Справа № 420/29006/25
Суддя: Осіпов Ю.В.
Дата ухвалення: 2026-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

06 травня 2026 р.м. ОдесаСправа № 420/29006/25

Головуючий І інстанції: Василяка Д.К.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого судді - Осіпова Ю.В.,

суддів - Коваля М.П., Скрипченка В.О.,

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року (м.Одеса, дата складання повного тексту судового рішення - 26.01.2026р.) у справі за позовом ОСОБА_2 до Ізмаїльського відділу державної виконавчої служби в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) та третьої особи - ОСОБА_1 про визнання протиправними дії, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

25.08.2025р. ОСОБА_2 звернулася до Одеського окружного адміністративного суду із позовом до Ізмаїльського ВДВС та 3-ї особи - Кіосєвої А.Ф., в якому просила суд:

- визнати неправомірними дії відповідача щодо виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11 (провадження №22-ц/813/2214/21) у виконавчому провадженні №66101742 в період дії ухвали Верховного Суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11, а саме: з 03.08.2021р. по 05.08.2025р.;

- скасувати постанову відповідача від 24.05.2023р. про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому проваджені №66101742 та усі постанови, прийняті у цьому виконавчому провадженні в період дії ухвали Верховного Суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11, тобто з 03.08.2021р. по 05.08.2025р., зокрема: від 24.05.2023р. - про поновлення вчинення виконавчих дій; від 25.05.2023р. про накладення штрафу; - про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні; від 21.08.2023р. - про накладення штрафу; від 16.05.2024р. - про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні; від 15.10.2024р. - про утворення виконавчої групи.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що дії Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області ПМУ Міністерства юстиції (м.Одеса) щодо виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11 (провадження №22-ц/813/2214/21) у виконавчому провадженні №66101742 у період дії ухвали Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11, тобто в період з 03.08.2021р. по 05.08.2025р., є неправомірними, а усі винесені у цей період постанови є незаконними та підлягають скасуванню, у зв`язку із чим, позивачка вимушена звернутися до суду.

Ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 29.08.2025р. - відмовлено у відкритті провадження в частині позовних вимог щодо скасування постанов Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 24.05.2023р. про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому проваджені №66101742, про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні, від 16.05.2024р. про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадження та від 15.10.2024р.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року (ухваленим в порядку спрощеного (письмового) провадження) позов ОСОБА_2 - задоволено. Визнано протиправною та скасовано постанови Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) від 25.05.2023р. та від 21.08.2023р. про накладення штрафу, винесені у межах виконавчого провадження 66101742. Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) на користь позивача судові витрати у розмірі 968,96 грн.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду 1-ї інстанції, 3-я особа ОСОБА_1 09.02.2026р. подала апеляційну скаргу, в якій зазначила, що судом при винесенні оскаржуваного рішення порушено норми матеріального і процесуального права, у зв`язку із чим просила скасувати рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26.01.2026р. та прийняти нове, яким провадження у справі - закрити.

Відповідач - Ізмаїльський ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) вказане вище рішення суду 1-ї інстанції в апеляційному порядку не оскаржив.

Ухвалою судді П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.02.2026р. дану апеляційну скаргу 3-ї особи - залишено без руху.

Ухвалами П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.01.2026р. відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою 3-ї особи ОСОБА_1 та призначено справу до розгляду в порядку письмового провадження.

02.03.2026р. до суду апеляційної інстанції надійшов письмовий відзив на апеляційну скаргу, у якому позивачка категорично заперечувала проти її задоволення, посилаючись на безпідставність викладених у ній доводів та просила оскаржуване рішення суду першої інстанції залишити без змін, вважаючи його законним та обґрунтованим.

18.03.2026р. матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.311 КАС України, апеляційна скарга на рішення суду першої інстанції розглянута в порядку письмового провадження.

Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги (ч.1 ст.308 КАС України).

Розглянувши матеріали даної справи, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши законність та обґрунтованість судового рішення у межах заявлених позовних вимог та доводів апеляційної скарги третьої особи, колегія суддів дійшла наступних висновків.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини справи.

В провадженні Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавче провадження №66101742 про зобов`язання ОСОБА_2 (позивача) знести самовільні будівлі та усунути проникнення стоку ливневих вод і атмосферних опадів з дахів всіх належних їй будівель і з території її земельної ділянки на територію земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ), зобов`язання ОСОБА_2 відновити межові знаки та зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати огорожу з території земельної ділянки ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ).

