Справа № 460/9605/25
Суддя: Кузьмич Сергій Миколайович
Дата ухвалення: 2026-05-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

06 травня 2026 рокуЛьвівСправа № 460/9605/25 пров. № А/857/32694/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого-судді Кузьмича С. М.,

суддів Курильця А.Р., Мікули О.І.,

розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові справу за апеляційною скаргою Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року (ухвалене головуючим суддею Друзенко Н.В. у м. Рівне) у справі № 460/9605/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області про визнання протиправними та скасування рішення, зобов`язання вчинення певних дій,

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:

визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 30.01.2025 №03 про відмову в перерахунку пенсії;

зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Рівненській області призначити пенсію державного службовця відповідно до статті 37 Закону України «Про державну службу» від 16.12.1993 №3723-ХІІ починаючи з 23 січня 2025 року з урахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років, премія) від 23.01.2025 №4, №5 та довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) від 21.01.2025 №2.

В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що позивач перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області, як одержувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». Вказує, що звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України в Рівненській області із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до положень Закону України «Про державну службу». Однак, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області своїм рішенням відмовило у призначенні зазначеної вище пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу». Не погоджуючись з зазначеним рішенням пенсійного органу, позивач просить позовні вимоги задовольнити в повному обсязі.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 16.07.2025 адміністративний позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області від 30.01.2025 №03. Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 23.01.2025 про переведення на пенсію державного службовця за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», з урахуванням висновків суду. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

Приймаючи оскаржене рішення, суд першої інстанції виходив з того, що позивач досягла пенсійного віку визначеного статтею 26 Закону №1058-IV, станом на 01.05.2016 позивач займала посаду державної служби та мала необхідний страховий стаж та стаж служби, яка дає право на призначення державної пенсії, тобто не менше 10 років, відтак має право на призначення пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, Головне управління Пенсійного фонду України в Донецькій області, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм процесуального та матеріального права з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.

Позивач скористався своїм правом та подав відзив на апеляційну скаргу в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Оскільки апеляційна скарга подана на рішення суду першої інстанції, яке ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів, керуючись п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, вирішила розглядати справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, з наступних підстав.

З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебуває на обліку в Головному управлінні Пенсійного фонду України в Рівненській області, як отримувач пенсії за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 07.11.2022.

23.01.2025 ОСОБА_1 звернувся до Головного управління Пенсійного фонду України у Рівненській області із заявою про призначення/перерахунок пенсії, а саме: «перехід на інший вид пенсії на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

За результатами опрацювання вказаної заяви, Головним управлінням Пенсійного фонду України в Донецькій області прийнято рішення від 30.01.2025 №03 про відмову у переведенні на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу», у зв`язку з відсутністю законних підстав. У вказаному рішенні також зазначено, що до заяви надано довідки про складові заробітної плати, які не відповідають вимогам постанови КМУ №823 від 12.07.2024 «Про внесення змін до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб».

Не погодившись з таким рішенням, позивач звернувся з позовом до суду.

Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих та перехідних положень Закону України «Про державну службу» № 889-VIII втратив чинність Закон України «Про державну службу» № 3723-XII від 16.12.1993, крім статті 37, що застосовується до осіб, зазначених у пунктах 10 і 12 цього розділу. Цими пунктами передбачено право державних службовців на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону № 3723-XII.

Пунктом 10 розділу XI Прикінцеві та перехідні положення Закону України «Про державну службу» № 889-VIII від 10.12.2015 встановлено, що державні службовці, які на день набрання чинності цим Законом займають посади державної служби та мають не менш як 10 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державних службовців, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, мають право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Зокрема, п. 12 Прикінцевих та перехідних положень Закону № 889-VIII встановлено, що для осіб, які на день набрання чинності цим Законом мають не менш як 20 років стажу на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, визначених ст. 25 Закону України «Про державну службу» та актами Кабінету Міністрів України, зберігається право на призначення пенсії відповідно до ст. 37 Закону України «Про державну службу» у порядку, визначеному для осіб, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців.

