Справа № 320/38783/25
Суддя: Чепурнов Д.В.
Дата ухвалення: 2026-05-05 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

05 травня 2026 року м. Дніпросправа № 320/38783/25
Суддя І інстанції Дєєв М.В.

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чепурнова Д.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Кальника В.В.,

за участю секретаря судового засідання Дивнич Д.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні в місті Дніпрі апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року

у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору на стороні відповідача - Головне управління Служби безпеки України у м.Києві та Київській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_2 звернувся з вказаним позовом до суду в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Державної міграційної служби у Дніпропетровській області «Про відкликання дозволу на імміграцію в Україну» громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.05.2025 року №33.

В обґрунтування позовних вимог вказує на те, що оскаржене рішення є протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, оскільки відповідачем порушено процедуру прийняття такого рішення та були відсутні підстави для відкликання дозволу на імміграцію.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року позов було задоволено.

Не погодившись з прийнятим рішенням, Головне управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області подало апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення яким відмовити у задоволенні позову. Вказує, що 23.05.2025 листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 16.05.2025 № 8.1-899/8.1.1-25 до ГУ ДМС в Дніпропетровській області надійшло подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про відкликання дозволу на імміграцію громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 13.05.2025 № 51/9/2-44334. Відповідно зазначеного подання ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, у ході здійснення заходів, спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національним інтересам, національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України, протидію розвідувально-підривній діяльності, отримано інформацію щодо громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н. уродженця Таджикистану, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 . Відповідно до наявних відомостей, отриманих у передбачений законом спосіб, встановлено, що ОСОБА_5 планує організовувати виготовлення фіктивних підстав для отримання довгострокових віз для ряду громадян Таджикистану, з метою їх безперешкодного потрапляння до України та оформлення посвідок на тимчасове та постійне проживання. Відповідно до отриманих даних, вищевказані невстановлені громадяни Таджикистану є членами транснаціональної терористичної групи ОСОБА_6 , яка входить до складу терористичної організації Ісламська держава (ІД, ІДІЛ), та планують прибути до України з метою переховування від правоохоронних органів Таджикистану. Враховуючи викладене, з метою попередження та недопущення вчинення ОСОБА_7 розвідувальних, терористичних, екстремістських або інших протиправних дій на території нашої держави, забезпечення національної безпеки України та захисту інтересів громадян, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», пп. І п. 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» далі Порядок від 25.04.2018 № 321, Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області просить розглянути питання щодо відкликання дозволу на імміграцію та скасування посвідки на постійне проживання громадянину Таджикистану ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 . Відповідно до п. 21-23 Порядку № 321, зокрема, визначено, що дозвіл на імміграцію відкликається або визнається недійсним органом, що його надав. Отже вказана інформація є підставою для відкликання дозволу на імміграцію в Україну.

В судовому засіданні апеляційної інстанції представник Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області підтримав вимоги апеляційної скарги з викладених у ній підстав, інші сторони не з`явились , про час та місце слухання справи повідомлялися належним чином.

Перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги і заявлених позовних вимог, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступного.

Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджено, що громадянин Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , 10.04.2000 позивач до ВПР і МР України в Дніпропетровській області із заявою про дозвіл на постійне проживання в Україні, відповідно до абзацу першого частини другої статті 3 Закону України Про правовий статус іноземців (в редакції, яка діяла на момент звернення заявника), оскільки він мав законне джерело існування в Україні (довідка № 28, видана 16.02.2000 ТОВ Модем ЛТД.

31.05.2000 ВПР і МР УМВС України в Дніпропетровській області прийнято рішення про документування громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_1 .

На підставі посвідки, позивач зареєстрував своє місце проживання за адресою: АДРЕСА_2 .

05.07.2011 року ОСОБА_1 , звернувся до ВГІРФО ГУ МВС України в Дніпропетровській області із заявою щодо обміну посвідки на постійне проживання у зв`язку із досягненням 45-річного віку та 05.08.2011 був документований посвідкою на постійне проживання серії НОМЕР_2 .

07.11.2019 року ОСОБА_1 документовано посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_3 , терміном дії 01.11.2029, орган видачі 8011 (ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області).

23.05.2025 року листом Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства Державної міграційної служби України від 16.05.2025 № 8.1-899/8.1.1-25 до ГУ ДМС в Дніпропетровській області надійшло подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про відкликання дозволу на імміграцію громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 13.05.2025 № 51/9/2-44334.