Виконавчий лист №2-705/11 від 23.06.2021р., за яким відбувається примусове виконання у виконавчому провадженні №66101742, був виданий на підставі постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у цивільній справі №2-705/11 (провадження №22-ц/813/2214/21).

Вказаним судовим рішенням апеляційну скаргу ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ) задоволено частково, рішення Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 15.07.2013р. - скасовано в частині задоволення позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 та ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою та в частині відмови у задоволенні позовних вимог ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ) про визнання недійсним державного акту серії ЯГ №942173 від 11.01.2007р. на право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 , а також зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільні будівлі та усунути проникнення стоку ливневих вод і атмосферних опадів з дахів всіх належних їй будівель і з території її земельної ділянки на територію земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ), зобов`язання ОСОБА_2 відновити межові знаки та зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати огорожу з території земельної ділянки ОСОБА_3 , незаконно встановлену 01.06.2009р. ОСОБА_2 під керівництвом ВДВС, під час примусового виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 23.03.2005р.

В цій частині судом апеляційної ухвалено нове рішення, яким позовні вимоги ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ) про усунення перешкод у користуванні земельною ділянкою - залишено без задоволення.

У свою чергу, позовні вимоги ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ) про визнання недійсним державного акту серії ЯГ №942173 від 11.01.2007р. на право власності на земельну ділянку, розташовану в АДРЕСА_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 ; зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільні будівлі та усунути проникнення стоку ливневих вод та атмосферних опадів з дахів всіх належних їй будівель і з території її земельної ділянки на територію земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ), а також зобов`язання ОСОБА_2 відновити межові знаки та зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати огорожу з території земельної ділянки ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ), незаконно встановлену 01.06.2009р. ОСОБА_2 під керівництвом ВДВС, під час примусового виконання рішення Ізмаїльського міськрайонного суду від 23.03.2005р. - задоволено.

23.06.2021р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області було видано виконавчий лист у справі №2-705/11, на підставі якого в провадженні Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) перебуває виконавчого провадження №66101742 щодо ОСОБА_2 про зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільні будівлі та усунути проникнення стоку ливневих вод і атмосферних опадів з дахів всіх належних їй будівель і з території її земельної ділянки на територію земельних ділянок ОСОБА_1 , ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ), зобов`язання ОСОБА_2 відновити межові знаки та зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати огорожу з території земельної ділянки ОСОБА_3 (правонаступник - ОСОБА_1 ).

Ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11 - зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження.

Далі, Ізмаїльським ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) постановою від 24.05.2023р. було поновлено вчинення виконавчих дій у виконавчому провадженні №66101742, а також винесені оскаржувані постанови від 25.05.2023р. про накладення штрафу; постанова від 21.08.2023р. про накладення штрафу.

05.08.2025р. ухвалою Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду у справі №2-705/11 поновлено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р.

20.08.2025р. представником позивача ОСОБА_2 - адвокатом Воронковим В.О. надіслано заяву до відповідача і скаргу до Управління забезпечення примусового виконання рішень в Одеській області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) з проханням скасувати усі постанови, прийняті у виконавчому провадженні №66101742 в період дії ухвали Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11, тобто з 03.08.2021р. по 05.08.2025р.,: постанову від 24.05.2023р. про поновлення вчинення виконавчих дій; постанова від 25.05.2023р. про накладення штрафу; постанову від 22.06.2023р. про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні; постанову від 21.08.2023р. про накладення штрафу; постанову від 16.05.2024р. про призначення спеціаліста для участі у виконавчому провадженні; постанову від 15.10.2024р. про утворення виконавчої групи.

Однак, станом на момент звернення позивача до суду відповіді на заяву та скаргу не надано.

Не погоджуючись з та такими діями та прийнятими органом виконавчої служби постановами, позивач звернулася до суду з даним адміністративним позовом.

Вирішуючи справу по суті та задовольняючи даний позов, суд 1-ї інстанції виходив із обґрунтованості та доведеності позовних вимог ОСОБА_2 та, відповідно, наявності достатніх підстав для їх задоволення.

Колегія суддів апеляційного суду, уважно дослідивши матеріали даної справи та наявні в них докази, погоджується з такими висновками суду першої інстанції та вважає їх обґрунтованими, з огляду на наступне.

