Справа № 522/25872/25
Суддя: Шляхтицький О.І.
Дата ухвалення: 2026-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 травня 2026 р.м. ОдесаСправа № 522/25872/25

Перша інстанція: суддя Ковтун Ю.І.,

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Шляхтицького О.І.,

суддів: Семенюка Г.В., Федусика А.Г.,

секретар Божко А.К.,

за участю: представника апелянта Білоконь Н.О.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Одесі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області на рішення Приморського районного суду м.Одеси від 25 березня 2026 року у справі № 522/25872/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення,

ВСТАНОВИВ:

Короткий зміст позовних вимог.

У листопаді 2025 року ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до суду, в якому просив :

- визнати незаконною та скасувати постанову Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про накладення адміністративного стягнення (ПН МОД 012616 від 17.11.2025) у вигляді штрафу 1700 грн. щодо ОСОБА_1 та закрити справу про адміністративне правопорушення.

В обґрунтування позовних вимог зазначалось, що стосовно позивача було складено протокол про адміністративне правопорушення (ПР МОД 012518 від 17.11.2025) та винесено постанову про накладання на нього адміністративного стягнення у розмірі 1700 гривень (ПН МОД 012616) через порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП. Вищезазначені дії щодо складання протоколу про адміністративне правопорушення та винесення постанови про накладання адміністративного стягнення є неправомірними та такими, потребують скасування, оскільки не прийнято до уваги низку важливих обставин, що вказує на неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи, недоведеність вини позивача, як підставу для відповідальності, та взагалі відсутність в діях позивача складу адміністративного правопорушення. Позивач не володіє мовою на достатньому рівні, якою ведеться провадження, а саме українською. Перекладач при складанні протоколу про адміністративне правопорушення не був залучений. Такі дії відповідача є грубим порушенням ст. 19 Конституції України та порушенням прав, які гарантовані ст. 268 КУпАП. У Постанові про накладання адміністративного стягнення ПН МОД 012616 від 17.11.2025 відповідач зазначає підставою для накладення на позивача стягнення у розмірі 1700 грн. порушення вимог п. 19 ч. 2 ст. 27 Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», ч. 3 ст. 16 та ст. 23 Закону України від 22.09.2025 від 3773- VI «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» та ст. 203 КУпАП. Зазначив, що застосування п. 19 ч. 2 ст. 27 Закону України Закону України від 08.07.2011 № 3671-VI «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» як підстави для накладення адміністративного стягнення є юридично необґрунтованим та протиправним. Позивач має довідку про звернення за захистом в Україні, що підтверджує його легальне перебування в Україні, а отже до осіб, які перебувають в Україні на підставі довідки про звернення за захистом, не застосовуються вимоги щодо реєстрації місця проживання, а проживання без такої реєстрації не утворює складу адміністративного правопорушення. У постанові про накладання адміністративного стягнення ПН МОД 012616 від 17.11.2025 відповідач зазначає підставою для накладення на позивача стягнення у розмірі 1700 грн порушення вимог ч. 1 ст. 203 КУпАП, а саме недодержання ним вимог встановлених законодавством декларування чи реєстрації місця проживання (перебування). Однак, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України 1871-IX «Про реалізацію публічних електронних послуг з реєстрації та декларування місця проживання в Україні» від 05.11.2021 іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні. Виходячи зі змісту вказаної статті, чітко закріплено саме право іноземців чи осіб без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні реєструвати місце свого перебування, а не обов`язок.

