Справа № 640/15550/19
Суддя: Бухтіярова Марина Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Бухтіярової М.М.,
розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою Комунального підприємства «Управління комунального господарства» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, -
До Окружного адміністративного суду міста Києва надійшла позовна заява Комунального підприємства «Управління комунального господарства» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області до Головного управління Державної фіскальної служби у Київській області, у якій позивач просить суд:
В обґрунтування позовних вимог позивачем зазначено, що відповідачем проведено документальну позапланову виїзну перевірку Комунального підприємства «Управління комунального господарства» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, за результатами якої складено акт, яким встановлено порушення з боку позивача податкового законодавства при здійснення господарських правовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «ІБК «АРС», та в подальшому прийнято оспорюване податкове повідомлення-рішення про нарахування грошових зобов`язань з ПДВ та штрафних санкцій. Позивач категорично не погоджується з таким рішенням відповідача та вказує, що не допускав жодних порушень, надані до перевірки первинні документи щодо взаємовідносин з Товариством з обмеженою відповідальністю «ІБК «АРС» є належними та достатніми для формування позивачем своїх податкових зобов`язань з ПДВ. Висновки контролюючого органу про порушення податкового законодавства безпідставні. З огляду на наведене, позивач просить задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
Ухвалою Окружного адміністративного суду міста Києва від 27.08.2019 позовну заяву залишено без руху та надано строк для усунення недоліків позовної заяви.
10.09.2019 від позивача надійшла заява про усунення недоліків.
Згідно з пунктом 5 частини першої статті 29 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суд передає адміністративну справу на розгляд іншого адміністративного суду, якщо ліквідовано або з визначених законом підстав припинено роботу адміністративного суду, який розглядав справу.
У разі ліквідації або припинення роботи адміністративного суду справи, що перебували у його провадженні, невідкладно передаються до суду, визначеного відповідним законом або рішенням про припинення роботи адміністративного суду, а якщо такий суд не визначено - до суду, що найбільш територіально наближений до суду, який ліквідовано або роботу якого припинено (частина третя статті 29 КАС України).
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 05.02.2025 адміністративну справу прийнято до провадження; розгляд справи призначено за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.
Цією ухвалою роз`яснено учасникам, що розгляд адміністративної справи починається спочатку та зважаючи на що, встановлено відповідачу строк для подання відзиву на позовну заяву протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання копії цієї ухвали (у разі необхідності), позивачу - відповіді на відзив протягом п`яти днів з дня отримання відзиву, та п`ятиденний строк з дня отримання відповіді на відзив для подання заперечень відповідачу разом із доказами їх надіслання іншим учасникам справи.
Сторони належним чином повідомлені про судовий розгляд справи Дніпропетровським окружним адміністративним судом, що підтверджується доказами, наявними в матеріалах справи.
21.02.2025 від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, аналогічний за змістом, поданому 04.11.2019, в якому додатково акцентовано, що зважаючи на той факт, що ТОВ «ІБК «АРС» склало надані до перевірки первинні та інші документи, випасанні на адресу КП «УКГ» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області, не відповідають фактичному руху активів, тому останні не можуть враховуватися в даних податкового та бухгалтерського обліку. Доводи позивача не спростовують правомірність проведення перевірки, а також висновків документальної позапланової невиїзної перевірки, тому оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято відповідно до вимог чинного законодавства, у зв`язку з чим відсутні підстави для їх скасування, відповідно, позовні вимоги не підлягають задоволенню.
14.03.2025 відповідачем подано клопотання про долучення доказів.
Позивач своїм правом на подання відповіді на відзив на скористався.
Відповідно до частини п`ятої та восьмої статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
З урахуванням викладеного, розгляд справи судом здійснено у порядку письмового провадження за наявними у ній матеріалами та доказами.
Згідно з частиною п`ятою статті 250 КАС України датою ухвалення судового рішення у порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.
Відповідно до статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, кожній фізичній або юридичній особі гарантується право на розгляд судом упродовж розумного строку цивільної, кримінальної, адміністративної або господарської справи, а також справи про адміністративне правопорушення, в якій вона є стороною.