Частиною 2 ст.19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Однією з основних конституційних засад правосуддя, визначених ст.129-1 Конституції України, є обов`язковість судових рішень, а незабезпечення реального виконання судового рішення, що набрало законної сили, нівелює інститут судового захисту порушених прав особи, яка зверталася до суду.

Спеціальним законом, який визначає умови і порядок виконання рішень судів та інших органів (посадових осіб), що відповідно до закону підлягають примусовому виконанню у разі невиконання їх у добровільному порядку, регламентує порядок та особливості проведення кожної дії виконавчого провадження та дій органу державної виконавчої служби являється Закон України «Про виконавче провадження» від 02.06.2016р. №1404-VІІ.

За приписами ст.1 Закону №1404-VIII, виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - це сукупність дій визначених у цьому Законі органів та осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень та проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими згідно з цим Законом, а також рішеннями, які у відповідності до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

Конституційний Суд України неодноразово зазначав про те, що виконання судового рішення є невід`ємною складовою права кожного на судовий захист і охоплює, серед іншого, законодавчо визначений комплекс певних дій, спрямованих на захист та відновлення порушених прав, свобод та законних інтересів фізичних і юридичних осіб, суспільства, держави (п.2 мотивувальної частини Рішення від 13.12.2012р. за №18-рп/2012), а невиконання судового рішення загрожує сутності права на справедливий розгляд судом (п.3 мотивувальної частини Рішення від 25.04.2012р. №11-рп/2012).

Так, примусовому виконанню підлягають виконавчі листи та накази, що видаються судами у передбачених законом випадках на підставі судових рішень, рішень третейського суду, рішень міжнародного комерційного арбітражу, рішень іноземних судів та на інших підставах, визначених законом або міжнародним договором України (ч.1 ст.3 Закону №1404-VIII).

У відповідності до ч.1 ст.13 Закону №1404-VIII, під час здійснення виконавчого провадження виконавець вчиняє виконавчі дії та приймає рішення шляхом винесення постанов, попереджень, внесення подань, складення актів та протоколів, надання доручень, розпоряджень, вимог, подання запитів, заяв, повідомлень або інших процесуальних документів.

Виконавець, у силу вимог п.1 ч.2 ст.18 Закону №1404-VIII, зобов`язаний здійснювати заходи примусового виконання рішень у спосіб та в порядку, які встановлені виконавчим документом і цим Законом.

Пунктом 1 та 5 ч.3 цієї ж статті регламентовано, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право, серед іншого, проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до Закону №1404-VIII, та накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

Так, спірні правовідносини у справі фактично склалися з приводу визнання протиправними дії відповідача щодо виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у цивільній справі №2-705/11 (провадження №22-ц/813/2214/21) у виконавчому провадженні №66101742 в період дії ухвали Верховного Суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11 (тобто в період з 03.08.2021р. по 05.08.2025р.) та, як наслідок, скасування постанови від 24.05.2023р. про поновлення вчинення виконавчих дій у виконавчому проваджені №66101742 та усіх постанов, які були прийняті у цьому виконавчому провадженні в спірний період.

На стадії ж апеляційного провадження спірним є, зокрема, питання дотримання ОСОБА_2 строків звернення до суду із даним позовом.

Частиною 1 ст.5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Щоб адміністративний позов був прийнятий до провадження судом першої інстанції, позивачу необхідно дотримуватись порядку подання позовної заяви в межах реалізації права на звернення до суду та кореспондуючого права на повноважний суд з урахуванням п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, ст.55 Конституції України, а також ст.5 КАС України. Так, реалізація захисту порушеного або оспорюваного права відбувається шляхом пред`явлення позову у формі позовної заяви до суду 1-ї інстанції, однак у межах часових рамок, визначених законом.

У розумінні ч.1 ст.118 КАС України, процесуальними строками є встановлені законом чи судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Процесуальні строки визначаються днями, місяцями та роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, що повинна неминуче настати.

Відповідно до ч.1 ст.122 КАС України, позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Частиною 2 цієї статті передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з ч.3 ст.122 КАС України, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися й інші строки для звернення до суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або ж повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Особливості провадження у справах з приводу рішень, дій або бездіяльності органу державної виконавчої служби, приватного виконавця визначені ст.287 КАС України.

Учасники виконавчого провадження (крім державного виконавця, приватного виконавця) та особи, які залучаються до проведення виконавчих дій, мають право звернутися до адміністративного суду із позовною заявою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця порушено їхні права, свободи або ж інтереси, а також якщо законом не встановлено інший порядок судового оскарження рішень, дій чи бездіяльності таких осіб (ч.1 ст.287 КАС України).