Відповідач проти задоволення позову заперечував, надав до суду пешої інстанції відзив на позовну заяву, у якому зазначив, що проведеною перевіркою встановлено, що до України громадянин Республіки Камерун ОСОБА_1 вперше прибув у 2012 році, на підставі навчальної візи та паспортним документом виданого на його ім`я. Протягом 2013-2016 років позивач навчався у Луцькому національному технічному університеті, був документований посвідкою на тимчасове проживання від 31.08.2013 серії НОМЕР_1 . У 2016 році позивач був відрахований з навчального закладу через несплату контракту. Оригінал паспортного документа втрачено на території України. Зі слів особи, у 2015 році він здійснив спробу з оновлення свого документу, шляхом звернення до дипломатичної установи Камеруну, яке на той період часу розташовувалось на території рф. Протягом 2016-2024 заявник перебував на території України нелегально. 02.02.2024 позивач звернувся до ГУ ДМС в Одеській області з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у зв`язку з тим, що на території Республіки Камерун з 2016 року «конфлікт» між Англійською та Французькою колоніями, що є загроза життю та здоров`ю людини, у зв`язку з чим він був документований довідкою про звернення за захистом в Україні № 014122. Рішенням Держаної міграційної служби України від 23.07.2024 за № 114-24 громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 відмовлено в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Не погоджуючись з вказаним рішенням позивач оскаржив його у судовому порядку. Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 по справі № 420/26148/24 відмовлено в задоволенні адміністративного позову громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування рішення від 23.07.2024 за № 114-24 та зобов`язання вчинити дії. Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 по справі № 420/26148/24 апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишено без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 - без змін. Ухвалою Верховного Суду від 04.11.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 05.11.2024 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 04.08.2025 по справі № 420/26148/24.

Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області 14.02.2025 за № 5/1-23 громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 видане на руки під особистий підпис направлення на декларування або реєстрацію місця перебування (проживання). Дане направлення було виконано з боку позивача та надано витяг з реєстру територіальних громад від 12.03.2025 № 2025/003399368 щодо реєстрації місця перебування ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 . Термін реєстрації місця перебування становить 6 місяців з дати відповідної реєстрації, тобто до 12.09.2025. Враховуючи викладене, наступною датою отримання направлення на декларування або реєстрацію місця перебування (проживання) позивачем є 12.09.2025. Однак, позивач свідомо ігнорував декларування або реєстрацію місця перебування (проживання) та починаючи з 12.10.2025 порушив встановлений порядок шляхом недодержання вимог правил реєстрації місця проживання (перебування). Управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області, 17.11.2025, встановлено, що громадянин Республіки Камерун ОСОБА_1 проживав без реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . За порушення ч. 1 ст. 203 КУпАП, тобто відсутності реєстрації місця проживання (перебування), 17.11.2025 стосовно позивача складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД № 012518 та постановою про накладення адміністративного стягнення від 17.11.2025 серії ПН МОД № 012616 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень. Штраф позивачем добровільно не сплачено. Також зазначив, що згідно анкети особи, яка звернулась про визнання біженцем або особою яка потребує додаткового захисту від 02.02.2024, позивач повідомив, що перекладач не потрібен. На запитання «Якими мовами володієте?» позивач повідомив, що володіє також українською мовою. Відповідно до ч. 2 ст. 16 Закону України «Про забезпечення функціонування української мови як державної» позивачу були роз`яснені усі матеріали особової справи без залучення перекладача у зв`язку з тим, що він був не потрібен. На всіх етапах складання адміністративних матеріалів, а саме протоколу про адміністративне правопорушення серії ПР МОД 012518 та постанови про накладення адміністративного стягнення від 17.11.2025 серії ПН МОД № 012616 позивачу неодноразово був запропонований перекладач та всі дії співробітників ГУ ДМС в Одеській області були роз`ясненні відповідачу зрозумілою йому мовою.

Короткий зміст та мотиви рішення суду першої інстанції.

Приморський районний суд м. Одеси рішенням від 25 березня 2026 року позов задовольнив.

Скасував постанову Головного управління державної міграційної служби України в Одеській області про накладення адміністративного стягнення ПН МОД 012616 від 17.11.2025, якою ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу в розмірі 1 700,00 гривень за ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Закрив провадження у справі ОСОБА_1 щодо притягнення до адміністративної відповідальності, передбаченою частиною ч. 1 ст. 203 КУпАП.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив із того, що оскаржувана постанова винесена за відсутності достовірних свідчень про обставини, події та конкретний склад адміністративного правопорушення.

Водночас, зібраними у справі доказами не підтверджуються обставини з приводу наявності у відповідача правових підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП у зв`язку з недодержанням позивачем вимог щодо декларування чи реєстрації місця проживання (перебування).