Відповідно зазначеного подання ГУ СБУ у м. Києві та Київській області, у ході здійснення заходів, спрямованих на викриття та протидію наявним загрозам національним інтересам, національній безпеці, суверенітету та територіальній цілісності України, протидію розвідувально-підривній діяльності, отримано інформацію щодо громадянина Республіки Таджикистан ОСОБА_1 ( ОСОБА_4 ), ІНФОРМАЦІЯ_1 , р.н. уродженця Таджикистану, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 .

Відповідно до наявних відомостей, встановлено, що ОСОБА_5 планує організовувати виготовлення фіктивних підстав для отримання довгострокових віз для ряду громадян Таджикистану, з метою їх безперешкодного потрапляння до України та оформлення посвідок на тимчасове та постійне проживання.

Відповідно до отриманих даних, вищевказані невстановлені громадяни Таджикистану є членами транснаціональної терористичної групи ОСОБА_6 , яка входить до складу терористичної організації Ісламська держава (ІД, ІДІЛ), та планують прибути до України з метою переховування від правоохоронних органів Таджикистану.

Враховуючи викладене, з метою попередження та недопущення вчинення ОСОБА_7 розвідувальних, терористичних, екстремістських або інших протиправних дій на території нашої держави, забезпечення національної безпеки України та захисту інтересів громадян, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», пп. 1 п. 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» далі Порядок від 25.04.2018 № 321, Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області просить розглянути питання щодо відкликання дозволу на імміграцію та скасування посвідки на постійне проживання громадянину ОСОБА_8 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Головним управлінням Державної міграційної служби у Дніпропетровській області прийнято рішення Про відкликання дозволу на імміграцію в Україну громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 від 28.05.2025 року №33.

Позивач вважає вказане рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну протиправним та таким, що не відповідає вимогам чинного законодавства, що і стало підставою для звернення з цим позовом до суду.

Задовольняючи позовні вимоги суд першої інстанції виходив з того, що ані відповідачем, ані ініціатором подання не надано суду жодних доказів, які б підтверджували існування тих обставин, які були зазначені у поданні та покладені відповідачем в основу спірного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну без здійснення до того ж додаткової перевірки, а тому на час прийняття спірного рішення відповідач не мав належних та допустимих доказів порушення позивачем міграційного законодавства, про що зазначено у поданні Управління, як і відсутні докази існування таких фактів. В матеріалах справи не міститься доказів причетності позивача до вказаних дій. Відповідач дійшов передчасного висновку щодо наявність підстав до скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну позивачу без використання наданих йому повноважень витребувати додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію (Управління), інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, запрошення для надання пояснень позивача. Рішення відповідача ґрунтуються на припущеннях, без належного підтвердження зазначених в поданні та рішенні фактах та доказах.

Колегія суддів погоджується з такими висновками суду першої інстанції виходячи з наступного.

Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, повноваження органів державної влади, що беруть участь у визначенні такого статусу та діють в інтересах забезпечення прав і свобод осіб та національної безпеки України визначає Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 №3773-VI (далі по тексту також - Закон №3773-VI), який також встановлює порядок в`їзду в Україну та виїзду з України таких осіб.

Частиною першою статті 1 №3773-VI визначено, що у цьому Законі терміни вживаються в такому значенні:

іноземець - особа, яка не перебуває у громадянстві України і є громадянином (підданим) іншої держави або держав;

іноземці та особи без громадянства, які перебувають на території України на законних підставах, - іноземці та особи без громадянства, які в установленому законодавством чи міжнародним договором України порядку в`їхали в Україну та постійно або тимчасово проживають на її території, або тимчасово перебувають в Україні;

іноземці та особи без громадянства, які постійно проживають в Україні, - іноземці та особи без громадянства, які отримали посвідку на постійне проживання, якщо інше не встановлено законом;

посвідка на постійне проживання - документ, що посвідчує особу іноземця або особу без громадянства та підтверджує право на постійне проживання в Україні.

Відповідно до частини першої статті 4 Закону №3773 іноземці та особи без громадянства можуть відповідно до Закону України «Про імміграцію» іммігрувати в Україну на постійне проживання.

Умови і порядок імміграції в Україну іноземців та осіб без громадянства визначені Законом України «Про імміграцію» від 07.06.2001 №2491-III (далі по тексту також - Закон №2491-ІІІ).

Відповідно до статті 1 Закону №2491 у цьому Законі нижченаведені терміни вживаються в такому значенні:

імміграція - це прибуття в Україну чи залишення в Україні у встановленому законом порядку іноземців та осіб без громадянства на постійне проживання;

іммігрант - іноземець чи особа без громадянства, який отримав дозвіл на імміграцію і прибув в Україну на постійне проживання, або, перебуваючи в Україні на законних підставах, отримав дозвіл на імміграцію і залишився в Україні на постійне проживання;

дозвіл на імміграцію - рішення, що надає право іноземцям та особам без громадянства на імміграцію.