Розумність строків є одним із основоположних засад (принципів) адміністративного судочинства відповідно до пункту 8 частини третьої статті 2 КАС України. Поняття розумного строку не має чіткого визначення, проте розумним уважається строк, який необхідний для вирішення справи відповідно до вимог матеріального і процесуального права.
Дослідивши матеріали справи та надані сторонами докази, проаналізувавши зміст норм матеріального та процесуального права, що регулюють спірні правовідносини, суд доходить висновку про задоволення позовних вимог, з огляду на наступне.
Згідно із відомостями з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань основний вид господарської діяльності товариства за КВЕД: 49.41 Вантажний автомобільний транспорт, серед інших: Електромонтажні роботи, Монтаж водопровідних мереж, систем опалення та кондиціонування, Інші будівельно-монтажні роботи, Технічне обслуговування та ремонт автотранспортних засобів, Комплексне обслуговування об`єктів, Інші види діяльності із прибирання, Надання ландшафтних послуг, Організування поховань і надання суміжних послуг, Будівництво житлових і нежитлових будівель, Інший пасажирський наземний транспорт, н.в.і.у., Каналізація, відведення й очищення стічних вод.
Позивач згідно із свідоцтвом №200284301 є платником податку на додану вартість.
За результатами перевірки складено акт №394/10-36-14-14/40535043 від 15.05.2019.
За висновками акту перевіркою встановлено порушення Комунальним підприємством «Управління комунального господарства» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області п. 44.1 п. 44.3 ст. 44, п. 198.1 п. 198.3, п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 п. 200.2 п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого знижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся, на загальну суму 508 138 грн., у тому числі за серпень 2018 року в сумі 236 364 грн., у тому числі за вересень 2018 року в сумі 271 774 грн.
Виявлені порушення обґрунтовані в акті наступним.
Нездійснення та/або неможливість здійснення ТОВ «ІБК «АРС» господарської діяльності (у визначенні п.п. 14.1.36 п. 14.1 ст. 14 ПКУ та частин першої і другої ст. 3 й частини першої ст.43 ГКУ) та відповідної нереальної господарської операції, що доказується відносно ТОВ «ІБК «АРС» наступним: викривленням показників податкової звітності з податку на додану вартість через недостовірне їх визначення, зокрема, нереальне постачання різноманітних послуг; відсутність здійснення та декларування імпортних/експортних операцій; відсутність відокремлених підрозділів та філій; відсутність у ТОВ «ІБК «АРС» (за даними форми № 20-ОПП (неподання повідомлення за цією формою), Єдиного реєстру податкових накладних, Державного реєстру речових прав на нерухоме майно) об`єктів оподаткування у власності або оренді за місцезнаходженням такого платника податків, що свідчить про недотримання норми ст. 93 ЦКУ; відсутністю матеріально-технічної і технологічної можливості надання послуг (ремонтних робіт), перевезення (навантаження, розвантаження), тимчасового зберігання відповідних обсягів обладнання (необхідного для ведення ремонтних робіт), (його фізичного руху) в обмежені проміжки часу тощо та відсутністю даних, що підтверджували б придбання послуг з транспортування; відсутні об`єктивно необхідні для вчинення господарської операції основні фонди, виробничі потужності, складські чи офісні приміщення, транспортні засоби, земельні ділянки тощо. ТОВ «ІБК «АРС» подано фінансових звітів (з показниками на початок 2018 року, в рядку 1010 в казан показник 0, на кінець року в рядку 1010 показник змінився на 9,6 т. грн.) також не подання відомостей за формою 20 ОПП про об`єкти оподаткування, податкових розрахунків земельного, транспортного податку тощо. Незначна кількість працівників (1 особа, директор), без відповідного придбання послуг по залученню персоналу, сторонніх осіб тощо, та підтвердження наявності спеціальних 5 знань (фаху), оплати тощо. Жодного придбання з дня реєстрації ТОВ «ІБК «АРС» відповідних послуг, аутсорсингу та аутстафінгу, залучення персоналу за договорами цивільно-правового характеру тощо. Фізичні, технічні та технологічні можливості певної особи унеможливлюють вчинення тих чи інших дій, що становлять зміст господарської операції. Відсутня інформація в друкованих виданнях та всесвітній мережі інформації (пошукові системи), офіційного сайту, заходів/контактів зв`язку тощо.
