Справа № 160/5111/26
Суддя: Боженко Наталія Василівна
Дата ухвалення: 2026-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
06 травня 2026 рокуСправа №160/5111/26
04 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано позовну заяву Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України, Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України до Обухівської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області, в якій позивач просить суд:
- визнати протиправною бездіяльність Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області щодо нерозгляду по суті на пленарному засіданні (сесії) ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 10.03.2025 №01-08/438 та неприйняття відповідного рішення за наслідками його розгляду;
- зобов`язати Обухівську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області розглянути на пленарному засіданні (сесії) ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 10.03.2025 №01- 08/438 та прийняти за наслідками його розгляду рішення у порядку, визначеному ст. 57-1 Земельного кодексу України.
Позовна заява обґрунтована посиланнями на протиправність бездіяльності відповідача, яка виразилась у нерозгляді по суті на пленарному засіданні (сесії) ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України. Так, Південно-Східне МУЛМГ є територіальним органом Держлісагентства та відповідно до вимог законодавства звернулося із поданням до Обухівської селищної ради про віднесення земель до самозалісених, що однак залишилося без належного реагування з боку органу місцевого самоврядування. На дату звернення прокуратури до суду з даним позовом, порушення законодавства тривають, подання Південного - Східного МУЛМГ від 10.03.2025 №01- 08/438 Обухівською селищною радою винесено на розгляд сесії, однак депутатами не підтримано, тобто відхилено. Таким чином станом на зараз рішення сесії про віднесення чи відмову у віднесенні до самозаліснених вищезгаданих земельних ділянок відсутнє, а отже, підстави для звернення за захистом порушених інтересів держави не припинили існувати. У даному випадку звернення прокурора до суду спрямоване на задоволення суспільної потреби у відновленні законності при вирішенні суспільно значимого питання.
Справі за даним адміністративним позовом присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 160/5111/26 та у зв`язку з автоматизованим розподілом дана адміністративна справа була передана для розгляду судді Боженко Н.В.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження в адміністративній справі №160/5111/26, призначено розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, за наявними у справі матеріалами (письмове провадження).
20 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відзив, який надійшов від відповідача в підсистемі «Електронний Суд». Відповідач проти позову заперечує в повному обсязі та зазначає, що Подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 10.03.2025 №01-08/438 було винесено на розгляд сесії ради 28.03.2025, за результатами якого відповідний проєкт рішення не набрав необхідної кількості голосів депутатів. Проєкт рішення «Про віднесення земельних ділянок до самозалісених ділянок з додатком» винесено на розгляд постійної комісії та засідання ради в березні 2025 року. Відповідно до статті 62 Регламенту Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області затверджений рішенням № 278-10/VIІI від 26.11.2021 року: - «Рішення, які не отримали необхідної більшості голосів на підтримку вважаються відхиленими». Факт відхилення фіксується у протоколі пленарного засідання. На черговій 46-ій сесії VIII скликання 28.03.2025 року, проєкт рішення було відхилено, у зв`язку з не набранням достатньої кількості голосів депутатів. Отже, рада вчинила всі дії, передбачені чинним законодавством, а саме: забезпечила розгляд питання на пленарному засіданні; організувала обговорення; поставила питання на голосування. Факт неприйняття рішення у зв`язку з відсутністю необхідної кількості голосів не може кваліфікуватися як бездіяльність, оскільки рішення ради є результатом колегіального волевиявлення депутатів. Нормами чинного законодавства не передбачено обов`язку повторного винесення питання, яке вже розглядалося радою та не було підтримане. Посилання позивача на «необхідність повторного розгляду» є довільним тлумаченням норм права та не ґрунтується на прямих приписах закону. Крім того, відповідно до Регламенту ради, питання, яке не було підтримано, може повторно виноситися лише за наявності нових обставин або доопрацювання, чого позивачем не доведено. Позивачем не доведено: наявність реального порушення інтересів держави; причинно-наслідкового зв`язку між діями ради та такими порушеннями. Сам факт неприйняття рішення не свідчить про порушення державних інтересів, оскільки: правовий статус земель не змінюється автоматично; жодних негативних наслідків чи шкоди довкіллю позивачем не обґрунтовано.
26 березня 2026 року Дніпропетровським окружним адміністративним судом зареєстровано відповідь на відзив, яка надійшла від прокурора в підсистемі «Електронний Суд». Зазначає, що подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 10.03.2025 №01-08/438 належним чином розглянуто не було (Обухівською селищною радою 28.03.2025 рішення по суті не прийнято). Розгляд та вирішення питання про віднесення або про відмову у віднесенні земельних ділянок до самозалісених ділянок за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства приймається органом місцевого самоврядування виключно на пленарному засіданні сільської, селищної, міської ради у формі рішення. З урахуванням викладеного, подання Південно-Східного УЛМГ мало бути: 1. винесено на розгляд та обговорення Обухівської селищної ради у пленарному засіданні; 2. за результатами розгляду цього питання повинно бути прийняття рішення а) чи про віднесення земельних ділянок до самозалісених; б) чи про відмову у віднесенні земельних ділянок до самозалісених з зазначенням конкретних причин та обставин. При цьому як свідчать матеріали справи відповідачем в межах цих правовідносин відповідних дій у повному обсязі вчинено не було. Факт того, що проєкт просто «не набрав голосів», не є прийняттям рішення по суті. Неприйняття жодного з передбачених законом рішень (ні про погодження, ні про вмотивовану відмову) є ухиленням органу від виконання своїх обов`язків, а отже протиправною бездіяльністю.
Також прокурор посилається на приклад судової практики в адміністративній справі №260/5797/24, яка розглянута Верховним Судом та стосується подібних правовідносин.
Згідно положень ст. 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглянув справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у ній матеріалами.
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, на яких ґрунтуються вимоги позову, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд встановив наступні обставини справи.
Південно-Східним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України поданням від 10.03.2025 року №01-08/438 звернувся до Обухівської селищної територіальної громади (далі Подання), фактично до відповідача, в якому пропонував прийняти рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісеної згідно чинного законодавства.
До Подання долучено таблицю з відомостями про розташування 9 земельних ділянок (довгота/широта, кадастровий номер), а також графічні матеріали: 9 роздруківки карти «Самозалісені території України».
Рішенням відповідача від 28.03.2025 року №46/VIII вирішено розглянути вищевказане подання.