Згідно з положеннями пунктів 2, 3 частини першої, частиною другою статті 12 Закону №2491-ІІІ дозвіл на імміграцію відкликається органом, що його надав, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

У разі відкликання дозволу на імміграцію відкликається також посвідка на постійне проживання, видана на підставі цього дозволу, у тому числі в порядку обміну.

Згідно з частиною першою статті 13 Закону №2491-ІІІ центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, разом із рішенням про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання одночасно приймає рішення про примусове повернення. Копії рішень про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй. Відкликана або визнана недійсною посвідка підлягає вилученню центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, або центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері захисту державного кордону.

Особа, стосовно якої прийнято рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання, повинна виїхати з України протягом строку, визначеного рішенням про примусове повернення.

Якщо за цей час особа не виїхала з України і не оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, вона підлягає примусовому видворенню в порядку, передбаченому законом України.

Якщо особа оскаржила рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання до суду, виконання рішення про її примусове повернення призупиняється до набрання рішенням суду законної сили.

У разі визнання судом протиправним та скасування рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання дозвіл на імміграцію вважається чинним та є підставою для звернення за отриманням посвідки на постійне проживання у порядку обміну.

У разі прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання за заявою іммігранта особа повинна виїхати протягом одного місяця з дня отримання такого рішення. Якщо за цей час особа не виїхала з України, вона підлягає примусовому поверненню чи видворенню в порядку, передбаченому законом України.

У разі прийняття рішення про відкликання дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання у зв`язку із засудженням до позбавлення волі за вироком суду особа повинна виїхати з України протягом 10 календарних днів з дня звільнення.

Якщо особа, стосовно якої прийнято рішення про відмову у наданні їй дозволу на імміграцію, за час розгляду її заяви втратила інші законні підстави для перебування в Україні, на неї поширюються положення частин другої - четвертої цієї статті.

Процедуру провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію іноземцям та особам без громадянства, які іммігрують в Україну (далі - іммігранти), відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання (далі - провадження у справах з питань імміграції), а також компетенцію міністерств, інших центральних органів виконавчої влади та підпорядкованих їм органів, які забезпечують виконання законодавства про імміграцію, визначає Порядок провадження за заявами про надання дозволу на імміграцію і поданнями про відкликання дозволу на імміграцію, визнання недійсними таких рішень, їх оскарження та виконання, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 26.12.2002 №1983 (далі по тексту також - Порядок №1983).

Пунктом 21 Порядку №1983 передбачено, що дозвіл на імміграцію скасовується органом, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

Питання щодо скасування дозволу мають право порушувати ДМС, територіальні органи ДМС та територіальні підрозділи ДМС, МВС, органи Національної поліції, регіональні органи СБУ, функціональні підрозділи Центрального управління СБУ, органи військової контррозвідки СБУ та Держприкордонслужба або органи, які у межах наданих повноважень забезпечують виконання законодавства про імміграцію, якщо було встановлено обставини, за яких дозвіл на імміграцію підлягає скасуванню відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Згідно з пунктом 22 Порядку №1983 для прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію у разі, коли ініціатором такого скасування є ДМС, територіальні органи ДМС або територіальні підрозділи ДМС, ними складається обґрунтований висновок із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», що надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

У разі коли ініціатором скасування дозволу на імміграцію є інший орган, зазначений в абзаці другому пункту 21 цього Порядку, для прийняття відповідного рішення цим органом складається обґрунтоване подання із зазначенням підстав для скасування дозволу, визначених статтею 12 Закону України «Про імміграцію», яке з матеріалами, що підтверджують такі підстави (за відсутності визначених законом заборон для їх передачі або розголошення), надсилається до органу ДМС, який прийняв рішення про надання такого дозволу.

За приписами пункту 23 Порядку №1983 ДМС, територіальні органи ДМС і територіальні підрозділи ДМС всебічно вивчають у місячний строк подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Про прийняте рішення протягом п`яти календарних днів письмово повідомляється ініціаторам скасування дозволу на імміграцію.

Копії рішень про скасування дозволу на імміграцію та посвідки на постійне проживання і примірник рішення про примусове повернення протягом п`яти календарних днів з дня прийняття надсилаються рекомендованим листом особі, стосовно якої вони прийняті, або вручаються їй.

Згідно з підпунктом 1 пункту 64 Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 25.04.2018 №321 (далі по тексту також - Порядок №321) посвідка скасовується територіальним органом/територіальним підрозділом ДМС, який її видав, у разі скасування дозволу на імміграцію в Україну відповідно до статті 12 Закону України «Про імміграцію».

