Європейський суд з прав людини зазначив, що він має переконатися чи переслідували законну мету застосовані до заявників заходи розглянуті не in abstracto, а з огляду на конкретні обставини їхніх справ, і чи були вони «необхідні у демократичному суспільстві» у розумінні пункту 2 статті 8 Конвенції. Втручання вважатиметься «необхідним у демократичному суспільстві» для досягнення законної мети, якщо воно відповідає «нагальній суспільній необхідності», та, зокрема, якщо воно є пропорційним переслідуваній законній меті.

В основу підходу Європейського суду з прав людини до розгляду справ, які стосувалися люстраційних заходів, покладено необхідність пошуку балансу між концепцією «демократії, здатної себе захистити», що передбачає принцип політичної лояльності державних службовців («демократична держава вправі вимагати від державних службовців відданості конституційним принципам, на яких вона заснована») та принципу дотримання прав і свобод людини, що гарантовані Конвенцією.

Відповідаючи на питання, чи відповідав застосований до заявників законодавчий механізм критеріям, розробленим практикою Європейського суду з прав людини у справі «Полях та інші проти України», Суд указав, що застосовані до заявників заходи були дуже обмежувальними та широкими за обсягом, а тому необхідні були дуже переконливі підстави, щоб довести, що такі заходи могли бути застосовані за відсутності будь-якої індивідуальної оцінки поведінки особи лише на підставі висновку, що їхнє перебування на посаді у період, коли ОСОБА_3 обіймав посаду Президента України, достатньою мірою доводило відсутність у них відданості демократичним принципам державної організації або їхню причетність до корупції.

Європейський суд з прав людини зазначив, що застосування до заявників встановлених Законом №1682-VII заходів не передбачало жодної індивідуальної оцінки їхньої поведінки. Насправді, ніколи не стверджувалося, що самі заявники вчинили які-небудь конкретні дії, що підривали демократичну форму правління, верховенство права, національну безпеку, оборону або права людини. Вони були звільнені на підставі Закону лише тому, що обіймали певні відносно високі посади державної служби, коли ОСОБА_3 був Президентом України (рішення у справі «Полях та інші проти України», пункт 294).

Європейський суд з прав людини підсумував недоведеність того, що втручання щодо будь-кого із заявників було необхідним у демократичному суспільстві. Отже, було порушено статтю 8 Конвенції щодо всіх заявників.

Аналіз цього рішення Європейського суду з прав людини та встановленого у ньому порушення статті 8 Конвенції щодо всіх заявників дозволяє дійти висновку, що законодавчий механізм очищення влади (люстрації), визначений Законом №1682-VII, суперечить верховенству права, оскільки порушує права людини, поважати які Україна взяла на себе міжнародні зобов`язання, ратифікувавши Конвенцію, а тому його застосування становить порушення положень Конвенції.

Отже, заборона перебування на зазначених у Законі №1682-VII посадах та, як наслідок, звільнення з цих посад, розглядається як установлення презумпції колективної вини, а не презумпції невинуватості, що указує на невідповідність такої заборони меті й принципам Закону №1682-VII, визначеним у його частині другій статті 1.

Аналогічна правова позиція висловлена і Верховним Судом в ухваленому судовою палатою рішенні від 03.06.2020 у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18).

Разом з цим, у даній справі до позивача, також застосовано найсуворіший захід очищення влади (люстрації) на підставі Закону №1682-VII, законодавчому механізму якого була надана оцінка Європейським судом з прав людини у зазначеному рішенні, а також Верховним Судом у рішенні від 03.06.2020 у справі №817/3431/14 (№К/9901/1400/18).

Відтак, суд вважає за доцільне врахувати вказані висновки і при вирішенні даного спору.

Визначальними для вирішення цього публічно-правового спору є обставини вчинення позивачем конкретних дій, які полягають у сприянні своїми рішеннями, діями (бездіяльністю) узурпації влади, підриву основ національної безпеки і оборони України або протиправному порушенню прав і свобод людини.

Як вбачається з матеріалів справи, позивача звільнено та трудові відносини з ним припинено в силу займаної посади, а саме, у зв`язку із його перебуванням на посаді першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві з 25.02.2010 по 22.02.2014.

Натомість, суд звертає увагу, що ні оскаржуваний наказ, ні матеріали справи в цілому не містять відомостей про наявність фактів протиправної поведінки позивача, спрямованих на узурпацію влади Президентом України ОСОБА_2 , підрив основ національної безпеки і оборони України або протиправне порушення прав і свобод людини, а спірний наказ про звільнення позивача не містить обґрунтування того, що позивач міг становити будь-яку загрозу для нового демократичного режиму.