Згідно витягу із протоколу 46-ої чергової сесії VIII скликання від 28.03.2025 року (п. 63) слухали питання: про віднесення земельних ділянок до самозалісених ділянок. За 0, проти 11, утримались 2, не голосували 0. Вирішили: рішення відхилено.

При цьому всього депутатів: 22, з них відсутні 9.

Вищевказане рішення направлене прокурору листом від 13.10.2025 року №2013/02-17 та отримане органом прокуратури в той же день.

Вважаючи таку поведінку протиправною та в зв`язку з наявністю підстав для представництва інтересів держави в суді, прокурор звернувся до суду з цим позовом.

Щодо наявності підстав для звернення прокурора з цим позовом.

Згідно п. 3 ст. 131-1 Конституції України в Україні діє прокуратура, яка здійснює представництво інтересів держави в суді у виключних випадках і в порядку, що визначені законом.

Відповідно до ч. 1, 3 ст. 23 Закону України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 року №1697-VII (далі Закон №1697-VII) представництво прокурором інтересів громадянина або держави в суді полягає у здійсненні процесуальних та інших дій, спрямованих на захист інтересів громадянина або держави, у випадках та порядку, встановлених законом.

Прокурор здійснює представництво в суді законних інтересів держави у разі порушення або загрози порушення інтересів держави, якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, а також у разі відсутності такого органу.

Наявність таких обставин обґрунтовується прокурором у порядку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, крім випадку, визначеного абзацом четвертим цієї частини.

Не допускається здійснення прокурором представництва в суді інтересів держави в особі державних компаній, а також у правовідносинах, пов`язаних із виборчим процесом, проведенням референдумів, діяльністю Верховної Ради України, Президента України, створенням та діяльністю медіа, а також політичних партій, релігійних організацій, організацій, що здійснюють професійне самоврядування, та інших громадських об`єднань. Представництво в суді інтересів держави в особі Кабінету Міністрів України та Національного банку України може здійснюватися прокурором Офісу Генерального прокурора або обласної прокуратури виключно за письмовою вказівкою чи наказом Генерального прокурора або його першого заступника чи заступника відповідно до компетенції.

Частиною четвертою ст. 23 Закону №1697-VII встановлено, що наявність підстав для представництва має бути обґрунтована прокурором у суді.

Прокурор здійснює представництво інтересів громадянина або держави в суді виключно після підтвердження судом підстав для представництва.