Відповідно до п.1 ч.2 ст.287 КАС України, позовну заяву може бути подано до суду, зокрема, у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи інтересів.

Наслідки пропущення строків звернення до адміністративного суду встановлені ст.123 КАС України.

Частиною 1 вищевказаної статті визначено, що у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому, протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

Як передбачено ч.2 ст.123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або ж вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Аналіз викладених вище положень КАС України дає підстави для висновку про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Це, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням правової визначеності в публічно-правових відносинах.

Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними.

Звернення до суду за межами строків, передбачених у ст.122 КАС України, є підставою для повернення (залишення без розгляду) позовної заяви, якщо суд не дійде висновку, що вказаний строк позивачем був пропущений з поважних причин.

Отже, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити день коли позивач дізнався або ж повинен був дізнатися про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду.

Вираз «повинен був дізнатися» слід розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке саме рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020р. у справі №340/1019/19).

Тобто, вирішальним у визначенні строків звернення до адміністративного суду є встановлення фактів, коли та за яких обставин позивач дізнався про порушення своїх прав та мав можливість вчинити дії, направлені на їх відновлення.

Визначаючись щодо обґрунтованості доводів апеляційної скарги ОСОБА_1 , колегія суддів наголошує на тому, що права ОСОБА_2 у виконавчому провадженні щодо обізнаності про стан виконавчого провадження могли, у даному випадку, бути належним чином реалізовані виключно у випадку вчинення виконавцем дій в порядку, встановленому Законом №1404-VIII.

Судячи зі змісту судового рішення, апеляційної скарги, а також змісту заяви позивача відносно поновлення строків на звернення до суду, у червні 2021р. до Верховного Суду надійшла касаційна скарга адвоката Воронкова В.О. в інтересах ОСОБА_2 на постанову Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у вказаній вище справі №2-705/11.

Верховний Суд своєю ухвалою від 17.06.2021р. відкрив касаційне провадження у справі №2-705/11 та витребував із Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області матеріали цивільної справи №2-705/11. Водночас, у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження відмовив.

У червні 2021р. позивач вдруге звернулася до Верховного Суду з клопотанням про зупинення виконання постанови апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження.

Однак, 15.07.2021р. Верховний Суд своєю ухвалою у задоволенні клопотання ОСОБА_2 про зупинення виконання судового рішення від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження - знову відмовив.

У липні 2021р. ОСОБА_2 повторно (втретє) звернулася до Верховного Суду із клопотанням про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження.

Ухвалою Верховного Суду від 03.08.2021р. клопотання ОСОБА_2 задоволено, а виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. було зупинено до закінчення касаційного провадження.

22.02.2023р. Верховний Суд ухвалив постанову, якою касаційну скаргу адвоката Воронкова В.О. в інтересах ОСОБА_2 - залишив без задоволення, а постанову Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. - без змін.

Разом із тим, питання про поновлення виконання (дії) оскаржуваного судового рішення судом касаційної інстанції не вирішувалося.

У травні 2023р. до Верховного Суду від головного державного виконавця Ізмаїльського ВДВС надійшла заява, який мотивована тим, що в провадженні Ізмаїльського ВДВС перебуває виконавче провадження №66101742 від 16.07.2021р. з примусового виконання виконавчого листа №2-705/11, виданого від 23.06.2021р. Ізмаїльським міськрайонним судом Одеської області про зобов`язання ОСОБА_2 знести самовільні будівлі та усунути проникнення стоку ливнених вод і атмосферних опадів з дахів всіх належних їй будівель і з території її земельної ділянки на територію земельних ділянок, зобов`язання ОСОБА_2 відновити межові знаки, а також зобов`язання ОСОБА_2 демонтувати огорожу з території земельної ділянки.

10.08.2021р. на адресу Ізмаїльського ВДВС надійшла вищезгадана ухвала Верховного Суду від 03.08.2021р. про зупинення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження.

16.08.2021р. державний виконавець виніс постанову про зупинення виконавчих дій на підставі п.2 ч.1 ст.34 Закону України «Про виконавче провадження».

При цьому, головний державний виконавець наголосив, що 15.03.2023р. на адресу виконавчої служби надійшла постанова Верховного Суду від 22.02.2023р. про залишення касаційної скарги без задоволення, а постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. - без змін. Проте, питання про поновлення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. відповідно до ч.3 ст.436 ЦПК України, якою визначено, що суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії), не вирішено.