При цьому установлення фактів особистої протиправної поведінки позивача не було метою цієї перевірки.

Будь-яких доказів, щодо вчинення вказаний дій та заходів позивачем матеріали справи не містять.

Водночас, суд зазначає, що відсутність у Законі № 1682-VII процедури та механізму, які б визначали індивідуальний підхід під час застосування встановлених ним заборон, не знімає обов`язку із суду застосовувати індивідуальний підхід при вирішенні кожного конкретного спору за критеріями правомірності та законності рішень суб`єктів владних повноважень, визначених частиною третьою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній до 15 грудня 2017 року), що кореспондує положенням частини другої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній після 15 грудня 2017 року).

Цей обов`язок висновується із завдань адміністративного судочинства, змістом яких є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи вищевказане, суд дійшов висновку, що оскаржуваний наказ Міністерства доходів і зборів України від 15.04.2015 № 354-о не відповідає критеріям правомірності, наведеним у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, зокрема, винесений непропорційно, тобто без дотримання необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення, та становить непропорційне втручання у право позивача на приватне життя, що є порушенням статті 8 Конвенції.

Аналогічні висновки викладені у постановах Верховного Суду від 30.06.2020 у справі №817/3431/14, від 05.02.2021 у справі №826/17763/14 та від 14.02.2021 у справі №814/197/15, від 25.02.2021 у справі № 816/4583/14.

Відповідно до частини першої статті 235 Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України) у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.

У постанові від 21.05.2014 у справі №6-33цс14 Верховний Суд України дійшов висновку, що у разі встановлення факту звільнення без законної підстави або з порушенням передбаченого законом порядку суд зобов`язаний поновити працівника на попередній роботі.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 09.01.2013 у справі «Волков проти України», звертаючи увагу на необхідність поновлення особи на посаді як способу відновлення порушених прав, зазначив, що рішення суду не може носити декларативний характер, не забезпечуючи у межах національної правової системи захист прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

Статтею 13 Конвенції (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Таким чином, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права, має бути адекватним наявним обставинам та виключати подальше звернення особи до суду за захистом порушених прав.

Крім цього, суд зазначає, що відповідно до абзацу 10 підпункту 10.2 пункту 10 постанови Пленуму Вищого адміністративного суду України від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі», задовольняючи позовні вимоги про поновлення на публічній службі, суд повинен визнати протиправним рішення суб`єкта владних повноважень повністю або частково та скасувати акт індивідуальної дії повністю або ту його частину, яка стосується позивача, з моменту прийняття акта та обов`язково вказати дату, з якої особу поновлено на посаді.

Суд звертає увагу, що визнання протиправним та скасування акта індивідуальної дії (наказ про звільнення) має наслідком його недійсність з моменту прийняття. Тобто такий акт індивідуальної дії від моменту прийняття не породжує жодних правових наслідків, крім тих, що пов`язані з його скасуванням.

Таким чином, встановлення судом факту незаконного звільнення позивача і, як наслідок, поновлення його на посаді, є нерозривними складовими одного процесу із захисту порушеного права, що співпадають у часі.

З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку, що поновлення на посаді незаконно звільненого працівника повинно відбуватись з дня, наступного за днем звільнення.

Ураховуючи, що день звільнення вважається останнім днем роботи, позивач підлягає поновленню на посаді першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві з 16.04.2015.

Щодо стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, суд зазначає таке.

Середній заробіток працівника визначається відповідно до статті 27 Закону України «Про оплату праці» за правилами, передбаченими Порядком обчислення середньої заробітної плати, затвердженому постановою Кабінету Міністрів України 08.02.1995 №100 (далі Порядок №100).

Відповідно до пункту 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.

Пунктом 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.

У разі коли середня місячна заробітна плата визначена законодавством як розрахункова величина для нарахування виплат і допомоги, вона обчислюється шляхом множення середньоденної заробітної плати, розрахованої згідно з абзацом першим або другим цього пункту, на середньомісячне число робочих днів у розрахунковому періоді.

Середньомісячне число робочих днів розраховується діленням на 2 сумарного числа робочих днів за останні два календарні місяці згідно з графіком роботи підприємства, установи, організації, встановленим з дотриманням вимог законодавства.