Таким чином, встановлено відсутність в дійсності операцій, які є предметом відповідних правочинів та неправомірність (безпідставність) документального оформлення нереальної господарської операції при складанні первинних документів та їх відображення. Укладені між ТОВ «ІБК «АРС» та КП «УКГ» договори не опосередковувались реальним виконанням операцій, які становлять їх предмет. Фактично ТОВ «ІБК «АРС» здійснено безпідставне документальне оформлення нереальної господарської операції з КП «УКГ» при одержані (купівлі) ремонтних послуг та складено первині документи всупереч норм частини першої ст. 9 Закону БО та пп. 2.1 і 2.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24.05.95 № 88, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 5 червня 1995 р. за № 168/704.
Копію акту вручено директору підприємства 06.06.2019.
11.06.2019 позивачем до Головного управління ДФС у Київській області подані заперечення на акт з розрахунками коригування кількісних і вартісних показників до податкових накладних № 15 від 21.09.2018, до ПН №8 від 21.09.2018 та №17 від 21.09.2018. до ПН №9 від 21.09.2018, за результатами розгляду яких висновки акту переглянуті та викладені у наступній редакції: 1. п. 44.1 п. 44.3 ст. 44, п. 198.1 п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 п. 200.2 п. 200.4 ст. 200 Податкового кодексу України, в результаті чого занижено податок на додану вартість в періоді, що перевірявся на загальну суму 489 259 грн, у тому числі за серпень 2018 року в сумі 236 364 грн, за вересень 2018 року в сумі 252 895 грн.
Копію податкового повідомлення-рішення отримано головним бухгалтером підприємства - 10.07.2019.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 92 Конституції України визначено, що виключно законами України встановлюються, зокрема, система оподаткування, податки і збори.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, зокрема визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час адміністрування податків, а також відповідальність за порушення податкового законодавства регулює Податковий кодекс України (далі - ПК України в редакції на час спірних відносин).
Визначення господарської діяльності відображене в підпункті 14.1.36 пункту 14.1. статті 14 ПК України, відповідно до якого це діяльність особи, що пов`язана з виробництвом (виготовленням) та/або реалізацією товарів, виконанням робіт, наданням послуг, спрямована на отримання доходу і проводиться такою особою самостійно та/або через свої відокремлені підрозділи, а також через будь-яку іншу особу, що діє на користь першої особи, зокрема за договорами комісії, доручення та агентськими договорами.
Відповідно до підпункту 14.1.231 п.14. ст.14 ПК України розумна економічна причина (ділова мета) - причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.
За змістом підпункту 14.1.181. пункту 14.1. статті 14 ПК України податковий кредит - сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.
Порядок визначення суми податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або відшкодуванню з Державного бюджету України (бюджетному відшкодуванню), та строки проведення розрахунків визначені у статті 200 вказаного Кодексу.
Відповідно до пунктів 200.1.-200.4 статті 200 ПК України сума податку, що підлягає сплаті (перерахуванню) до Державного бюджету України або бюджетному відшкодуванню, визначається як різниця між сумою податкового зобов`язання звітного (податкового) періоду та сумою податкового кредиту такого звітного (податкового) періоду.
При позитивному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума підлягає сплаті (перерахуванню) до бюджету у строки, встановлені цим розділом.