Прокурор зобов`язаний попередньо, до звернення до суду, повідомити про це громадянина та його законного представника або відповідного суб`єкта владних повноважень. У разі підтвердження судом наявності підстав для представництва прокурор користується процесуальними повноваженнями відповідної сторони процесу. Наявність підстав для представництва може бути оскаржена громадянином чи її законним представником або суб`єктом владних повноважень.

Виключно з метою встановлення наявності підстав для представництва інтересів держави в суді у випадку, якщо захист законних інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження, прокурор має право отримувати інформацію, яка на законних підставах належить цьому суб`єкту, витребовувати та отримувати від нього матеріали та їх копії.

За п. 1, 4 ч. 6 ст. 23 Закону №1697-VII під час здійснення представництва інтересів громадянина або держави у суді прокурор має право в порядку, передбаченому процесуальним законом та законом, що регулює виконавче провадження: звертатися до суду з позовом (заявою, поданням), брати участь у розгляді справи.

В цій справі прокурор обґрунтовував наявність підстав таким.

Органи прокуратури постійно вживають заходи з метою забезпечення збереження лісового фонду України, належного захисту й відтворення лісів, забезпечення прав громадян на безпечне довкілля. Згідно із Законом України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року» лісистість території країни повинна становити в 2025 році 16,5 %, а в 2035 році 17,5 % порівняно з нинішніми 15,9 %. В Україні, за різними оцінками, близько 500 тис. га самосійних лісів, які перебувають на землях сільськогосподарського призначення. З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях 20.06.2022 прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів», яким Земельний кодекс України доповнено ст. 57-1 «Самозалісені землі». Ураховуючи, що пп. 6 п. 1 рішення Ради національної безпеки і оборони України від 29.09.2022, введеного в дію Указом Президента України від 29.09.2022 № 675/2022, Кабінет Міністрів України разом із місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування зобов`язано забезпечити безумовне виконання завдань, передбачених Указом Президента України від 07.06.2021 № 228/2021, щодо ідентифікації самозалісених та придатних для створення лісів земельних ділянок державної та комунальної форм власності з метою їх подальшого використання для досягнення оптимальної лісистості України, віднесення земельних ділянок до самозалісених земель, безумовно, становить державний інтерес у сфері охорони навколишнього природного середовища. Актуальність порушеного питання є досить важливою, так як незміна угідь земельної ділянки сільськогосподарського призначення, на якій росте ліс (наявні лісові насадження, які з часом можуть стати лісом) на угіддя самозалісненої земельної ділянки сприяє безгосподарському використанню лісових ресурсів, протиправному вирубуванню лісових насаджень, які є самосівними та уже становлять єдину екологічну систему. Отже, необхідність пред`явлення цього позову зумовлена потребою захисту державного, суспільного інтересу у збереженні самосійних лісів.

В зв`язку з цим суд зазначає наступне.

У рішенні від 08.04.1999 №3-рп/99 Конституційний Суд України, з`ясовуючи поняття «інтереси держави» навів мотиви, згідно з якими інтереси держави відрізняються від інтересів інших учасників суспільних відносин. В основі перших завжди є потреба у здійсненні загальнодержавних (політичних, економічних, соціальних та інших) дій, програм, спрямованих на захист суверенітету, територіальної цілісності, державного кордону України, гарантування її державної, економічної, інформаційної, екологічної безпеки, охорону землі як національного багатства, захист прав усіх суб`єктів права власності та господарювання тощо (пункт 3 мотивувальної частини).

Висловлене цим Судом розуміння поняття «інтереси держави» має самостійне значення і може застосовуватися для тлумачення цього ж поняття, застосованого у статті 23 Закону № 1697-VII.

«Інтереси держави» охоплюють широке і водночас чітко не визначене коло законних інтересів, які не піддаються точній класифікації, а тому їх наявність повинна бути предметом самостійної оцінки суду у кожному випадку звернення прокурора з позовом. Надмірна формалізація «інтересів держави», особливо у сфері публічних правовідносин, може призвести до необґрунтованого обмеження повноважень прокурора на захист суспільно значущих інтересів там, де це дійсно потрібно.

