Справа № 440/2341/26
Суддя: Спаскін О.А.
Дата ухвалення: 2026-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 р.Справа № 440/2341/26
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Спаскіна О.А.,

Суддів: Присяжнюк О.В. , Любчич Л.В. ,

за участю секретаря судового засідання Труфанової К.М.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2026, головуючий суддя І інстанції: І.С. Шевяков, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі №440/2341/26

за позовом ОСОБА_1

до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України

про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до Полтавського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України, в якому просив:

- визнати незаконною та скасувати постанову старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича від 11.02.2026 року у виконавчому провадженні ВП №79643392 про повернення виконавчого документа стягувачу;

- зобов`язати керівника Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подати до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування мені, як стягувачу, коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України;

- зобов`язати старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Ніколенка Станіслава Васильовича зупинити вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні ВП №79643392 до надходження від центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, повідомлення про перерахування коштів на відповідний рахунок вказаного органу державної виконавчої служби або мені, як стягувачу.

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 у задоволенні позову відмовлено.

Не погодившись з рішенням суду першої інстанції, позивач подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 та ухвалити постанову, якою задовольнити позовні вимоги.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги апелянт зазначає, що не згоден з висновками суду першої інстанції, оскільки відповідно до пункту 7 Порядку виконання рішень про стягнення коштів державного та місцевих бюджетів або боржників, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 3 серпня 2011 року №845, у разі наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувану керівник органу державної виконавчої служби подає відповідно до Закону України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» Казначейству протягом 10 днів з дня складення державним виконавцем відповідного акта оригінал виконавчого документа разом із супровідним листом та завірені належним чином державним виконавцем копії інших матеріалів виконавчого провадження. На думку позивача, саме за такими правилами і порядком повинен був діяти старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України Ніколенко Станіслав Васильович у виконавчому провадженні ВП №79643392 з примусового виконання виконавчого листа №440/5448/25, виданого 04.11.2025 Полтавським окружним адміністративним судом на виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 у адміністративній справі №440/5448/25, у випадку, коли він підлягав виконанню на підставі Закону України від 05.06.2012 року №4901-VІ «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» у зв`язку з постановленням ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 року у адміністративній справі №440/5448/25 про зміну порядку і способу виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 року у справі №440/5448/25 на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на мою користь заборгованості з пенсійних виплат у розмірі 332370,56 грн.

Відзив на апеляційну скаргу від відповідача не надходив. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Суд апеляційної інстанції розглянув справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги відповідно до вимог ст. 308 КАС України та керуючись ст. 229 КАС України.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши рішення суду першої інстанції, доводи апеляційної скарги, дослідивши докази по справі, вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено судом апеляційної інстанції, що постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції України 04.11.2025 відкрито виконавче провадження ВП79643392 з примусового виконання виконавчого листа №440/5448/25, виданого 04.11.2025, Полтавським окружним адміністративним судом, про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2025 пенсію без обмеження її максимальним розміром, із врахуванням раніше виплачених сум.

Ухвалою Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі №440/5448/25 змінено спосіб та порядок виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 у справі №440/5448/25 щодо зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити ОСОБА_1 з 01.01.2025 пенсію без застосування коефіцієнтів, визначених пунктом 1 постанови Кабінету Міністрів України від 03.01.2025 №1 "Про визначення порядку виплати пенсій деяким категоріям осіб у 2025 році у період воєнного стану", з урахуванням проведених виплат та зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2025 пенсію без обмеження її максимальним розміром, із врахуванням раніше виплачених сум, - на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 недоотриманої заборгованості по пенсії у розмірі 332 370,56 грн. (триста тридцять дві тисячі триста сімдесят гривень п`ятдесят шість копійок).

Постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 11.02.2026 повернуто стягувачу виконавчий лист від 04.11.2025 №440/5448/25 на підставі пункту 9 частини першої статті 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Не погоджуючись із постановою старшого державного виконавця Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України від 11.02.2026 ВП №79643392 про повернення виконавчого документа стягувача, позивач звернувся до суду з позовом.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що враховуючи постановлення ухвали суду від 03.02.2026 у справі № 440/5448/25, якою змінено спосіб виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 у справі №440/5448/25 на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 недоотриманої заборгованості по пенсії у розмірі 332370,56 грн (триста тридцять дві тисячі триста сімдесят гривень п`ятдесят шість копійок), тому виконання судового рішення щодо стягнення коштів має здійснюватися центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів згідно вимог статті 3 Закону № 4901-VI.

Колегія суддів погоджується з даним висновком суду першої інстанції, виходячи з наступного.

Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спеціальним законом, що визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, є Закон України від 2 червня 2016 року № 1404-VIII «Про виконавче провадження» (далі Закон № 1404-VIII).

Відповідно до ст. 1 Закону № 1404-VIII виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Примусовому виконанню за правилами ч. 1 ст. 3 Закону №1404-VIII підлягають рішення на підставі, зокрема, виконавчих листів і наказів, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень.