Для перерахування податку до бюджету центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну податкову та митну політику, надсилає центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, реєстр платників, в якому зазначаються назва платника, податковий номер та індивідуальний податковий номер платника, звітний період та сума податку, що підлягає перерахуванню до бюджету. На підставі такого реєстру центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері казначейського обслуговування бюджетних коштів, в якому відкриті рахунки платників у системі електронного адміністрування податку на додану вартість, не пізніше останнього дня строку, встановленого цим Кодексом для самостійної сплати податкових зобов`язань, перераховує суми податку до бюджету.
При від`ємному значенні суми, розрахованої згідно з пунктом 200.1 цієї статті, така сума:
а) враховується у зменшення суми податкового боргу з податку, що виник за попередні звітні (податкові) періоди (у тому числі розстроченого або відстроченого відповідно до цього Кодексу) в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, а в разі відсутності податкового боргу -
б) або підлягає бюджетному відшкодуванню за заявою платника у сумі податку, фактично сплаченій отримувачем товарів/послуг у попередніх та звітному податкових періодах постачальникам таких товарів/послуг або до Державного бюджету України, в частині, що не перевищує суму, обчислену відповідно до пункту 200-1.3 статті 200-1 цього Кодексу на момент отримання контролюючим органом податкової декларації, на поточний рахунок платника податку та/або у рахунок сплати грошових зобов`язань або погашення податкового боргу такого платника податку з інших платежів, що сплачуються до державного бюджету;
в) та/або зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду.
За змістом пункту 198.1. статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з: а) придбання або виготовлення товарів та послуг; б) придбання (будівництво, спорудження, створення) необоротних активів (у тому числі у зв`язку з придбанням та/або ввезенням таких активів як внесок до статутного фонду та/або при передачі таких активів на баланс платника податку, уповноваженого вести облік результатів спільної діяльності); в) отримання послуг, наданих нерезидентом на митній території України, та в разі отримання послуг, місцем постачання яких є митна територія України; г) ввезення необоротних активів на митну територію України за договорами оперативного або фінансового лізингу; ґ) ввезення товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Датою віднесення сум податку до податкового кредиту, відповідно до пункту 198.2. статті 198 ПК України, вважається дата тієї події, що відбулася раніше:
дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг;
дата отримання платником податку товарів/послуг.
Згідно з пунктом 198.3. статті 198 ПК України податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України.
Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.
Пунктом 198.5 статті 198 ПК України передбачено, що платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту 189.1 статті 189 цього Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:
а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до статті 196 цього Кодексу (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 196.1.7 пункту 196.1 статті 196 цього Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;
б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2 розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом 197.1.28 пункту 197.1 статті 197 цього Кодексу та операцій, передбачених пунктом 197.11 статті 197 цього Кодексу);
в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;
г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом 189.9 статті 189 цього Кодексу).
Згідно з пунктом 198.6. статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені митними деклараціями, іншими документами, передбаченими пунктом 201.11 статті 201 цього Кодексу.
У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу.
Відповідно до пункту 201.1. статті 201 ПК України на дату виникнення податкових зобов`язань платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну в електронній формі з дотриманням умови щодо реєстрації у порядку, визначеному законодавством, кваліфікованого електронного підпису уповноваженої платником особи та зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних у встановлений цим Кодексом термін.
Згідно з пунктом 201.4. статті 201 ПК України платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг протягом періоду, за який складається така податкова накладна, постачання яких має безперервний або ритмічний характер: покупцям - платникам податку - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведені податкові накладні на кожного платника податку, з яким постачання мають такий характер протягом періоду, за який складається така податкова накладна, з урахуванням усього обсягу постачання товарів/послуг відповідному платнику протягом такого місяця; покупцям - особам, не зареєстрованим платниками податку, - можуть складати не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням всього обсягу постачання товарів/послуг таким покупцям, з якими постачання мають такий характер, протягом такого місяця.
У разі якщо станом на дату складення зазначених податкових накладних сума коштів, що надійшла на поточний рахунок продавця як оплата (передоплата) за товари/послуги, перевищує вартість поставлених товарів/послуг протягом місяця, таке перевищення вважається попередньою оплатою (авансом), на суму якої складається податкова накладна у загальному порядку не пізніше останнього дня такого місяця.