Відповідно до пункту 68 Порядку №321 іноземець або особа без громадянства, стосовно яких прийнято рішення про скасування посвідки, у випадку, зазначеному в підпункті 1 пункту 64 цього Порядку, повинні зняти з реєстрації місце проживання, здати посвідку та виїхати за межі України в місячний строк з дня отримання рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Системний аналіз наведених правових норм дає підстави для висновку про наявність у відповідача повноважень на відкликання дозволу на імміграцію в Україну та, відповідно, відкликання посвідки на постійне проживання в Україні, а також прийняття рішення про примусове видворення такої особи у випадку, якщо дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні та якщо це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України. При цьому, винесенню означених рішень передують законодавчо закріплений обов`язок ДМС або її територіальних підрозділів всебічного вивчити подання щодо скасування дозволу на імміграцію, у разі потреби, запитувати додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі потреби запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Суд першої інстанції вірно визначився з характером спірних правовідносин які виникли у зв`язку із скасуванням громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 дозволу на імміграцію в Україну та посвідки на постійне проживання на підставі пункту 2 частини першої статті 12 Закону №2491-III (дії іммігранта становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні; це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України).

Підставою при прийняття спірного рішень вказано подання Головного управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області про відкликання дозволу на імміграцію громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , від 13.05.2025 № 51/9/2-44334 про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію в Україні, в якому зазначено, що оскільки дії позивача становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, Управління вважає за доцільне прийняти рішення про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію в Україну, посвідки на постійне проживання громадянину Республіки Таджикистан ОСОБА_3 .

При цьому вищевказаний лист Головним управлінням Служби безпеки України у м. Києві та Київській області до суду не надано, в той же час в поясненнях підтверджено його зміст.

Надаючи оцінку змісту вказаного листа суд першої інстанції правомірно врахував позицію Верховного Суду, що викладена у постанові від 13.06.2019 у справі №825/2971/14 відповідно до якої лист Управління Служби безпеки України в Чернігівській області про скасування дозволу на імміграцію не містить посилань на конкретні обставини, встановлені стосовно іммігранта, які, відповідно до пункту 3 частини першої статті 12 Закону №2491-III, можуть бути підставами для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну, зазначивши, що статтею 12 Закону №2491-III встановлений вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого випливає, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом у постанові від 13.02.2020 у справі №823/1499/17.

У постанові від 17.04.2025 у справі №420/17661/23 Верховний Суд вважав обґрунтованим урахування ДМС контексту політичної та безпекової ситуації в Україні на момент прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, водночас наголосивши на тому, що подання спеціально уповноважених органів про скасування особі дозволу на імміграцію не містить ознак управлінського рішення з регулюючим впливом на права чи законні інтереси інших суб`єктів права, у зв`язку з чим не може бути самостійним предметом оскарження в порядку адміністративного судочинства, на відміну від рішення органу ДМС.

Аналогічна позиція викладена у постанові Верховного Суду від 30.10.2025 у справі №560/5955/23.

Врахувавши вказані обставини суд першої інстанції вірно вказав на те, що обґрунтованість такого подання має перевірятися органом ДМС, який на підставі цього подання приймає рішення, яке, водночас, повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, на відповідність яких його і має перевірити адміністративний суд.

У спірних правовідносинах підставою вважати, що дії позивача становили загрозу національній безпеці та/або громадському порядку в Україні, а скасування дозволу на імміграцію в Україну пов`язано із захистом прав і законних інтересів громадян України, було подання Управління від 13.05.2025 № 51/9/2-44334 про відкликання рішення про надання дозволу на імміграцію в Україні, в якому зазначено, що відповідно до наявних відомостей, встановлено, що ОСОБА_5 планує організовувати виготовлення фіктивних підстав для отримання довгострокових віз для ряду громадян Таджикистану, з метою їх безперешкодного потрапляння до України та оформлення посвідок на тимчасове та постійне проживання. Відповідно до отриманих даних, вищевказані невстановлені громадяни Таджикистану є членами транснаціональної терористичної групи ОСОБА_6 , яка входить до складу терористичної організації Ісламська держава (ІД, ІДІЛ), та планують прибути до України з метою переховування від правоохоронних органів Таджикистану.

Відповідно до отриманих даних, вищевказані невстановлені громадяни Таджикистану є членами транснаціональної терористичної групи Вілаят Хорасан, яка входить до складу терористичної організації Ісламська держава (ІД, ІДІЛ), та планують прибути до України з метою переховування від правоохоронних органів Таджикистану.