Положеннями ст. 15 Закону №1404-VIII визначено, що сторонами виконавчого провадження є стягувач і боржник. Стягувачем є фізична або юридична особа чи держава, на користь чи в інтересах яких видано виконавчий документ. Боржником є визначена виконавчим документом фізична або юридична особа, держава, на яких покладається обов`язок щодо виконання рішення.

Згідно з ч. 1 ст. 5 Закону № 1404-VIII, примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів.

Частина 1 ст. 18 Закону № 1404-VIII регламентує, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно ч. 1 ст. 26 Закону № 1404-VIII державний виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

За змістом пунктів 1, 16, 22 ч. 3 ст. 18 Закону № 1404-VIII передбачено, що державний виконавець має право: проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом; здійснювати інші повноваження, передбачені цим Законом.

За рішенням немайнового характеру виконавець у постанові про відкриття виконавчого провадження зазначає про необхідність виконання боржником рішення протягом 10 робочих днів (крім рішень, що підлягають негайному виконанню, рішень про встановлення побачення з дитиною) (ч. 6 ст. 26 Закону № 1404-VIII).

З аналізу наведених норм вбачається, що державний виконавець зобов`язаний розпочати примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа та в повному обсязі вчиняти передбачені законом виконавчі дії з метою примусового виконання рішень, в тому числі рішень зобов`язального характеру.

Судом встановлено, що на примусовому виконанні у старшого державного виконавця перебував виконавчий лист №440/5448/25 про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виплатити ОСОБА_1 з 01.03.2025 пенсію без обмеження її максимальним розміром, із врахуванням раніше виплачених сум.

Стягувачем у виконавчому провадженні визначено ОСОБА_1 , боржником - Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області.

Постановою від 11.02.2026 старшого державним виконавцем в межах виконавчого провадження № 79643392, на підставі пункту 9 частини 1 статті 37 Закону України «Про виконавче провадження» виконавчий документ повернуто стягувачу.

Повертаючи виконавчий лист, державний виконавець врахував наявність ухвали Полтавського окружного адміністративного суду від 03.02.2026 у справі № 440/5448/25, якою змінено спосіб виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 у справі №440/5448/25 на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 недоотриманої заборгованості по пенсії у розмірі 332370,56 грн (триста тридцять дві тисячі триста сімдесят гривень п`ятдесят шість копійок) та дійшов висновку, що рішення суду у справі № 440/5448/25 підлягає виконанню органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

Так, відповідно до частин 1-3 статті 6 Закону № 1404-VIII, у випадках, передбачених законом, рішення щодо стягнення майна та коштів виконуються податковими органами, а рішення щодо стягнення коштів - банками та іншими фінансовими установами.

Рішення про стягнення коштів з державних органів, державного та місцевих бюджетів або бюджетних установ, рішення про стягнення коштів за час роботи стягувача на посаді помічника-консультанта народного депутата України, у тому числі при звільненні з такої посади, виконуються органами, що здійснюють казначейське обслуговування бюджетних коштів.

У випадках, передбачених законом, рішення можуть виконуватися іншими органами.

Органи та установи, зазначені в частинах першій - третій цієї статті, не є органами примусового виконання (ч.4 ст.6 Закону №1404-VIII).

У свою чергу гарантії держави щодо виконання судових рішень та виконавчих документів, визначених Законом України "Про виконавче провадження" та особливості їх виконання встановлено Законом України № 4901-VI «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» (далі Закон № 4901-VI).

Згідно ст. 3 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень шляхом списання коштів з рахунків такого державного органу, а в разі відсутності у зазначеного державного органу відповідних призначень - за рахунок коштів, передбачених за бюджетною програмою для забезпечення виконання рішень суду.

Стягувач за рішенням суду про стягнення коштів з державного органу звертається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, у строки, встановлені Законом України "Про виконавче провадження", із заявою про виконання рішення суду.

Разом із заявою стягувач подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України.

Аналіз вищенаведених норм вказує, що списання коштів з рахунків державного органу здійснюється в разі виконання рішень суду про стягнення коштів та здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в межах відповідних бюджетних призначень.

Державна виконавча служба не наділена повноваженнями на списання коштів з рахунків державного органу, більш того таке списання може бути здійснено лише в разі виконання судового рішення про стягнення коштів.

Відповідно до п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону № 1404-VIII виконавчий документ повертається стягувачу, якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення, а також щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Тобто, наведена норма Закону № 1404-VIII вказує, що виконавчий документ повертається стягувачу: якщо законом встановлено заборону щодо звернення стягнення на майно чи кошти боржника, якщо в нього відсутнє інше майно чи кошти, на які можливо звернути стягнення; щодо проведення інших виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення.

Враховуючи постановлення ухвали суду від 03.02.2026 у справі №440/5448/25, якою змінено спосіб виконання рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 08.07.2025 у справі №440/5448/25 на стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавській області на користь ОСОБА_1 недоотриманої заборгованості по пенсії у розмірі 332370,56 грн (триста тридцять дві тисячі триста сімдесят гривень п`ятдесят шість копійок), суд першої інстанції вірно зазначив, що виконання судового рішення щодо стягнення коштів має здійснюватися центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів згідно вимог статті 3 Закону № 4901-VI.