Для цілей цього пункту ритмічним характером постачання вважається постачання товарів/послуг одному покупцю два та більше разів на місяць.
Податкова накладна може бути складена за щоденними підсумками операцій (якщо податкова накладна не була складена на ці операції) у разі: здійснення постачання товарів/послуг за готівку кінцевому споживачеві (який не є платником податку), розрахунки за які проводяться через касу/реєстратори розрахункових операцій або через банківську установу чи платіжний пристрій (безпосередньо на поточний рахунок постачальника); виписки транспортних квитків, готельних рахунків або рахунків, які виставляються платнику податку за послуги зв`язку, інші послуги, вартість яких визначається за показниками приладів обліку, що містять загальну суму платежу, суму податку та податковий номер постачальника (продавця), крім тих, форма яких встановлена міжнародними стандартами; надання платнику податку касових чеків, що містять суму поставлених товарів/послуг, загальну суму нарахованого податку (з визначенням фіскального та податкового номерів постачальника).
Платники податку в разі здійснення постачання товарів/послуг, база оподаткування яких, визначена відповідно до статей 188 і 189 цього Кодексу, перевищує фактичну ціну постачання таких товарів/послуг, можуть скласти не пізніше останнього дня місяця, в якому здійснено такі постачання, зведену податкову накладну з урахуванням сум податку, розрахованих виходячи з перевищення бази оподаткування над фактичною ціною, визначених окремо по кожній операції з постачання товарів/послуг.
За змістом пункту 201.7 статті 201 ПК України податкова накладна складається на кожне повне або часткове постачання товарів/послуг, а також на суму коштів, що надійшли на поточний рахунок як попередня оплата (аванс).
Відповідно до абзаців 1 та 2 пункту 201.10 статті 201 ПК України при здійсненні операцій з постачання товарів/послуг платник податку - продавець товарів/послуг зобов`язаний в установлені терміни скласти податкову накладну, зареєструвати її в Єдиному реєстрі податкових накладних та надати покупцю за його вимогою.
Податкова накладна, складена та зареєстрована в Єдиному реєстрі податкових накладних платником податку, який здійснює операції з постачання товарів/послуг, є для покупця таких товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.
За таких обставин, з фактом реєстрації контрагентами (продавцями товарів/послуг) податкових накладних/розрахунків коригування до таких податкових накладних в Єдиному реєстрі податкових накладних у покупця таких товарів (послуг) виникає право на включення сум ПДВ до складу податкового кредиту.
Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, визначені статті 44 Податкового кодексу України,
Так, пунктом 44.1 статті 44 ПК України передбачено, що для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством.
Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Відповідно до пункту 44.2. статті 44 ПК України для обрахунку об`єкта оподаткування платник податку на прибуток використовує дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування.
Платники податку, які відповідно до Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» застосовують міжнародні стандарти фінансової звітності, ведуть облік доходів і витрат та визначають об`єкт оподаткування з податку на прибуток за такими стандартами з урахуванням положень цього Кодексу. Такі платники податку при застосуванні положень цього Кодексу, в яких міститься посилання на положення (стандарти) бухгалтерського обліку, застосовують відповідні міжнародні стандарти фінансової звітності.
Статтею 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» від 16.07.1999 №996-XIV(далі Закон №996-XIV в редакції на час спірних відносин), який визначає правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні, визначено, що первинний документ - документ, який містить відомості про господарську операцію.
Господарська операція дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.
Бухгалтерський облік - процес виявлення, вимірювання, реєстрації, накопичення, узагальнення, зберігання та передачі інформації про діяльність підприємства зовнішнім та внутрішнім користувачам для прийняття рішень.
Відповідно до частини другої статті 3 Закону № 996-XIV бухгалтерський облік є обов`язковим видом обліку, який ведеться підприємством. Фінансова, податкова, статистична та інші види звітності, що використовують грошовий вимірник, ґрунтуються на даних бухгалтерського обліку.
За приписами частинами першою та другою статті 9 цього Закону підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг.