До того ж позивач стверджує, що не володіє мовою на достатньому рівні, якою ведеться провадження, а саме українською. При цьому графа «переклад протоколу зроблено усно за участі перекладача (у разі наявності)» не містить будь-якої відмітки про відсутність потреби у залученні перекладача, а отже, і підтвердження про те, що позивач міг розуміти суть протоколу та його зміст, зокрема в частині, яка стосується його прав.

Короткий зміст вимог апеляційної скарги.

Не погоджуючись з даним рішенням суду, Головне управління державної міграційної служби України в Одеській області подало апеляційну скаргу.

В апеляційній скарзі зазначено, що рішення судом першої інстанції ухвалене з порушенням норм процесуального та неправильним застосуванням норм матеріального права, неповним з`ясуванням судом обставин, що мають значення для справи, у зв`язку з чим просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позову відмовити.

Апелянт, мотивуючи власну правову позицію, акцентує на таких обставинах і причинах незаконності і необґрунтованості оскаржуваного судового рішення:

- суд першої інстанції проігнорував, що позивач свідомо ігнорував декларування або реєстрацію місця перебування (проживання) та починаючи з 12.10.2025 порушив встановлений порядок шляхом недодержання вимог правил реєстрації місця проживання (перебування);

- суд першої інстанції не надав в належної оцінки тому, що підставою притягнення громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності у вигляді штрафу є порушення ним порядку вимог декларування місця перебування (проживання);

- без уваги суду першої інстанції залишилась та обставина, що позовна заява подана до суду разом з відповідним клопотанням про витребування доказів складена українською мовою та не містить інформації щодо залучення перекладача чи адвоката.

Представник позивача адвокат Соколов Д.С. проти задоволення апеляційної скарги заперечував, надав до суду відзив на апеляційну скаргу у якому зазначив, що відповідач ані у оскаржуваній постанові, ані у апеляційній скарзі не вказав норми законодавства, які були порушені позивачем та просив у задоволенні апеляційної скарги відмовити. Також адвокат заявив клопотання про розгляд справи без його участі.

Обставини справи.

Суд першої інстанції встановив, що 02.02.2024 на ім`я позивача було видано довідку про звернення за захистом в Україні № 014122, строк дії якої в наслідок неодноразового продовження становив до 19.08.2025.

Рішенням Держаної міграційної служби України від 23.07.2024 за № 114-24 громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 відмовлено в визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.

17.11.2025 на ім`я позивача було видано довідку про звернення за захистом в Україні № 014240, довідка дійсна до 17.02.2026.

17.11.2025 уповноваженою особою державної міграційної служби України стосовно громадянина Республіки Камерун ОСОБА_1 , складено протокол про адміністративне правопорушення серії ПР МОД № 012518 за вчинення адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 1 ст. 203 КУпАП, відповідно до якого 17.11.2025 о 13:20 за адресою: АДРЕСА_2 гр. Камеруну ОСОБА_1 , який звернувся із заявою у сфері міжнародного захисту, вчинив адміністративне правопорушення шляхом перевищення встановленого строку перебування в Україні не більше як на 30, вчинив адміністративне правопорушення шляхом недодержання встановлених законодавством вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування) з 12.09.2025. Місце скоєння правопорушення: Одеська область (м.Одеса).

Постановою про накладення адміністративного стягнення від 17.11.2025 серії ПН МОД № 012616, ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 1 ст. 203 КУпАП та на нього накладено адміністративне стягнення у вигляді штрафу в розмірі 1700 гривень.

З мотивувальної частини постанови слідує: 17.11.2025 о 13:20 за адресою: м.Одеса, вул. Преображенська, 64 гр. Камеруну ОСОБА_1 , який звернувся із заявою у сфері міжнародного захисту, вчинив адміністративне правопорушення шляхом перевищення встановленого строку перебування в Україні не більше як на 30, вчинив адміністративне правопорушення шляхом недодержання встановлених законодавством вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування) з 12.09.2025 року. Місце скоєння правопорушення: Одеська область (м.Одеса).

Обставини що пом`якшують відповідальність: не встановлено, обставини відсутні.

Обставини що обтяжують відповідальність: свідоме ігнорування органу ДМС для декларування (реєстрації) адреси перебування, що є порушенням п. 19 ч. 2 ст. 27 Закону від 08.07.2011 № 3671-VІ, ч. 3 ст. 16 та ст. 23 Закону від 22.09.2011 № 3773 VІ, ст. 203 КУпАП.