Хоча у Конституції України не йдеться про захист прокурором інтересів суспільства, але інтерес держави є насамперед інтересом більшості членів суспільства, якому вона служить. Отже, інтерес держави охоплює суспільні (публічні) інтереси. Тому прокурор може захищати і суспільні інтереси, зокрема, громад з тих самих підстав, що й інтереси держави. З наведеного констатується, що звернення прокурора з позовом в інтересах держави охоплює, у тому числі, й захист інтересів громади.

Виходячи з таких критеріїв, у разі, якщо державний орган або орган місцевого самоврядування діє (бездіє) або приймає рішення всупереч закону та інтересам Українського народу, саме прокурор має право діяти на захист порушених інтересів держави шляхом подання відповідного позову до суду. В цьому випадку органи, які прийняли рішення чи вчинили дії (бездіяльність), що, на думку прокурора, порушують інтереси держави, набувають статусу відповідача.

«Не здійснення захисту» виявляється в усвідомленій пасивній поведінці уповноваженого суб`єкта владних повноважень - він усвідомлює порушення інтересів держави, має відповідні повноваження для їх захисту, але всупереч цим інтересам за захистом до суду не звертається.

Прокурор не може вважатися альтернативним суб`єктом звернення до суду і замінювати належного суб`єкта владних повноважень, який може і бажає захищати інтереси держави.

Аналогічні правові висновки містяться у постанові Касаційного адміністративного суду від 25.06.2024 року у справі №120/15846/23.

Суд визнає обґрунтованими посилання прокурора на те, що спірні правовідносини прямо стосуються інтересів держави, що вже втілено в низку нормативних актів, згаданих раніше, а також з огляду на положення ст. 13, 14 Конституції України, згідно яких, зокрема:

Земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.

При цьому за ст. 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Отже, інтереси держави в даній справі наявні.

Щодо підстав участі прокурора суд також зважає на надані разом з позовною заявою листи позивачів, згідно яких з позовами вони не звертались, при цьому позивач-2 в своєму листі від 05.01.2026 року №01-08/11 також уточнює, що взагалі не здійснює претензійно-позовну роботу через відсутність фінансування. Разом з цим, саме позивач-2 вносив відповідачу відповідне подання.

Листом від 12.01.2026 року №12-12/170-26 позивач-1 також повідомив прокурору, що не зверталося до суду зі спірного питання.

Прокурору достатньо дотриматися порядку, передбаченого статтею 23 Закону № 1697-VII, і якщо компетентний орган протягом розумного строку після отримання повідомлення самостійно не звернувся до суду з позовом в інтересах держави, то це є достатнім аргументом для підтвердження його бездіяльності. Якщо прокурору відомо причини такого незвернення, він обов`язково повинен зазначити їх в обґрунтуванні підстав для представництва, яке міститься в позові, але якщо з відповіді компетентного органу на звернення прокурора такі причини з`ясувати неможливо чи такої відповіді взагалі не отримано, то це не є підставою вважати звернення прокурора необґрунтованим.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.10.2025 року у справі №440/1326/25.

Отже, наявні правові підстави для представництва інтересів держави саме прокурором.

Додатково суд зауважує, що такі спори є поширеними і повноваження прокурора подавати такі позови неодноразово підтверджені Касаційним адміністративним судом у складі Верховного Суду, наприклад, у постанові від 09.09.2025 року у справі №260/5797/24.

Щодо наявності у прокурора подавати саме такий позов.

Абзацем 3 ч. 2 ст. 57-1 Земельного кодексу України передбачено право саме «територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства» вносити відповідне подання.

Відповідно до п. 1 Положення про Державне агентство лісових ресурсів України, затверджене постановою Кабінету Міністрів України від 08.10.2015 року №521 (далі Положення №521), Державне агентство лісових ресурсів України (Держлісагентство) є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра економіки, довкілля та сільського господарства і який реалізує державну політику у сфері лісового та мисливського господарства.

Отже, саме позивач-2 має повноваження вносити Подання, за результатом розгляду якого відповідач і прийняв спірне Рішення.

Щодо відсутності у Положенні №521 або положенні про позивача-2 прямого визначеного повноваження «подавати позов» суд зауважує, що це питання було предметом правової оцінки Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 20.10.2025 року у справі №440/1326/25.

Верховний Суд констатував, що « 35. ЛК України, ЗК України, Положення № 521 та № 404 прямо не визначають повноваження Держлісагентства чи Міжрегіональних управлінь лісового та мисливського господарства звертатися до суду з позовами до органу місцевого самоврядування у разі неприйняття рішення про віднесення земельних ділянок до категорії самозалісених.