Отже, первинні документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити, перелік яких визначений у частині другій статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні».
Необхідність підтвердження господарських операцій первинними документами визначена Положенням про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 24 травня 1995 № 88, яке містить аналогічні норми.
Згідно правового висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 19 січня 2022 року у справі №1540/3501/18, податкове законодавство не встановлює перелік первинних документів, складенням яких мають оформлюватися ті чи інші операції. Разом з тим відповідні первинні документи повинні містити усі необхідні реквізити, визначені частинами першою, другою статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», повну інформацію про виконану господарську операцію та виступати носіями достовірних відомостей про таку операцію та її учасників.
При цьому, будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону № 996-XIV підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Водночас інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також не мати достатніх підстав для сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.
Відповідний правовий висновок викладений у постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 (провадження N 11-200апп21).
У ході судового розгляду встановлено та матеріалами справи підтверджено, що підставою для прийняття оспорюваного податкового повідомлення-рішення стали висновки контролюючого органу, викладені в акті перевірки №394/10-36-14-14/40535043 від 15.05.2019 (з урахування відповіді на заперечення на акт), про порушення позивачем п. 44.1 п. 44.3 ст. 44, п. 198.1 п. 198.3 п. 198.6 ст. 198, п. 200.1 п. 200.2 п. 200.4 ст. 200 ПК України, в результаті чого занижено ПДВ в періоді, що перевірявся, на загальну суму 489259 грн., у тому числі: за серпень 2018 року в сумі 236364 грн., за вересень 2018 року в сумі 252895 грн.
Однак, такі доводи відповідача на обґрунтування встановлених порушень не знайшли свого підтвердження, є необґрунтованими та безпідставними, виходячи з наступного.
Під час розгляду справи судом встановлено, про що відсутній спір у справі, що Комунальне підприємство «Управління комунального господарства» Вишневої міської ради Києво-Святошинського району Київської області зареєстроване в якості юридичної особи 03.06.2016, основним видом економічної діяльності підприємства, у періоді, що перевірявся, було: 81.29 Інші види діяльності із прибирання, та є платником податку на додану вартість (свідоцтво № 200284301).
З акту перевірки вбачається, що не заперечено відповідачем, до перевірки позивачем надані: податкова декларація з ПДВ за серпень 2018 року з додатками та за вересень 2018 року з додатками, договір №170 на закупівлю робіт 20.06.2018, договір №177 на закупівлю робіт 11.07.2018, договір №215 на закупівлю робіт 22.08.2018, договір №226 на закупівлю робіт 03.09.2018, договір №250 на закупівлю робіт 14.09.2018, договір №255 на закупівлю робіт 19.09.2018, договір №256 на закупівлю робіт 19.09.2018, довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за вересень 2018 (до договору №№170 від 20.06.2018), довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за серпень 2018 (до договору №177 від 11.07.2018), довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за жовте 2018 (до договору №215 від 22.08.2018), довідка про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за вересень 2018 (до договору №226 від 03.09.2018), акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2018 року (до договору №170 від 20.06.2018) за вересень 2018 року, акт №1/86 приймання виконаних будівельних робіт (договір №177 від 11.07.2018) за серпень 2018 року, акт №1 приймання виконаних будівельних робіт (договір №215 від 30.08.2018) за жовтень 2018 року, акт №1 приймання виконаних будівельних робіт (договір №226 від 03.09.2018) за вересень 2018 року, акт №1 приймання виконаних будівельних робіт (договір №250 від 14.09.2018) за жовтень 2018 року, акт №1 приймання виконаних будівельних робіт (договір №255 від 19.03.2018) за вересень 2018 року, акт №1 приймання виконаних будівельних робіт (договір №256 від 19.09.2018) за вересень 2018 року, акт №1 приймання виконаних будівельних робіт за вересень 2018 року; платіжні доручення №50 від 20 червня 2018 року, №108 від 04 вересня 2018 року, №86 від 14 серпня 2018 року, №74 від 16 липня 2018 року, №4 від 23 серпня 2018 року, №7 від 17 жовтня 2018 року, №103 від 04 вересня 2018 року, №479 від 20 вересня 2018 року, №119 від 21 вересня 2018 року. №128 від 01 листопада 2018 року, а отже такі документи були у розпорядженні перевіряючих, зауважень щодо їх невідповідності вимогам законодавства з акту не вбачається.