Матеріали справи містять довідку про середньомісячний розмір заробітної плати від 20.04.2026 №043/2026, надану Головним управлінням ДФС у м. Києві на виконання вимог ухвали суду від 03.04.2026, відповідно до якої розмір середньоденної заробітної плати позивача складає 227,55 грн (розрахунок здійснено відповідно до кількості робочих днів відповідно до Порядку №100 та листів Міністерства праці та соціальної політики України «Про розрахунок норми тривалості робочого часу» за відповідний рік).

Загальна кількість робочих днів з 16.04.2015 по 06.05.2026 складає 2803 робочих дні.

Таким чином, загальна сума за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 становить 637 822,65 грн (2803 * 227,55).

За таких обставин, виплата позивачеві середнього заробітку за час вимушеного прогулу підлягає у розмірі, обрахованому судом, а саме 637 822,65 грн (шістсот тридцять сім тисяч вісімсот двадцять дві гривні шістдесят п`ять копійок).

Водночас, суд зауважує, що згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постанові в справі від 15.02.2019 у справі №826/6583/14, суми коштів, які суд визначає до стягнення з роботодавця на користь працівника як середній заробіток за час вимушеного прогулу, обраховуються без віднімання сум податків та зборів. Податки і збори із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу, присудженої за рішенням суду, підлягають нарахуванню роботодавцем при виконанні відповідного судового рішення та, відповідно, відрахуванню із суми середнього заробітку за час вимушеного прогулу при виплаті працівнику, внаслідок чого виплачена працівнику на підставі судового рішення сума середнього заробітку за час вимушеного прогулу зменшується на суму податків і зборів. Крім того, справляння і сплата прибуткового податку з громадян є відповідно обов`язком роботодавця та працівника, суд визначає зазначену суму без утримання цього податку й інших обов`язкових платежів.

Крім того, суд вважає за необхідне зазначити, що законом не передбачено будь-яких підстав для зменшення розміру середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу за певних обставин.

Наведений правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 червня 2018 року (справа №826/808/16).

Щодо звернення судового рішення до негайного виконання, суд зазначає таке.

Відповідно до пунктів 2, 3 частини першої статті 371 КАС України негайно виконуються рішення суду про присудження виплати заробітної плати, іншого грошового утримання у відносинах публічної служби - у межах суми стягнення за один місяць; поновлення на посаді у відносинах публічної служби.

Згідно з довідкою Головного управління ДФС у м. Києві від 20.04.2026 №043/2026 середньомісячний розмір заробітної плати позивача становить 4778,55 грн.

Відтак, рішення суду в частині поновлення позивача на посаді та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу у розмірі стягнення за один місяць в розмірі 4778,55 грн підлягає негайному виконанню.

Згідно з частиною першою статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Вимогами статті 76 КАС України передбачено, що достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.

Частиною першою статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Беручи до уваги вищенаведене в сукупності, проаналізувавши матеріали справи та надані сторонами докази, а також письмові доводи сторін, суд дійшов до висновку, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Оскільки позивач звільнена від сплати судового збору на підставі пункту 1 частини першої статі 5 Закону України «Про судовий збір», судові витрати розподілу та присудженню не підлягають.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 250, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

Адміністративний позов ОСОБА_1 до Державної фіскальної служби України, Міністерства доходів і зборів України про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на роботі задовольнити частково.

Визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства доходів і зборів України від 15.04.2015 № 354-о про звільнення ОСОБА_1 з посади першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві з підстав, передбачених Законом України «Про очищення влади» згідно пункту 7-2 частини першої статті 36 КЗпП України.

Поновити ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві, а саме, з 16.04.2015.

Стягнути з Державної фіскальної служби України (адреса: 04053, місто Київ, Львівська площа, 8, ) на користь ОСОБА_1 (адреса: АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу, із обов`язковим відрахуванням до бюджету податків і зборів, починаючи з 16.04.2015 по 06.05.2026 в сумі 637 822,65 грн (шістсот тридцять сім тисяч вісімсот двадцять дві гривні шістдесят п`ять копійок).

Допустити негайне виконання рішення суду в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді першого заступника начальника Державної податкової інспекції у Солом`янському районі Головного управління Міндоходів у м. Києві з 16.04.2015, та в частині стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу за один місяць в розмірі 4778,55 грн (чотири тисячі сімсот сімдесят вісім гривень п`ятдесят п`ять копійок).

У задоволенні решти позовних вимог відмовити.

Підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Перепелиця А.М.