Посилаючись на зазначене вище, головний державний виконавець просив вирішити питання про поновлення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11, яка виконується у рамках виконавчого провадження №66101742.

І лише тільки 05.08.2025р., розглянувши вказану заяву головного державного виконавця, Верховний Суд своєю ухвалою поновив виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11 на підставі ч.3 ст.436 ЦПК України.

Оцінюючи ж зазначені обставини, на які фактично ОСОБА_2 і послалася як на підстави для обґрунтування клопотання про поновлення строків звернення до суду, колегія суддів вкотре звертає увагу апелянта на те, що окремими засадами виконавчого провадження є його законність, гласність та відкритість.

Принцип законності є основною засадою виконавчого провадження, що передбачає вчинення виконавчих дій лише на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України.

Гласність виконавчого провадження, у свою чергу, стосується його відкритості для широкої громадськості, а власне відкритість означає відкритість інформації про виконавче провадження для його учасників.

Важливим проявом відкритості у виконавчому провадженні є відкритість для сторін інформації стосовно тих виконавчих дій, які вчиняються або вчинятимуться у ньому, забезпечена правом бути завчасно повідомленим виконавцем про час та місце вчинення таких дій. У аспекті забезпечення відкритості відповідної інформації також є важливим доступ сторін до автоматизованої системи виконавчого провадження, що, крім іншого, надає їм (чи принаймні створює відповідні умови) належним чином реалізовувати свої права та обов`язки як учасників виконавчого провадження.

Зрештою здійснення виконавчого провадження з дотриманням принципу відкритості впливає на забезпечення іншої засади такої діяльності - права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності державних виконавців.

Так, у силу п.2 ч.1 ст.34 Закону №1404-VIII, виконавець зупиняє вчинення виконавчих дій у разі зупинення судом стягнення на підставі виконавчого документа.

При цьому, після усунення обставин, що стали підставою для зупинення вчинення виконавчих дій, виконавець не пізніше наступного робочого дня з моменту, коли йому стало про це відомо, зобов`язаний продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом, про що виносить відповідну постанову (ч.5 ст.35 цього Закону).

Як передбачено у ч.3 ст.436 ЦПК України, суд касаційної інстанції у постанові за результатами перегляду оскаржуваного судового рішення вирішує питання про поновлення його виконання (дії).

Таким чином, першочерговим у цьому випадку, є встановлення факту поновлення виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. у справі №2-705/11 на підставі ч.3 ст.436 ЦПК України, із яким ці положення процесуального законодавства, а також ст.35 Закону №1404-VIII, пов`язують можливість (обов`язок) державного виконавця продовжити примусове виконання рішення у порядку, встановленому цим Законом.

Отже, враховуючи той факт, що Верховний Суд своєю постановою від 22.02.2023р. касаційну скаргу адвоката Воронкова В.О. в інтересах ОСОБА_2 - залишив без задоволення, а постанову апеляційного суду від 22.04.2021р. - без змін, то, відповідно, будь-які правові підстави для подальшого зупинення виконання судового рішення у цій справі фактично вже були відсутні.

У той же час, питання про поновлення виконання оскаржуваного судового рішення вирішено судом касаційної інстанції лише 05.08.2025р., що, з урахуванням необхідності забезпечення судами дотримання принципу правової визначеності, повинно враховуватися під час вирішення питання про поважність або ж неповажність причин пропуску строку звернення до суду, яке, у в даному випадку, і було обумовлено діями відповідача щодо виконання судового рішення від 22.04.2021р. у справі №2-705/11 у виконавчому провадженні №66101742 в період дії ухвали Верховного Суду від 03.08.2021р. у справі №2-705/11, а саме: з 03.08.2021р. по 05.08.2025р.

Водночас, апелянт помилково сфокусував свою оцінку відносно поважності причин пропуску строку звернення до суду лише на обізнаності позивача про існування оскаржуваних постанов від 25.05.2023р. та від 21.08.2023р. на момент звернення до суду, а також на тому, що ухвалою від 03.08.2021р. у справі №2-705/11 було зупинено виконання постанови Одеського апеляційного суду від 22.04.2021р. до закінчення касаційного провадження.

Проте, на переконання колегії суддів, у даному випадку необхідно надавати комплексну оцінку матеріалам виконавчого провадження, зокрема, і щодо наявності належних та достатніх підстав для продовження державним виконавцем примусове виконання рішення у порядку, який встановлений у Законі №1404-VIII.