Враховуючи викладене, з метою попередження та недопущення вчинення ОСОБА_7 розвідувальних, терористичних, екстремістських або інших протиправних дій на території нашої держави, забезпечення національної безпеки України та захисту інтересів громадян, керуючись п. 2 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію», пп. 1 п. 64 «Порядку оформлення, видачі, обміну, скасування, пересилання, вилучення, повернення державі, визнання недійсною та знищення посвідки на постійне проживання» далі Порядок від 25.04.2018 № 321, Головне управління Служби безпеки України у м. Києві та Київській області просить розглянути питання щодо відкликання дозволу на імміграцію та скасування посвідки на постійне проживання громадянину Таджикистану ОСОБА_3 ІНФОРМАЦІЯ_1 .

Саме означені обставини, викладені у поданні, слугували фактичною підставою для скасування позивачеві дозволу на імміграцію в Україну. Отже інформація, викладена у поданні Управління, була розцінена відповідачем в якості підтверджених фактів без здійснення додаткової перевірки.

При цьому суд першої інстанції звернув увагу на ту обставину, що позивач в розшуку в Україні і за кордоном не перебуває, не засуджений в Україні, не перебуває в Реєстрі санкцій, а отже жодних доказів на підтвердження викладеному в поданні не існує.

Жодних доказів на підтвердження обставин, викладених у поданні Управління до суду не надано, також не надано таких доказів і до суду апеляційної інстанції.

На виконання вимог ухвал суду першої інстанції щодо витребування доказів на підтвердження викладених у поданні обставин були надані лише пояснення третьої особи, в яких зазначено про те, що за фактично наявних обставин розголошувати зібрані відомості, надавати до них доступ в обсязі, що перевищує раніше розкритий суду та учасникам справи № 320/38783/25 на виконання вимог абз. 2 ч. 2 ст. 77 КАС України зміст, прямо заборонено положеннями ст. 9 Закону України «Про контррозвідувальну діяльність», тобто не вбачається можливим у силу вимог ч. 2 ст. 19 Конституції України. З огляду на викладене ГУ СБУ, висловлюючи суду високу довіру, а учасникам справи - повагу, наразі констатує факт вичерпання у правовому полі своїх можливостей щодо доповнення доказів учинення позивачем дій, що становлять загрозу національній безпеці України.

Надаючи оцінку вказаним поясненням третьої особи, суд першої інстанції вірно вихзодив з того, що Закон України «Про доступ до публічної інформації» визначає поняття інформації з обмеженим доступом та підстави, за якими розпорядник інформації може обмежити доступ до такої інформації.

Так, стаття 6 цього Закону визначає, що інформацією з обмеженим доступом є: конфіденційна інформація; таємна інформація; службова інформація.

Обмеження доступу до інформації здійснюється відповідно до закону при дотриманні сукупності таких вимог: 1) виключно в інтересах національної безпеки, територіальної цілісності або громадського порядку з метою запобігання заворушенням чи кримінальним правопорушенням, для охорони здоров`я населення, для захисту репутації або прав інших людей, для запобігання розголошенню інформації, одержаної конфіденційно, або для підтримання авторитету і неупередженості правосуддя; 2) розголошення інформації може завдати істотної шкоди цим інтересам; 3) шкода від оприлюднення такої інформації переважає суспільний інтерес в її отриманні.

Частиною першої статті 8 Закону України «Про доступ до публічної інформації» визначено, що таємна інформація - інформація, доступ до якої обмежується відповідно до частини другої статті 6 цього Закону, розголошення якої може завдати шкоди особі, суспільству і державі. Таємною визнається інформація, яка містить державну, професійну, банківську, розвідувальну таємницю, таємницю досудового розслідування та іншу передбачену законом таємницю.

Згідно з пунктом 2 частини першої статті 9 цього ж Закону відповідно до вимог частини другої статті 6 цього Закону до службової може належати така інформація: зібрана в процесі оперативно-розшукової, контррозвідувальної діяльності, у сфері оборони країни, яку не віднесено до державної таємниці.

Судом першої інстанції вірно зауважено, що згідно з частиною восьмою статті 6 Закону України «Про доступ до публічної інформації» обмеженню доступу підлягає інформація, а не документ. Якщо документ містить інформацію з обмеженим доступом, для ознайомлення надається інформація, доступ до якої необмежений.

У такому випадку копія документа повинна надаватися у звичайному порядку, при цьому інформація, доступ до якої обмежено, вилучається шляхом ретушування або іншим способом на вибір розпорядника інформації.

Вказаний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 26 листопада 2019 року у справі №813/2654/15.