Вказані обставини не заперечуються позивачем і під час апеляційного перегляду справи.

Натомість, старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України не має повноважень щодо проведення будь-яких виконавчих дій стосовно боржника, що виключає можливість виконання відповідного рішення про стягнення з Головного управління Пенсійного фонду України в Полтавської області на користь стягувача ОСОБА_1 заборгованості з пенсії в сумі 332370,56 грн.

Колегія суддів зауважує, що Закон України «Про виконавче провадження» та Закон України «Про гарантії держави щодо виконання судових рішень» передбачають єдиний виключний порядок виконання рішення про стягнення коштів, боржником за якими є державний орган та не наділяють державного виконавця повноваженнями щодо виконання таких рішень.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Застосовуючи вказані положення Основного Закону України, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 27 лютого 2020 року у справі №9901/513/19 виснувала, що діяльність органів державної влади здійснюється відповідно до спеціально - дозвільного типу правового регулювання, яке побудовано на основі принципу «заборонено все, крім дозволеного законом».

Тобто, старший державний виконавець Відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень у Полтавській області Сумського міжрегіонального управління Міністерства юстиції України зобов`язаний діяти виключно у тих межах, які окреслені законодавцем, та не має права відступати від правового регулювання, запровадженого законодавцем у певній сфері суспільних відносин, зокрема, виходити за межі наданих їй повноважень, або здійснювати їх реалізацію у спосіб, який законом не передбачений.

Враховуючи вищенаведене , колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо правомірності постанови про повернення стягувачу виконавчого документу на підставі п. 9 ч. 1 ст. 37 Закону України «Про виконавче провадження».

Доводи скаржника щодо порушення відповідачем ч. 3 ст. 4 Закону № 4901-VI колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 1 ст. 4 Закону № 4901-VI виконання рішень суду про стягнення коштів з державного підприємства або юридичної особи здійснюється в порядку, визначеному Законом України "Про виконавче провадження", з урахуванням особливостей, встановлених цим Законом.

Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону № 4901-VI протягом десяти днів з дня встановлення державним виконавцем факту наявності підстав для повернення виконавчого документа стягувачу відповідно до пунктів 2-4, 9 частини першої статті 37 Закону України "Про виконавче провадження", крім випадків, коли стягувач перешкоджає провадженню виконавчих дій, але не пізніше строку, встановленого частиною другою цієї статті, керівник відповідного органу державної виконавчої служби подає до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, документи та відомості, необхідні для перерахування стягувачу коштів, згідно з переліком, затвердженим Кабінетом Міністрів України, про що повідомляє в установленому порядку стягувача.

В свою чергу, частиною 1 ст. 2 Закону № 4901-VI передбачено, що держава гарантує виконання рішення суду про стягнення коштів та зобов`язання вчинити певні дії щодо майна, боржником за яким є: державний орган; державні підприємство, установа, організація (далі - державне підприємство); юридична особа, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства (далі - юридична особа).

Тобто, порядок виконання рішень суду, встановлений ст. 4 Закону № 4901-VI стосується саме державних підприємств та юридичних осіб, примусова реалізація майна якої забороняється відповідно до законодавства.

Водночас, в межах спірних правовідносин Головне управління Пенсійного фонду України в Полтавській області виступає державним органом, незважаючи на наявність статусу юридичної особи, отже як наслідок, положення ст. 4 Закону № 4901-VI не поширюються на спірні правовідносини.

Із врахуванням вищевикладеного, суд апеляційної інстанції погоджується з висновком суду першої інстанції про відмову в задоволенні позовних вимог з вище наведених підстав.

Суд першої інстанції надав оцінку усім обставинам справи, котрі мають юридичне значення для правильного вирішення спору та дослухався до усіх аргументів сторін, які здатні вплинути на результат вирішення спору.

Суд наголошує, що Європейський суд з прав людини у рішенні від 10 лютого 2010 року у справі Серявін та інші проти України зауважив, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях, зокрема, судів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод (далі Конвенція) зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення. У справі Трофимчук проти України ЄСПЛ також зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не можна розуміти як вимогу детально відповідати на кожен довід. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.

Відповідно до пункту 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи скаржника у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду. Деякі аргументи не можуть бути підставою для надання детальної відповіді на такі доводи.

Усі інші аргументи сторін вивчені судом, однак є такими, що не потребують детального аналізу у цьому судовому рішенні, оскільки вищенаведених висновків рішення суду першої інстанції не спростовують.

За правилами частини першої статті 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

У відповідності до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Враховуючи вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне та обґрунтоване рішення, з дотриманням норм матеріального та процесуального права.

Інші доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та свідчать про незгоду із правовою оцінкою суду першої інстанції обставин справи, суд апеляційної інстанції підстав для його скасування не вбачає.

Таким чином, колегія суддів, згідно ст. 316 КАС України вирішила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, з урахуванням того, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.

Керуючись ст. ст. 242, 243, 250, 270-272, 287, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 03.04.2026 по справі №440/2341/26 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню.

Головуючий суддя О.А. Спаскін
Судді О.В. Присяжнюк Л.В. Любчич