Справа № 600/849/25-а
Суддя: Шишов О.О.
Дата ухвалення: 2026-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 600/849/25-а

адміністративне провадження № К/990/17363/26

Верховний Суд у складі судді Касаційного адміністративного суду Шишова О. О., перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі № 600/849/25-а за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Сітка Захід Україна» до Головного управління ДПС у Чернівецькій області про визнання протиправним та скасування податкових повідомлень-рішень,

установив:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Сітка Захід Україна» звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення:

- форми «Р» № 00000/3423/Ж10/24-13-07-01 від 03 лютого 2025 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток на суму 77 999,00 грн (в тому числі: основний платіж 77 999,00 грн);

- форми «Р» № 00000/3424/Ж10/24-13-07-01 від 03 лютого 2025 року, яким збільшено суму грошового зобов`язання з податку на додану вартість на суму 4 558 198,75 грн (в тому числі: основний платіж 3646 559 грн, штрафна санкція 911 639,75 грн);

- форми «В4» № 00000/3426/Ж10/24-13-07-01 від 03 лютого 2025 року, яким зменшено суму податку на додану вартість від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду суму 7 813 130 грн;

- форми «ПН» № 00000/3425/Ж10/24-13-07-01 від 03 лютого 2025 року, яким застосовано штрафну санкцію за відсутність реєстрації податкової накладної на суму 120 639,75 грн.

Рішенням Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року, залишеним без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року, позов задоволено.

Не погодившись з рішеннями судів першої та апеляційної інстанцій, відповідач звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Під час перевірки поданої касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) установлено, що у касаційній скарзі не викладені передбачені КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

У касаційній скарзі скаржник, посилаючись на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу для відкриття касаційного провадження, зазначає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував норми матеріального права. Зокрема, скаржник вказує на відсутність правового висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

За твердженням скаржника, Верховним Судом не сформовано правового висновку щодо застосування норм права у правовідносинах, пов`язаних із: формуванням податкового кредиту за операціями з відповідними контрагентами; визначенням від`ємного значення податку на додану вартість у разі встановлення контролюючим органом нереальності господарських операцій; правомірністю застосування штрафних санкцій відповідно до пункту 120-1.2 Податкового кодексу України у випадку коригування показників податкової звітності за результатами перевірки.

Також, на думку скаржника, відсутній правовий висновок Верховного Суду щодо застосування: положень статей 198, 200 Податкового кодексу України у правовідносинах, у яких податковий кредит сформовано за результатами операцій, реальність яких спростовується контролюючим органом під час перевірки; положень пункту 120-1.2 статті 120-1 Податкового кодексу України у випадку встановлення контролюючим органом порушень податкового обліку, що зумовили необхідність коригування показників податкової звітності; положень статті 44 Податкового кодексу України щодо належності первинних документів як доказу реальності господарських операцій.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Разом з тим, оскарження судових рішень з підстав, передбачених пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, т.і.), а також зазначення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування судами норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

Наведені скаржником доводи стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, а тому посилання скаржника в цій частині не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Крім того, як убачається з Єдиного державного реєстру судових рішень та відповідно до відомостей комп`ютерної програми «Діловодство спеціалізованого суду», скаржник уже реалізував своє право на касаційне оскарження у цій справі. Водночас ухвалами Верховного Суду від 18 лютого 2026 року та 26 березня 2026 року його касаційні скарги було повернуто як такі, що не містили підстав для касаційного оскарження. У зазначених ухвалах надано вичерпні роз`яснення щодо вимог до форми та змісту касаційної скарги, зокрема в частині визначення підстав касаційного оскарження.

Втім, звертаючись до суду з цією касаційною скаргою, скаржник так і не виправив недоліків касаційної скарги, на які були вказані Верховним Судом.

Зазначене свідчить про формальний підхід до оформлення касаційної скарги та ігнорування скаржником роз`яснень, які йому надавалися Верховним Судом щодо вимог до форми і змісту касаційної скарги в частині викладення підстав касаційного оскарження судових рішень.

Суд звертає увагу на те, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України встановлено, що касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем, зокрема якщо у касаційній скарзі не викладені, передбачені цим Кодексом, підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Керуючись статтями 328, 330, 332, 359 КАС України, -

постановив:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Чернівецькій області на рішення Чернівецького окружного адміністративного суду від 30 вересня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 14 січня 2026 року у справі № 600/849/25-а - повернути скаржнику.

Роз`яснити скаржнику, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і оскарженню не підлягає.

Суддя О. О. Шишов