Отже за вказаних обставин третьою особою, не надано суду доказів, які підтверджують обставини, викладені у поданні від 13.05.2025 № 51/9/2-44334, що унеможливлює здійснити перевірку правомірності винесення відповідачем спірного рішення виключно на підставі наведених у поданні доводів, які, відповідно до пунктів 2, 3, 4 частини першої статті 12 Закону №2491-III, є підставою для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зокрема: чи вчинялися позивачем дії, які загрожують національній безпеці України, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що тут проживають, і якщо вчинялися, то які саме.

Відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 10.06.2022 у справі №640/13572/20, аналізуючи положення Порядку №1983, зазначено, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності.

Рішення органу ДМС як суб`єкта владних повноважень повинно відповідати критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, розуміння змісту вимог щодо дотримання яких має бути однаковим для усіх таких суб`єктів, що регулюється іншими нормативно-правовими актами.

Зокрема, якщо йдеться про критерій обґрунтованості рішення ДМС, то таке рішення має прийматися з урахуванням усіх обставин, що мають значення для його прийняття (вчинення дій).

Для цього законодавець у пункті 23 Порядку №1983 передбачив, що ДМС, територіальні органи і підрозділи всебічно вивчають у місячний термін подання щодо скасування дозволу на імміграцію, запитують у разі потреби додаткову інформацію в ініціатора подання, інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, а також у разі необхідності запрошують для надання пояснень іммігрантів, стосовно яких розглядається це питання. На підставі результату аналізу інформації приймається відповідне рішення.

Разом з цим, вказана норма Порядку №1983 не містить імперативних приписів щодо запитування органом ДМС додаткової інформації чи запрошення іммігранта для надання ним пояснень, проте саме органи ДМС, володіючи дискрецією щодо прийняття рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинні визначати потребу в отриманні додаткової інформації, документів тощо чи у наданні іммігрантом пояснень, ураховуючи фактичні обставини, як-от наприклад: довготривале проживання особи в Україні, наявність стійких соціальних зв`язків, сім`ї, роботи, тобто встановлення особи іммігранта. Це дасть змогу визначити чи є необхідність у застосуванні до особи обмеження у вигляді скасування дозволу на імміграцію. Більше того, дослідження такої інформації буде свідчити, що при прийнятті відповідного рішення орган ДМС діяв розсудливо, сумлінно та обґрунтовано.

Враховуючи висновки Верховного Суду, що викладені у постанові від 22.01.2020 у справі №802/1439/17-а (реєстраційний номер судового рішення в ЄДРСР - 87079873) суд першої інстанції зауважив, що статтею 12 Закону №2491 передбачено вичерпний перелік підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну, зі змісту якого слідує, що підставами для скасування дозволу на імміграцію можуть бути лише винні дії іммігранта.

Таким чином, скасування дозволу на імміграцію можливе за умови встановлення конкретних даних щодо вчинення або можливості вчинення саме іммігрантом протиправних дій відповідно до статті 12 Закону №2491.

В той же час ані відповідачем, ані ініціатором подання не надано жодних доказів, які б підтверджували існування тих обставин, які були зазначені у поданні та покладені відповідачем в основу спірного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну без здійснення до того ж додаткової перевірки.

Враховуючи викладене суд першої інстанції вірно зазначив , що на час прийняття спірного рішення відповідач не мав належних та допустимих доказів порушення позивачем міграційного законодавства, про що зазначено у поданні Управління, як і відсутні докази існування таких фактів. В матеріалах справи не міститься доказів причетності позивача до вказаних дій.

Відповідно до пункту 22 частини першої статті 92 Конституції України виключно законами України визначаються засади цивільно-правової відповідальності, діяння, які є злочинами, адміністративними або дисциплінарними правопорушеннями, та відповідальність за них.

Отже, загальні підстави, умови, форми, основні ознаки правопорушення, що створюють їх склад, за що особу може бути притягнуто до одного з видів відповідальності та процедуру такого притягнення має визначати закон.

Вина у вчиненні злочину або адміністративному правопорушенні встановлюється в порядку, визначеному Кримінальним процесуальним кодексом України або Кодексом України про адміністративні правопорушення відповідно.

Стаття 62 Конституції України закріплює принцип презумпції невинуватості, відповідно до якого особа вважається невинуватою у вчиненні злочину і не може бути піддана кримінальному покаранню, доки її вину не буде доведено в законному порядку і встановлено обвинувальним вироком суду.