Суд зазначає, висновки контролюючого органу не можуть ґрунтуватись на припущеннях.
Твердження відповідача в акті перевірки (а.15 акту перевірки) про те, що ТОВ «ІБК «АРС» (код ЄДРПОУ 4087143) склало надані до перевірки первинні та інші документи, виписані на адресу позивача, не відповідають фактичному руху, а тому не можуть бути враховані в податковому та бухгалтерському обліку, жодним чином не обґрунтовані відповідачем ані в самому акті, ані під час судового розгляду.
Судова практика вирішення податкових спорів виходить з презумпції добросовісності платника, яка передбачає економічну виправданість дій платника, що мають своїм наслідком отримання податкової вигоди, та достовірність у бухгалтерській та податковій звітності платника.
Відповідачем не зазначено, які з наданих позивачем та досліджених під час перевірки первинних документів складені з порушеннями, не вказано, які порушення при їх складанні допущені, та які свідчать про недостовірність даних, відображених в бухгалтерському обліку.
Надання ж контролюючому органу належним чином оформлених документів, передбачених податковим законодавством, з метою одержання податкової вигоди є підставою для її одержання, якщо контролюючий орган не встановив і не довів, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні, суперечливі або ґрунтуються на інших документах, недійсність даних в яких установлена судом.
За таких обставин, висновки податкового органу про те, що до перевірки надано документи, які складені з порушенням чинного законодавства, та в бухгалтерському обліку за серпень-вересень 2018 року відображені недостовірні відомості, необґрунтовані та жодним чином не доведені, а відтак не можуть свідчити про порушення позивачем податкового законодавства, які стверджує відповідач.
Щодо зауважень контролюючого органу в акті про те, що позивачем до перевірки не надано усіх запитуваних документів та пояснень щодо відповідності виконаних робіт державним стандартом якості, інформацію про персонал, який приймав участь у господарських операціях відвантаження, розвантаження, про працівників, які підписували договори/угоди та реквізити документів, якими підтверджувались повноваження працівника, що підписували договори/угоди, інформацію про працівників, відповідальних за перевірку якості наданих послуг/отриманих товарів, суд зазначає, що відповідачем не надано належних доказів того, що такі документи під час перевірки запитувались у позивача.
Запит №1, на який є посилання в акті, не наданий до суду, попри те, що судом витребовувались у відповідача усі докази на обґрунтування підстав для прийняття податкового повідомлення-рішення, що оскаржується.
Обґрунтувань причин не надання усіх доказів, які були використані контролюючим органом під перевірки, відповідачем не зазначено.
Поряд з цим, суд наголошує, що відповідно до статті 74 КАС України обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Конституцією України та КАС України прямо передбачений обов`язок суб`єктів владних повноважень дотримуватися принципу належного урядування, відповідно, адміністративні суди під час розгляду та вирішення спорів, що виникають у сфері публічно-правових відносин, мають перевіряти дотримання цього принципу у всіх його аспектах з урахуванням конкретних обставин справи.
В силу положень частини другої статті 77 КАС України відповідач має обов`язок доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності.
Однак, в матеріалах справи відсутні як, власне, запит контролюючого органу, так і докази складання акту, яким зафіксовано ненадання позивачем запитуваних документів, тому посилання відповідача в акті на ненадання позивачем всіх запитуваних документів в обґрунтування висновків про те, що надані до перевірки документи складені з порушенням чинного законодавства, є цілком неправомірними.
За вказаних обставин, суд доходить висновку, що відповідачем не здійснено повного дослідження первинних документів, наданих позивачем до перевірки, тому висновки відповідача про заниження позивачем податкових зобов`язань з ПДВ, за період, що перевірявся, необґрунтовані та безпідставні.