36. Проте Верховний Суд неодноразово звертав увагу судів на те, що положеннями нормативно-правових актів, які визначають організацію та діяльність центральних органів виконавчої влади, не можуть встановлюватися конкретні предмети і підстави позовів, з якими відповідний уповноважений орган має право звертатися до суду. Визначення у таких підзаконних актах вичерпного переліку позовних вимог об`єктивно призвело б до неправомірного обмеження повноважень органу у виборі належного способу захисту та фактичного унеможливлення реалізації покладеного на нього обов`язку щодо забезпечення судового захисту інтересів держави».

Отже, судом встановлено, що цей позов міг би бути поданий з наявним складом позивачів, а тому він може бути поданий і прокурором в інтересах держави в особі цих же позивачів.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд зазначає наступне.

Згідно ч. 1, 3 ст. 1 Земельного кодексу України земля є основним національним багатством, що перебуває під особливою охороною держави.

Використання власності на землю не може завдавати шкоди правам і свободам громадян, інтересам суспільства, погіршувати екологічну ситуацію і природні якості землі.

Відповідно до ч. 2 ст. 4 Земельного кодексу України завданням земельного законодавства є регулювання земельних відносин з метою забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель.

За ст. 5 Земельного кодексу України земельне законодавство базується на таких принципах:

а) поєднання особливостей використання землі як територіального базису, природного ресурсу і основного засобу виробництва;

б) забезпечення рівності права власності на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави;

в) невтручання держави в здійснення громадянами, юридичними особами та територіальними громадами своїх прав щодо володіння, користування і розпорядження землею, крім випадків, передбачених законом;

г) забезпечення раціонального використання та охорони земель;

ґ) забезпечення гарантій прав на землю;

д) пріоритету вимог екологічної безпеки.

Частинами 1-5 ст. 57-1 Земельного кодексу України встановлено, що самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.

Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем.

Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.

Віднесення земельної ділянки, несформованої як об`єкт цивільних прав, а також земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, але відомості про яку не внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється відповідно до документації із землеустрою, на підставі якої відомості про земельну ділянку вносяться до Державного земельного кадастру.

Сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб (ч. 1 ст. 122 Земельного кодексу України).

Згідно ст. 1 Лісового кодексу України самозалісена ділянка - земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Відповідно до ст. 1 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07.07.2021 року №3613-VI (далі Закон №3613-VI) державна реєстрація земельної ділянки - внесення до Державного земельного кадастру передбачених цим Законом відомостей про формування земельної ділянки та присвоєння їй кадастрового номера.

Відповідно до ч. 4 ст. 21 Закону №3613-VI відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.

Порядок ведення Державного земельного кадастру затверджено постановою Кабінету Міністрів України від 17.10.2012 року №1051 (далі Порядок №1051).

За п. 121 Порядку №1051 внесення до Державного земельного кадастру змін до відомостей про склад угідь земельної ділянки на угіддя самозалісеної ділянки здійснюється державним кадастровим реєстратором на підставі заяви за формою згідно з додатком 12 власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, без розроблення документації із землеустрою.

Згідно ст. 5 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25.06.1991 року №1264-XII (далі Закон №1264-XII) державній охороні і регулюванню використання на території України підлягає в т.ч. земля та ліс.

Статтею 15 Закону №1264-XII встановлено, що місцеві ради несуть відповідальність за стан навколишнього природного середовища на своїй території.

Місцеві ради можуть здійснювати й інші повноваження відповідно до цього та інших законів України.

Застосовуючи вищевикладені положення до обставин цієї справи суд зазначає наступне.

Спірне в даній справі питання фактично зводиться до оцінки поведінки відповідача в даній справі: чи можна вважати прийнятим рішення по суті спірного подання за наявних фактичних обставин.

Так, відповідач в листі від 13.10.2025 року №2013/02-17 повідомляє: «Відповідно до статті 62 Регламенту Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області затверджений рішенням № 278-10/VIII від 26.11.2021 року: «Рішення, які не отримали необхідної більшості голосів на підтримку вважаються відхиленими». Факт відхилення фіксується у протоколі пленарного засідання.

На черговій 46-ій сесії VIII скликання 28.03.2025 року, проєкт рішення було відхилено, у зв`язку з не набранням достатньої кількості голосів депутатів».

Відповідач стверджує, що вирішив по суті спірне питання, з чим не погоджується прокурор, який вважає, що питання не вирішене по суті.