Відповідно до положень статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Під час розгляду справи відповідачем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження правомірності прийняття спірного рішення про скасування дозволу на імміграцію в Україну, зокрема, доказів, які б підтверджували вчинення позивачем винних дій, які становлять загрозу національній безпеці України, громадському порядку в Україні, або доказів того, що це є необхідним для охорони здоров`я, захисту прав і законних інтересів громадян України.

При цьому, відповідно до позиції Верховного Суду, викладеної у постанові від 30.10.2025 № 560/5955/23, в межах спірних відносин суди повинні оцінити, чи є у вимірі фактичних обставин скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну необхідним та пропорційним законній меті з наданням оцінки тому, чи використав відповідач надані йому повноваження з метою ухвалення рішення, яке б відповідало критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України, перевірити чи досліджувалися відповідачем будь-які інші документи чи докази, окрім подання.

Отже, матеріали справи свідчать про те, що на час прийняття спірного рішення та протягом розгляду справи відповідач не надав суду належних та допустимих доказів існування обставин, які пунктами 2 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ визначені в якості підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну.

За вказаних обставин колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що відповідач дійшов передчасного висновку щодо наявність підстав до скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну позивачу без використання наданих йому повноважень витребувати додаткову інформацію в ініціатора скасування дозволу на імміграцію (Управління), інших органів виконавчої влади, юридичних і фізичних осіб, запрошення для надання пояснень позивача, оскільки, лише на підставі результату аналізу зібраної інформації у відповідача виникли б підстави для прийняття відповідного рішення, яке б відповідало критеріям, наведеним у частині другій статті 2 КАС України.

Для доведення правомірності оскаржуваного рішення відповідач повинен був надати докази встановлення підстав для скасування дозволу на імміграцію в Україну позивачу, які були відсутні у нього як станом на дату прийняття оскаржуваного рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну, так і на момент винесення рішення у цій справі.

При цьому, з огляду на відсутність в матеріалах справи належних та достатніх доказів на підтвердження обставин, викладених у поданні, яке слугувало єдиною підставою для винесення оскаржуваного рішення про відкликання позивачу дозволу на імміграцію в Україну, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку щодо передчасності висновків відповідача про наявність обставин, визначених пунктами 2 та 3 частини першої статті 12 Закону №2491-ІІІ.

Крім того іншого слід зазначити , що Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду у постанові від 10.06.2022 у справі № 640/13572/20 наголосив, що особа, якої стосується рішення про скасування дозволу на імміграцію, повинна мати у своєму розпорядженні ефективний засіб юридичного захисту, що дає йому змогу брати участь у провадженні під час розгляду його справи у компетентному судовому або адміністративному органі влади або в компетентному органі, члени якого є безсторонніми і які користуються гарантіями незалежності. Тож не запрошення для надання пояснень іммігранта, стосовно якого розглядається питання скасування дозволу на імміграцію, є позбавленням процесуальних гарантій останнього щодо безпосередньої участі у процедурі прийняття відповідного рішення компетентним органом.

Таким чином, функція територіальних органів, які розглядають питання про скасування дозволу на імміграцію, реалізується шляхом всебічної перевірки на підставі відповідного подання, а також запрошення для подання пояснень емігрантів, стосовно яких розглядається питання.

Водночас, відповідачем не надано будь-яких доказів проведення такої перевірки чи то запрошення позивача для надання пояснень до моменту прийняття оскаржуваного рішення, у зв`язку з чим порушено право позивача «бути почутим».

Відсутність доказів надсилання (або вручення) іноземцю або особі без громадянства запрошення про надання пояснень та відповідних документів свідчить про невиконання територіальними органами і підрозділами ДМС України всіх дій, спрямованих на повне та всебічне вивчення та оцінку всіх документів та матеріалів, які можуть бути доказом наявності або відсутності підстав для скасування дозволу на імміграцію.

При цьому оскаржуване рішення суб`єкта владних повноважень неминуче призвело до негативних наслідків для позивача. Такими наслідками відповідно до статті 13 Закону України «Про імміграцію» є обов`язок особи, стосовно якої прийняте рішення про скасування дозволу на імміграцію, виїхати з України протягом місяця з дня отримання копії рішення про скасування дозволу на імміграцію.

Комісар Ради Європи з прав людини видав рекомендацію від 19.09.2001 стосовно прав іноземців, які бажають в`їхати на територію держав-членів Ради Європи, та виконання рішень про видворення (CommDH(2001)19). Відповідно до пункту 11 зазначеної рекомендації у випадках, коли особа стверджує, що компетентні органи порушили право, гарантоване Європейською конвенцією з прав людини, або що існує можливість порушення ними цього права, необхідно забезпечити, щоб право на засіб юридичного захисту у значенні статті 13 Конвенції гарантувалося не лише законом, але також на практиці.