Відповідно до ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-XII на одержання пенсії державних службовців мають право чоловіки, які досягли віку 62 роки, та жінки, які досягли пенсійного віку, встановленого ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», за наявності страхового стажу, необхідного для призначення пенсії за віком у мінімальному розмірі, передбаченого абз. 1 ч. 1 ст. 28 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», у тому числі стажу державної служби не менш як 10 років, та які на час досягнення зазначеного віку працювали на посадах державних службовців, а також особи, які мають не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорій посад державних службовців, незалежно від місця роботи на час досягнення зазначеного віку.

З наведеного видно, що після 01.05.2016 зберігають право на призначення пенсії державного службовця відповідно до ст. 37 Закону № 3723-ХІІ лише ті особи, які мають стаж державної служби, визначений пунктами 10, 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 889-VIII, та мають передбачені ч. 1 ст. 37 Закону № 3723-ХІІ вік і страховий стаж.

Аналогічна правова позиція щодо застосування зазначених норм матеріального права висловлена у постановах Верховного Суду від 03.07.2018 у справі № 569/350/17 (№ рішення в ЄДРСР 75082026), від 03.07.2018 у справі № 586/965/16-а (№ рішення в ЄДРСР 75082148) та від 10.07.2018 у справі № 591/6970/16-а (№ рішення в ЄДРСР 75227579).

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, що 23.01.2025 позивач звернувся до відповідача із заявою про перехід на інший вид пенсії на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу».

При цьому, Відповідно до записів у трудовій книжці ОСОБА_1 серії НОМЕР_1 від 31.08.1982 судом встановлено, що позивач:

30.06.1982 обрана секретарем виконкому Бущанської сільської ради народних депутатів;

05.03.1985 обрана секретарем виконкому Бущанської сільської ради народних депутатів;

01.07.1987 обрана секретарем виконкому Бущанської сільської ради народних депутатів;

23.03.1990 обрана заступником голови Бущанської сільської ради народних депутатів ХХІ скликання;

20.05.1994 прийнято присягу державного службовця;

20.05.1994 присвоєно 12 ранг державного службовця;

19.08.1994 обрана секретарем виконкому Бущанської сільської ради народних депутатів ХХІІ скликання;

09.04.1998 обрана секретарем Бущанської сільської ради;

01.06.1998 присвоєно 11 ранг державного службовця;

30.07.2001 прийняла присягу відповідно до статті 15 Закону України »Про службу в органах місцевого самоврядування».

16.04.2002 обрана секретарем Бущанської сільської ради;

28.04.2005 присвоєно 9 ранг державного службовця-посадової особи органу місцевого самоврядування;

12.04.2006 обрана секретарем Бущанської сільської ради;

17.11.2010 обрана секретарем Бущанської сільської ради;

17.11.2010 прийняла присягу посадової особи місцевого самоврядування;

10.11.2015 обрана секретарем Бущанської сільської ради 7 скликання;

25.11.2020 звільнена з посади у зв`язку із закінченням строку повноважень.

Отже, 20.05.1994 позивач прийняла присягу державного службовця з присвоєнням 12 рангу, 01.06.1998 їй присвоєно 11 ранг державного службовця, 30.07.2001 прийняла присягу відповідно до статті 15 Закону України »Про службу в органах місцевого самоврядування», 28.04.2005 присвоєно 9 ранг державного службовця-посадової особи органу місцевого самоврядування.

Відповідно до наявної в матеріалах справи довідки від 21.01.2025 №3, що видана на підставі Книги розпоряджень голови Бущанської сільської ради, ОСОБА_1 станом на 25.11.2020 має 38 років 3 місяці 25 днів стажу посадової особи органів місцевого самоврядування (з 30.06.1982 по 25.11.2020).

Станом на 01.05.2016 позивач перебувала на посаді секретаря Бущанської сільської ради (як і до цієї дати).

Відповідно до пункту 2 Порядку обчислення стажу державної служби, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.05.1994 №283 (далі - Порядок №283), до стажу державної служби зараховується робота (служба) на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених у статті 14 закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування», а також на інших посадах, не зазначених у цій статті, віднесених Кабінетом Міністрів України до відповідної категорії посад в органах місцевого самоврядування.