Окрім того, суд апеляційної інстанції бере до уваги той факт, що Конституційний Суд України у рішенні від 14.12.2011р. №19-рп/2011 підкреслив значущість положень ст.55 Конституції України щодо захисту кожним у судовому порядку своїх прав і свобод від будь-яких рішень, дій або ж бездіяльності органів влади, посадових і службових осіб, а також стосовно неможливості відмови у правосудді.

Як уже зазначалося вище, у КАС України конституційне право особи на звернення до суду конкретизоване в ч.1 ст.5, за змістом якої, кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Судова колегія зазначає про те, що за змістом ч.2 ст.6 КАС України, суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, реалізуючи положення Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод від 04.11.1950р., необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише і фактичним, але і реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги - є порушенням права на справедливий судовий захист.

Зокрема, Європейським судом з прав людини зазначено, що «надмірний формалізм» може суперечити вимозі забезпечення практичного та ефективного права на доступ до суду згідно з п.1 ст.6 Конвенції. Це зазвичай відбувається у випадку особливо вузького тлумачення процесуальної норми, що перешкоджає розгляду скарг заявника по суті, із супутнім ризиком порушення його чи її права на ефективний судовий захист (рішення у справах «Zubac v. Croatia», «Beles and Others v. the Czech Republic», №47273/99, п.п.50-51 та 69, та «Walchli v. France», №35787/03, п.29).

При цьому, Європейський суд з прав людини провів лінію між «формалізмом» та «надмірним формалізмом». Так, «формалізм» є явищем позитивним та необхідним, оскільки забезпечує чітке дотримання судами процесу. Однак, «надмірний формалізм» заважає практичному та ефективному доступу до суду. Формалізм не є надмірним, якщо сприяє правовій визначеності та належному здійсненню правосуддя.

У такий спосіб здійснюється «право на суд», яке відповідно до практики Європейського суду з прав людини включає не тільки право ініціювати провадження, але й право отримати «вирішення» спору судом (рішення у справі «Kutic v. Croatia», заява №48778/99, п.25).

Рішеннями Європейського суду з прав людини визначено, що право на доступ до суду має «застосовуватися на практиці і бути ефективним». Для того щоб право на доступ було ефективним, особа «повинна мати реальну можливість оскаржити дію, що порушує її права» (рішення у справах «Bellet v. France» та «Nunes Dias v. Portugal»).

Проте, суворе трактування національним законодавством процесуального правила («надмірний формалізм») може позбавити заявників права звертатися до суду (рішення у справі «Perez de Rada Cavanilles v. Spain»).

Отже, доводи апелянта в цій частині не знайшли свого підтвердження.

Більше того, оцінка зазначеним обставинам, якими, зокрема, й обґрунтована апеляційна скарга ОСОБА_1 , надана П`ятим апеляційним адміністративним судом у постанові від 20.11.2025р. під час апеляційного перегляду ухвали суду першої інстанції про повернення даного адміністративного позову з підстав пропуску строку звернення до суду.

Що ж стосується доводів 3-ї особи ОСОБА_1 про те, даний спір не підлягає вирішенню в порядку адміністративного судочинства, то колегія суддів наголошує, що цим доводам вже була надана правова оцінка Верховним Судом у межах розгляду справи №2-705/11 (провадження №61-7603св24).

Так, у червні 2023р. ОСОБА_2 звернулася до суду зі скаргою, в якій просила визнати неправомірними дії головного державного виконавця Ізмаїльського ВДВС в Ізмаїльському районі Одеської області Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Одеса) Парапіра А.Д. стосовно винесення постанови від 25.05.2023р. про накладення штрафу в межах виконавчого провадження №66101742 та скасувати постанову головного державного виконавця від 25.05.2023р. про накладення штрафу в межах виконавчого провадження №66101742

05.07.2023р. ухвалою Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області було відмовлено в задоволенні скарги ОСОБА_2

16.04.2024р. постановою Одеського апеляційного суду апеляційну скаргу позивача залишено - без задоволення, а ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.07.2023р. - залишено без змін.

Однак, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду постановою від 25.09.2024р. касаційну скаргу ОСОБА_2 - задовольнив частково, ухвалу Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 05.07.2023р., а також постанову Одеського апеляційного суду від 16.04.2024р. - скасував.