Вказані обставини сторонами не заперечуються, а отже є встановленими.

Джерела права й акти їх застосування та оцінка суду.

За змістом частини 2 статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Надаючи оцінку правомірності дій та рішень органів владних повноважень, суд керується критеріями, закріпленими у статті 2 КАС України, які певною мірою відображають принципи адміністративної процедури, встановлюючи при цьому чи прийняті (вчинені) ним рішення (дії): на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Статтею 26 Конституції України визначено, що іноземці та особи без громадянства, що перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, - за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України.

Відповідно до статті 3 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» іноземці та особи без громадянства, які перебувають в Україні на законних підставах, користуються тими самими правами і свободами, а також несуть такі самі обов`язки, як і громадяни України, за винятками, встановленими Конституцією, законами чи міжнародними договорами України. Іноземці та особи без громадянства, які перебувають під юрисдикцією України, незалежно від законності їх перебування, мають право на визнання їх правосуб`єктності та основних прав і свобод людини.

Іноземці та особи без громадянства зобов`язані неухильно додержуватися Конституції та законів України, інших нормативно-правових актів, не посягати на права і свободи, честь і гідність інших людей, інтереси суспільства та держави.

Відповідно до статті 16 КУпАП іноземці і особи без громадянства, які перебувають на території України, підлягають адміністративній відповідальності на загальних підставах з громадянами України. Питання про відповідальність за адміністративні правопорушення, вчинені на території України іноземцями, які згідно з чинними законами та міжнародними договорами України користуються імунітетом від адміністративної юрисдикції України, вирішуються дипломатичним шляхом.

Як встановлено від час розгляду справи та підтверджено матеріалами справи, що позивача притягнуто до адміністративної відповідальності на підставі частини першої статті 203 КУпАП за недодержання вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування).

Відповідно до частини першої статті 203 КУпАП, перевищення іноземцем або особою без громадянства встановленого строку перебування в Україні не більш як на 30 днів, а так само недодержання ними встановлених законодавством вимог транзитного проїзду через територію України або вимог декларування чи реєстрації місця проживання (перебування) - тягнуть за собою накладення штрафу від ста до двохсот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до абзаців другого- четвертого статті 3 Закону України «Про свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні» (далі за текстом Закон) свобода пересування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають в Україні, вільно та безперешкодно за своїм бажанням переміщатися по території України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь-який час, за винятком обмежень, які встановлюються законом.

Вільний вибір місця проживання чи перебування - право громадянина України, а також іноземця та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, на вибір адміністративно-територіальної одиниці, де вони хочуть проживати чи перебувати.

Місце перебування - житло або спеціалізована соціальна установа для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, у якому особа, яка отримала довідку про звернення за захистом в Україні, проживає строком менше шести місяців на рік або отримує соціальні послуги.

Місце проживання - житло з присвоєною у встановленому законом порядку адресою, в якому особа проживає, а також апартаменти (крім апартаментів у готелях), кімнати та інші придатні для проживання об`єкти нерухомого майна, заклад для бездомних осіб, інший надавач соціальних послуг з проживанням, стаціонарна соціально-медична установа та інші заклади соціальної підтримки (догляду), в яких особа отримує соціальні послуги.

Відповідно до статті 5 Закону законними підставами перебування на території України іноземців та осіб без громадянства для реалізації своїх прав на свободу пересування та вільний вибір місця проживання в Україні є підстави, встановлені Законом України "Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства" або Законом України "Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту".

Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право вільно та безперешкодно за своїм бажанням пересуватися територією України у будь-якому напрямку, у будь-який спосіб, у будь- який час, крім обмежень, встановлених статтею 12 цього Закону.

Іноземці та особи без громадянства, які на законних підставах перебувають на території України, мають право на вибір місця проживання, крім обмежень, встановлених статтею 13 цього Закону.

Відповідно до частини п`ятої статті 5 Закону України «Про надання публічних (електронних публічних) послуг щодо декларування та реєстрації місця проживання в Україні» іноземець, особа без громадянства зобов`язані задекларувати або зареєструвати своє місце проживання.