Статтею 14 Закону України «Про службу в органах місцевого самоврядування» в редакції, чинній на час обрання позивача на посаду секретаря сільської ради, до шостої категорії посад органів місцевого самоврядування віднесені посади: керуючих справами (секретарів) виконавчих комітетів міських (міст районного значення), сільських, селищних рад, керівників структурних підрозділів виконавчого апарату районних та секретаріатів районних у містах Києві та Севастополі рад та їх заступників, керівників управлінь, відділів та інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст районного значення), районних у містах рад та їх заступників, помічників голів, радників, консультантів, начальників секторів, головних бухгалтерів, спеціалістів управлінь, відділів, інших структурних підрозділів виконавчих органів міських (міст обласного значення та міста Сімферополя) рад. Вказана стаття передбачала таку ж редакцію станом на дату звільнення позивача з посади, а також в подальшому.

Порядок №283 втратив чинність згідно з постановою Кабінету Міністрів України від 25.03.2016 №229. Разом з тим, відповідно до пункту 4 Порядку №229 до стажу державної служби зараховуються час перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, передбачених Законом України «Про службу в органах місцевого самоврядування».

Отже, позивач має право на зарахування до стажу державної служби, що дає право на призначення пенсії державного службовця, стажу роботи за періоди перебування на посадах в органах місцевого самоврядування, що зазначені у її трудовій книжці. Відтак, вважається, що станом на 01.05.2016 позивач займала посаду державної служби.

У сукупності вищенаведеного правового регулювання, обов`язковою умовою для збереження у особи права на призначення пенсії державного службовця за віком після 01.05.2016 є дотримання сукупності вимог, визначених частиною першою статті 37 Закону №3723-ХІІ і Прикінцевих та перехідних положень Закону №889-VIII, а саме щодо віку, страхового стажу, стажу державної служби.

За вказаних підстав суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що спірне рішення відповідача від 30.01.2025 №03 є необґрунтованим, з огляду на що підлягає скасуванню як протиправне.

У спірному рішенні також було зазначено, що до заяви надано довідки про складові заробітної плати, які не відповідають вимогам постанови КМУ №823 від 12.07.2024 «Про внесення змін до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб».

Судом встановлено, що довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (посадовий оклад, надбавка за ранг, надбавка за вислугу років, премія) від 23.01.2025 №4, №5 та довідки про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця (за будь-які 60 календарних місяців роботи підряд перед зверненням за пенсією) від 21.01.2025 №2, видані Мізоцькою селищною радою Рівненського району Рівненської області саме відповідно до постанови правління Пенсійного фонду України від 17.01.20217 №1-3.

Проте, постанова правління Пенсійного фонду України від 17.01.2017 №1-3 «Про форми довідок про заробітну плату для призначення пенсії державним службовцям», зареєстрованої в Міністерстві юстиції України 08.02.2017 за № 180/30048, втратила чинність на підставі постанови Пенсійного фонду №30-1 від 18.09.2024.

Суд наголошує, що довідки про заробітну плату державних службовців, що видаються для призначення згідно з пунктами 10 і 12 розділу XI «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України від 10 грудня 2015 р. №889-VIII «Про державну службу» пенсії відповідно до статті 37 Закону України від 16 грудня 1993 р. №3723-XII «Про державну службу», визначені саме за формами згідно з додатками 1-6 до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб №622.

Позивач не позбавлена права надати до пенсійного органу довідки за належною формою.

Крім цього, колегія суддів поділяє висновок суду першої інстанції, щодо наявності підстав для часткового задоволення позовних вимог, шляхом скасування спірного рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області та зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області повторно розглянути заяву позивача від 23.01.2025 з урахуванням висновків суду.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Згідно позиції Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформованої, зокрема у справах «Салов проти України» (заява № 65518/01; пункт 89), «Проніна проти України» (заява № 63566/00; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява № 4909/04; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) серія A. 303-A; пункт 29).

Відповідно до ч. 2 ст. 6 КАС України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, а ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» передбачає, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію та практику Суду як джерело права.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Зважаючи на викладене вище, колегія суддів вважає, що судом першої інстанції було правильно встановлено обставини справи та ухвалено судове рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права, а тому апеляційні скарги належить залишити без задоволення, а рішення суду без змін. Доводи апеляційних скарг не спростовують рішення суду першої інстанції.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Донецькій області залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 16 липня 2025 року у справі № 460/9605/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя С. М. Кузьмич
судді А. Р. Курилець
О. І. Мікула