Провадження у справі за скаргою ОСОБА_2 на дії державного виконавця - закрив.

При цьому, суд касаційної інстанції роз`яснив заявнику, що в разі закриття судом касаційної інстанції провадження у справі відповідно до п.1 ч.1 ст.255 ЦПК України суд за його заявою вправі постановити в порядку письмового провадження ухвалу про передачу справи для продовження розгляду до суду першої інстанції, до юрисдикції якого віднесено розгляд такої справи.

Наведені висновки Верховного Суду, у свою чергу, стали підставою для звернення позивача до суду з даним адміністративним позовом (справа №420/29006/25).

З огляду на викладене, колегія суддів не знаходить підстав для скасування судового рішення з мотивів, наведених в апеляційній скарзі третьої особи, адже таким була надана оцінка найвищим судом у системі судоустрою України.

У той же час, колегія суддів, зважаючи на те, що апелянт у даній справі посилається на окрему думку суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Литвиненко І.В. та Пророка В.В., викладену у справі №2-705/11, звертає також увагу на наступне.

Так, суть окремої думки полягає у тому, що рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби стосовно виконання судового рішення можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до суду, який видав виконавчий документ, у порядку, передбаченому законом. Рішення, дії чи бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання рішень інших органів (посадових осіб), у тому числі постанов державного виконавця про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів, можуть бути оскаржені сторонами, іншими учасниками та особами до відповідного адміністративного суду в порядку, передбаченому законом (ч.ч.1, 2 ст.74 Закону №1404-VIII).

Отже, не можуть розглядатись пов`язані між собою питання за правилами різних юрисдикцій, оскільки постанова про накладення штрафу була прийнята саме за наслідками виконання судового рішення, ухваленого у цивільній справі.

З урахуванням «методу чесного читання» ч.2 ст.74 Закону №1404-VIII суддями висловлено думку про те, що до адміністративного суду можуть бути оскаржені рішення, дії або ж бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби при виконанні постанов про стягнення виконавчого збору, постанов приватного виконавця про стягнення основної винагороди, витрат виконавчого провадження та штрафів. Тобто, вказаною нормою не передбачено оскарження до адміністративного суду самої постанови про стягнення штрафу.

Як наслідок, можливість оскарження дій, бездіяльності, а також рішень державного виконавця в порядку адміністративного судочинства можлива лише тоді, коли вживаються виконавцем дії щодо виконання таких постанов. Наприклад, коли закінчено певне виконавче провадження і постанова державного виконавця про стягнення витрат виконавчого провадження, основної винагороди або штрафу виділені і виконуються окремо від рішення у цивільній справі.

Оскільки оскаржена у цивільній справі №2-705/11 постанова про накладення штрафу прийнята саме в рамках виконавчого провадження з примусового виконання рішення суду, ухваленого в порядку цивільного судочинства, виконавчі дії з виконання судового рішення досі тривають, а ЦПК України, як кодифікований нормативно-процесуальний документ регулює це питання, розгляд даної скарги позивача на дії державного виконавця, на переконання суддів Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду Литвиненко І.В. та Пророка В.В., повинен здійснюватися саме в порядку, передбаченому ЦПК України (Розділ VII «Судовий контроль за виконанням судових рішень»).

До того ж, колегія суддів звертає увагу на подібну за своїм змістом постанову Великої Палати Верховного Суду від 11.09.2024р. у справі №310/2210/21, в якій, аналізуючи норми ст.74 Закону №1404-VІІІ, суд касаційної інстанції наголосив на розмежуванні юрисдикції спору саме за об`єктом оскарження.

Так, якщо оскаржується рішення, дії або ж бездіяльність виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання саме судового рішення, то спір підлягає розгляду у суді, який видав виконавчий документ (ч.1 цієї статті).

У разі оскарження рішення, дій чи бездіяльності виконавця та посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо безпосередньо виконання рішень інших органів (посадових осіб) виконавця, спір розглядається у порядку адміністративного судочинства (фрагмент ч.2 цієї статті).

Викладені висновки узгоджуються з окремою думкою від 25.09.2024р.

У підсумку, колегія суддів, з огляду на висновок про наявність юрисдикції адміністративного суду щодо розгляду зазначеного спору, вважає, що закриття провадження у справі за аналогічними вимогами позивача може поставити під загрозу сутність гарантованого «Конвенцією про захист прав людини і основоположних свобод» права на доступ до суду і на ефективний засіб юридичного захисту.