При цьому конвенційний механізм захисту прав передбачає, зокрема те, що основоположні права, гарантовані Конвенцією, повинні виконуватися безпосередньо на державному рівні, зокрема, державними органами.

Судом першої інстанції принагідно заувжено, що будь-яка інформація (в тому числі органів Національної поліції) може бути підставою для проведення міграційною службою перевірки та збору доказів щодо конкретної особи. Проте, така перевірка та обґрунтованість висновку про наявність в діях іноземця або особи без громадянства загрози національній безпеці, громадському порядку, здоров`ю, захисту прав і законних інтересів громадян України та інших осіб, що проживають в Україні, є обов`язком ДМС та її територіальних органів.

Без проведення відповідної перевірки вказаних обставин, прийняття органами ДМС відповідних рішень є лише формальністю та суперечить як чинному законодавству у даній сфері, так і вимогам статті 19 Конституції України, якою передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду у складі Касаційного адміністративного суду, що викладена у постановах від 13.05.2021 у справі №815/1063/18, від 11.12.2019 у справі № 240/6247/18.

З огляду на зазначене, відповідач не довів існування передбачених чинним законодавством про імміграцію підстав для скасування позивачу дозволу на імміграцію в Україну.

Також, судом першої інстанції вірно враховано, що при прийнятті рішень про скасування дозволу на імміграцію, суб`єкту владних повноважень слід враховувати усі обставини, що мають значення: проживання іноземця або особи без громадянства на території України разом із родиною, період проживання на території України, вчинення будь-яких дій, які є підставою для скасування дозволу на імміграцію, наявність подружжя із громадянством України, наявність дітей та підстави їх перебування в Україні.

Суб`єкту владних повноважень слід дотримуватись принципу пропорційності, і недопущення настання несприятливих наслідків для іноземця або особи без громадянства, яких може бути протиправно зобов`язано покинути Україну та розлучитись зі своєю родиною.

Скасування дозволу на імміграцію має відбуватися за умови дотримання принципу пропорційності, необхідного балансу між несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів позивача і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія), що призводить до настання несприятливих наслідків для іноземців та осіб без громадянства при відсутності будь-якої вини з їх боку. Не з`ясування органами ДМС України, суттєвих обставин життя іммігрантів, їх родинних та соціальних зв`язків призводить до порушення прав таких осіб, оскільки вони мають передбачені законом підстави на отримання дозволу на імміграцію. Такі дії також визнані судами неправомірним втручанням органу державної влади в сімейне життя позивача.

В той же час оскаржене рішення відповідача ґрунтуються на припущеннях, без належного підтвердження зазначених в поданні та рішенні фактах та доказах.

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Ljatifi v. the former Yugoslav Repablic of Macedonia» суд вказав, що навіть у випадку, коли справа стосується національної безпеки, концепція законності та верховенства права в демократичному суспільстві вимагають, щоб заходи з депортації, які впливають на фундаментальні права людини, були предметом змагального провадження в незалежному органі або суді, який має повноваження ефективно перевірити підстави депортації та відповідні докази, якщо необхідно, з відповідними процесуальними обмеженнями у випадку наявності інформації з обмеженим доступом. Особа повинна мати можливість оскаржити твердження державного органу про ризик для національної безпеки. Хоча оцінка державного органу того, у чому саме полягає загроза для національної безпеки, об`єктивно має значну вагу, незалежний орган або суд повинен мати можливість реагувати в справах, у яких застосування цієї концепції не ґрунтується на відповідних фактах або виявляє тлумачення національної безпеки, що суперечить закону або загальноприйнятому значенню і є свавільним.

У спірних правовідносинах відповідачем не доведено наявність підстав, не надано обґрунтувань існування загроз, передбачених пунктами 3, 4 частини першої статті 12 Закону України «Про імміграцію», які могли б бути підставами для скасування позивачу дозволу на імміграцію.

Враховуючи вищевикладені обставини, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про протиправність оскарженого рішення та як наслідок його скасування.

Доводи апеляційної скарги не спростовують висновків суду першої інстанції і зводяться лише до їх переоцінки, а тому підстави для її задоволення та скасування рішення суду першої інстанції відсутні.

Керуючись п.1 ч.1 ст. 315, ст.ст. 316, 321, 322 КАС України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Державної міграційної служби України в Дніпропетровській області - залишити без задоволення.

Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 18 грудня 2025 року залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення в повному обсязі.

В повному обсязі постанова складена 06 травня 2026 року.

Головуючий - суддя Д.В. Чепурнов

суддя С.В. Сафронова

суддя В.В. Кальник