Матеріалами справи підтверджено, що управлінням з питань шукачів захисту та соціальної інтеграції ГУ ДМС в Одеській області 14.02.2025 за № 5/1-23 громадянину Республіки Камерун ОСОБА_1 під особистий підпис видано направлення на декларування або реєстрацію місця перебування (проживання)(а.с.39).

Дане направлення було виконано з боку позивача, що підтверджується стороною відповідача та витягом з реєстру територіальних громад від 12.03.2025 № 2025/003399368, відповідно до якого місце перебування ОСОБА_1 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_1 (а.с.40).

Між тим , представник міграційного органу як у відзиві на позовну заяву так і у апеляційній скарзі стверджує, що термін реєстрації місця перебування становить 6 місяців з дати відповідної реєстрації, тобто до 12.09.2025 та наступною датою отримання направлення на декларування або реєстрацію місця перебування (проживання) позивачем є 12.09.2025, що було проігноровано позивачем.

Відхиляючи такі доводи міграційного органу суд першої інстанції слушно зауважив, що ані направлення на декларування або реєстрацію місця перебування (проживання) від 14.02.2025 за № 5/1-23, ані витяг з реєстру територіальних громад від 12.03.2025 № 2025/003399368 не містить відомостей про термін реєстрації місця перебування позивача.

Водночас, відповідно до ч. 1 ст. 5 Закону України «Про реалізацію публічних електронних послуг з реєстрації та декларування місця проживання в Україні» від 05.11.2021, іноземець чи особа без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні, можуть зареєструвати місце свого перебування в Україні.

Разом з тим, слід зазначити, що цією правовою закріплено саме право іноземців чи осіб без громадянства, які отримали довідку про звернення за захистом в Україні реєструвати місце свого перебування, а не обов`язок.

Матеріалами справи підтверджується, та не заперечується сторонами, що у позивача наявна Довідка про звернення за захистом в Україні, також ним здійснюється оскарження рішення ДМС України про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту у Верховному Суді, що підтверджується ухвалою про відкриття касаційного провадження від 04.11.2025 у справі № 420/26148/24.

Не наведено жодних важливих аргументів з цього приводу і в апеляційній скарзі.

Статтею 9 КУпАП визначено, що адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Відповідно до статті 7 КУпАП ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом.

Суб`єктивна сторона правопорушення, передбаченого ст. 203 КУпАП України, характеризується саме наявністю умисної вини.

Статтею 10 КУпАП визначено, що адміністративне правопорушення визнається вчиненим умисно, коли особа, яка його вчинила, усвідомлювала протиправний характер своєї дії чи бездіяльності, передбачала її шкідливі наслідки і бажала їх або свідомо допускала настання цих наслідків.

Апеляційний суд як і суд першої інстанції зазначає, що оскаржувана постанова винесена за відсутності достовірних свідчень про обставини, події та конкретний склад адміністративного правопорушення.

Колегія суддів констатує, що з обсягу встановлених судом першої інстанції обставин випливає, що, зібраними у справі доказами не підтверджуються обставини з приводу наявності у відповідача правових підстав для притягнення позивача до адміністративної відповідальності за частиною першою статті 203 КУпАП у зв`язку з недодержанням позивачем вимог щодо декларування чи реєстрації місця проживання (перебування).

Суд ураховує, що в силу принципу презумпції невинуватості, який діє в адміністративному праві, всі сумніви у винності особи, що притягується до відповідальності, тлумачаться на її користь. Недоведена вина прирівнюється до доведеної невинуватості.

Згідно ст. 268 КУпАП, особа, яка притягається до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності.