Як вказує Європейський суд з прав людини, у п.1 ст.6 Конвенції закріплене «право на суд» разом із правом на доступ до суду, тобто правом звертатися до суду з цивільними скаргами, що складають єдине ціле (рішення у справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства» («Golder v. the United Kingdom») від 21.02.1975р., заява №4451/70, п.36). Проте такі права не є абсолютними та можуть бути обмежені, але лише таким способом і до такої міри, що не порушує сутність цих прав (рішення у справі «Станєв проти Болгарії» («Stanev v. Bulgaria») від 17.01.2012р., заява №36760/06, п.230).

Згідно зі ст.13 Конвенції, кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

Європейський суд з прав людини неодноразово встановлював порушення Україною Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між національними судами (рішення від 09.12.2010р. у справі «Буланов та Купчик проти України» («Bulanov and Kupchik v. Ukraine», заяви №7714/06 та №23654/08), в якому Європейський суд з прав людини встановив порушення п.1 ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо відсутності у заявників доступу до суду касаційної інстанції з огляду на те, що відмова Вищого адміністративного суду розглянути касаційні скарги заявників всупереч ухвалам Верховного Суду України не тільки позбавила заявників доступу до суду, але й знівелювала авторитет судової влади; крім того, Європейський суд з прав людини вказав, що держава має забезпечити наявність засобів для ефективного та швидкого вирішення спорів щодо судової юрисдикції (п.п.27-28, 38-40); рішення від 01.12.2011р. у справі «Андрієвська проти України» («Andriyevska v. Ukraine», заява №34036/06), в якому Європейський суд з прав людини визнав порушення п.1 ст.6 Конвенції з огляду на те, що Вищий адміністративний суд відмовив у відкритті касаційного провадження за скаргою заявниці, адже її справа мала цивільний, а не адміністративний характер, і тому касаційною інстанцією мав бути Верховний Суд України; натомість останній відмовив у відкритті касаційного провадження, зазначивши про те, що судом касаційної інстанції у справі заявниці є саме Вищий адміністративний суд України (п.п.13-14, 23, 25-26); рішення від 17.01.2013р. у справі «Мосендз проти України» («Mosendz v. Ukraine», заява №52013/08), в якому Європейський суд з прав людини визнав, що заявник був позбавлений ефективного національного засобу юридичного захисту, гарантованого ст.13 Конвенції через наявність юрисдикційних конфліктів між цивільними й адміністративними судами (п.п.116, 119, 122-125); рішення від 21.12.2017р. у справі «Шестопалова проти України» («Shestopalova v. Ukraine», заява №55339/07), в якому Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що заявниця була позбавлена права на доступ до суду всупереч п.1 ст.6 Конвенції, адже національні суди надавали їй суперечливі роз`яснення щодо юрисдикції, у відповідності до якої позов заявниці мав розглядатися у судах України, а Вищий адміністративний суд України не виконав рішення Верховного Суду України стосовно розгляду позову заявниці за правилами адміністративного судочинства (п.п.13, 18-24)).

А тому, судова колегія, з огляду на викладене, вважає, що непослідовність національних судів може створити позивачу перешкоди у реалізації права на судовий захист.

Враховуючи наведену вище аргументацію, суд апеляційної інстанції доходить переконливого висновку, що розгляд цього спору має завершитися за правилами адміністративного судочинства.

Аналогічна правова позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2019р. у справі №761/46959/17.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

З огляду на зазначене, судова колегія доходить висновку, що суд 1-ї інстанції порушень норм матеріального і процесуального права при вирішенні даної справи не допустив, вірно встановив фактичні обставини справи та надав їм належної правової оцінки. Наведені ж в апеляційній скарзі доводи, правильність висновків суду не спростовують, оскільки ґрунтуються на припущеннях та невірному трактуванні норм матеріального права.

Відповідно до п.1 ч.1 ст.315 КАС України, суд апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Отже, за таких обставин, колегія суддів апеляційного суду, діючи виключно в межах доводів апеляційної скарги, згідно зі ст.316 КАС України, залишає цю апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду 1-ї інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст.286,308,311,315,316,321,322,325,329 КАС України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 - залишити без задоволення, а рішення Одеського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року - без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття, але може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови виготовлено: 06.05.2026р.

Головуючий у справі

суддя-доповідач: Ю.В. Осіпов

Судді: М.П. Коваль

В.О. Скрипченко