Аналогічне питання вже було предметом розгляду Верховного Суду саме в межах тотожних правовідносин (розгляд подання щодо віднесення земельних ділянок до самозалісених).

Так, у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 09.09.2025 року у справі №260/5797/24 вказано наступне:

«Судами попередніх інстанцій встановлено, що подання Західного УЛМГ від 01.12.2023 № 08/2042-23 належним чином розглянуто не було (Дубриницькою сільською радою 21.12.2023 рішення по суті не прийнято).

…

Відповідно до частин першої - третьої статті 59 Закону України "Про місцеве самоврядування в Україні" рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Рішення ради приймається на її пленарному засіданні після обговорення більшістю депутатів від загального складу ради, крім випадків, передбачених цим Законом.

…

З урахуванням викладеного, подання Західного УЛМГ мало бути винесено на розгляд та обговорення цієї Дубриницької сільської ради у пленарному засіданні з прийняттям рішення чи про віднесення земельної ділянки до самозалісених, чи про відмову у віднесенні земельної ділянки до самозалісених з зазначенням конкретних причин та обставин, що відповідачем в межах цих правовідносин вчинено не було.

…

Враховуючи те, що відповідач подання не ухвалив рішення за поданням Західного управління лісового та мисливського господарства, обґрунтованим є висновок суду апеляційної інстанції про те, що в цьому випадку має місце протиправна бездіяльність Дубриницької сільської ради Ужгородського району Закарпатської області.

…

Враховуючи те, що станом на момент звернення прокурора до суду сільська рада не реалізувала своїх повноважень, оскільки у спосіб, встановлений законом, не розглянула відповідне питання та не надала оцінки поданню Західного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 05.10.2023 № 02/891, відповідно, не ухвалила рішення про задоволення подання чи про відмову в його задоволенні, колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню шляхом зобов`язання відповідача повторно розглянути на найближчій сесії ради подання з ухваленням відповідного рішення».

В даній справі мають місце аналогічні обставини: рішення по суті спірного подання не прийнято, жодні мотиви при цьому відповідачем не викладені.

Отже, спірна поведінка відповідача є протиправною.

Також суд констатує, що доводи відповідача про відсутність бездіяльності та наявність дискреційних повноважень відхиляються з тих же підстав належним чином (у встановлений спосіб) подання дотепер є саме нерозглянутим, що вказує на протиправну бездіяльність та нереалізацію належним чином будь-яких повноважень. Дискреційність матиме місце при належному розгляді подання по суті (шляхом його задоволення або відмови в його задоволенні).

Окремо суд зауважує, що у відзиві відповідач наводив низку доводів, які є безпідставними посилався на неіснуючі правові висновки, на підтвердження яких наводив неіснуючі судові рішення. Як наслідок, такі доводи судом відхилено як нерелевантні.

За вказаних обставин позовні вимоги підлягають задоволенню.

Щодо розподілу судових витрат.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки позивач не надав доказів понесення судових витрат пов`язаних із залученням свідків та проведенням експертиз, підстави для розподілу судових витрат відсутні.

Керуючись ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

УХВАЛИВ:

Позов Слобожанської окружної прокуратури Дніпропетровської області (52005, Дніпропетровська область, Дніпропетровський район, с-ще. Слобожанське, вул. Героїв України, 7, ) в інтересах держави в особі позивача-1: Державне агентства лісових ресурсів України (01601, м. Київ, вул. Шота Руставелі, буд. 9А, ), позивача-2: Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України (49094, м. Дніпро, вул. Набережна Перемоги, буд. 38, ) до Обухівської селищної ради Дніпропетровського району Дніпропетровської області (52030, Дніпропетровська область, Дніпровський район, селище Обухівка, вул. Центральна, буд. 35, ) про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Обухівської селищної ради Дніпровського району Дніпропетровської області щодо нерозгляду по суті на пленарному засіданні (сесії) ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 10.03.2025 року №01-08/438 та неприйняття відповідного рішення за наслідками його розгляду.

Зобов`язати Обухівську селищну раду Дніпровського району Дніпропетровської області розглянути на пленарному засіданні (сесії) ради подання Південно-Східного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України від 10.03.2025 року №01-08/438 та прийняти за наслідками його розгляду рішення у порядку, визначеному ст. 57-1 Земельного кодексу України.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст. ст. 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Боженко