Відповідно до ст.ст. 278-280 КУпАП, орган (посадова особа) при підготовці до розгляду справи про адміністративне правопорушення вирішує такі питання: 1) чи належить до його компетенції розгляд даної справи; 2) чи правильно складено протокол та інші матеріали справи про адміністративне правопорушення; 3) чи сповіщено осіб, які беруть участь у розгляді справи, про час і місце її розгляду; 4) чи витребувано необхідні додаткові матеріали; 5) чи підлягають задоволенню клопотання особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілого, їх законних представників і адвоката. Розгляд справи розпочинається з оголошення складу колегіального органу або представлення посадової особи, яка розглядає дану справу. Головуючий на засіданні колегіального органу або посадова особа, що розглядає справу, оголошує, яка справа підлягає розгляду, хто притягається до адміністративної відповідальності, роз`яснює особам, які беруть участь у розгляді справи, їх права і обов`язки. Після цього оголошується протокол про адміністративне правопорушення. На засіданні заслуховуються особи, які беруть участь у розгляді справи, досліджуються докази і вирішуються клопотання. Орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

В обґрунтування протиправності оскаржуваної постанови позивач також посилався на те, що вона була ухвалена відповідачем без залучення перекладача, також позивач був позбавлений права на захист.

Надаючи оцінку правомірності дій відповідача колегія суддів зазначає, що право іноземця на перекладача закріплено в пункті 1 статті 5 Декларації про права людини відносно осіб, що не є громадянами країни, в якій проживають, проголошеної Генеральною Асамблеєю ООН 13.121985 на виконання Міжнародних пактів про права людини, що ратифіковані Україною.

У пункті 2 статті 5 Європейської Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод також визначено, що кожен, кого заарештовано, має бути негайно поінформований зрозумілою для нього мовою про підстави його арешту і про будь-яке обвинувачення, висунуте проти нього.

Про важливість забезпечення права особи на перекладача неодноразово наголошувалось в рішеннях Європейського суду з прав людини (рішення у справі «Лудіке, Белкасем і Коч проти ФРН» від 28.11.1978, у справі «Камазінскі проти Австрії» від 19.12.1989, у справі «Артіко проти Італії» від 30.05.1980).

Принагідно слід зазначити, що Верховний Суд у постанові від 08.07.2020 у справі №522/14605/17 зауважив, що дотримання права іноземця на перекладача при прийнятті суб`єктом владних повноважень рішень відносно нього є достатньою і необхідною правовою підставою вважати, що він обізнаний з його змістом і сутністю, а отже, знає або повинен знати про втручання в його права.

Так, зі змісту протоколу від 17.11.2025 слідує, що такий складено уповноваженою особою відповідача у присутності гр. ОСОБА_2 .

Позивач стверджує, що не володіє мовою на достатньому рівні, якою ведеться провадження, а саме українською. При цьому графа «переклад протоколу зроблено усно за участі перекладача (у разі наявності)» не містить будь-якої відмітки про відсутність потреби у залученні перекладача, а отже, і підтвердження про те, що позивач міг розуміти суть протоколу та його зміст, зокрема в частині, яка стосується його прав.

Аналізуючи матеріали справи, законодавство, що регулює спірні питання, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції, ухвалюючи постанову про задоволення позову, правильно встановив обставини справи, належним чином надав оцінку допустимості та достовірності кожного доказу окремо, а також з`ясував достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, у зв`язку з чим ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Відповідно до статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

В ході розгляду справи позивач не довів суду ті обставини, на які він посилався в обґрунтування заявлених вимог, а відповідач надав суду належні докази на підтвердження своїх заперечень проти позову.

Доводи апеляційної скарги.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. У ній також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведеного аргументу.

Апеляційний суд враховує усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразово відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (див. п. п. 29 - 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Руїз Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain), заява № 18390/91, від 09.12.1994.

При цьому, право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх ( див. пункт 30 рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), заява № 49684/99, від 27.09.2001)

Таким чином, на підставі встановлених в ході судового розгляду обставин, суд першої інстанції правильно дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 є обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Враховуючи все вищевикладене, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції порушень матеріального і процесуального права при вирішенні справи не допустив, а наведені в скарзі доводи правильність висновків суду не спростовують. За таких обставин, апеляційна скарга задоволенню не підлягає.

З огляду на залишення рішення суду першої інстанції без змін відповідно до приписів статті 139 КАС України підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись статтями 308, 309, 315, 321, 322, 325 КАС України,

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області залишити без задоволення, рішення Приморського районного суду м. Одеси від 25 березня 2026 року у справі № 522/25872/25 залишити без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з моменту проголошення і не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач О.І. Шляхтицький
Судді Г.В. Семенюк А.Г. Федусик