Суд також враховує те, що відповідачем не надано доказів визнання недійсними у судовому порядку договорів, укладених позивачем з його контрагентом. Виконання позивачем та його контрагентом зобов`язань за договорами підтверджується зібраними по справі доказами, зауважень щодо їх оформлення не зазначено відповідачем ані під час перевірки, ані під час судового розгляду.
Також контролюючим органом не проведено контрольних заходів щодо контрагента позивача та дослідження його первинних документів, не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили, що наявні у контрагента трудові ресурси та матеріально-технічне забезпечення були недостатніми для проведення господарської діяльності з надання послуг, обумовленого укладеними договорами з позивачем, як не було доведено та надано належних доказів, які б свідчили про наявність фактів та свідчили про протиправну поведінку контрагента та про обізнаність позивача щодо такої поведінки та злагодженості дій між ними.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного суду від 10.05.2023 у справі № 810/1052/15.
Необґрунтованими, на переконання суду, є і посилання відповідача в акті перевірки виключно на податкову інформацію, що наявна в інформаційно-аналітичних базах щодо контрагенту, оскільки вона носить інформативний характер та не є належним доказом в розумінні процесуального Закону.
Аналогічний правовий висновок неодноразово виснувався Верховним Судом також в постановах від 11.11.2021 у справі №813/1345/16, від 19.01.2021 у справі №808/1996/18, від 06.10.2021 у справі №120/847/20-а, від 27.04.2022 у справі №200/5932/19-а.
Оцінюючи висновки податкового органу щодо нереальності господарських операцій, суд приймає до уваги правову позицію Верховного Суду, викладену у постанові від 18.06.2021 у справі № 320/7061/19, згідно з якою порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема у вигляді позбавлення права на податковий кредит, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови не встановлення фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженість дій між ними.
Верховний Суд у постанові від 21.01.2021 по справі №804/959/16 зазначив, що визначальним для вирішення справи є дослідження та встановлення фактичного руху активів в процесі виконання укладених договорів, і таке дослідження має бути здійснено на підставі первинних документів, які мають бути належним чином оформлені, в сукупності мають свідчити про беззаперечний факт реального вчинення таких операцій і є підставою для формування податкового обліку платника податків.
У справі, що розглядається, позивачем було надано до суду оформлені у відповідності до вимог чинного податкового законодавства первинні документи, які містять усі необхідні реквізити та відомості, а також у повній мірі відображають зміст господарських операцій. В свою чергу, контролюючим органом не було доведено та надано до суду належних доказів відсутності реального характеру господарських операцій між позивачем та його контрагентом за перевіряємий відповідачем період.
Крім того, матеріали справи не містять доказів встановлення контролюючим органом обставин на підтвердження того, що укладаючи спірні договори, учасники договірних відносин діяли з метою, яка є завідомо суперечною інтересам держави та суспільства.
Контролюючим органом не доведено наявності протиправного умислу та мети при укладенні угод позивачем з вказаним контрагентом, що мали місце під час здійснення позивачем підприємницької діяльності.
При цьому, посилання в акті перевірки на певні порушення податкового законодавства з боку контрагента для обґрунтування та доведення допушення порушень податкового законодавства позивачем є неприпустимим як за законодавством України, так і за міжнародними нормами.
Принцип індивідуальної відповідальності платника податків також застосував ЄСПЛ у рішеннях у справах «Бізнес Супорт Центр проти Болгарії», «Булвес АД проти Болгарії», «Інтерсплав проти України», визначивши, що платник податків не може нести відповідальність за зловживання свого контрагента, якщо не буде доведено залученість цього платника до таких зловживань.
Зокрема, у пунктах 70, 71 рішення у справі «Булвес АД проти Болгарії» ЄСПЛ дійшов висновків, що коли національна влада за відсутності будь-яких вказівок на пряму участь фізичної або юридичної особи у зловживаннях, пов`язаних зі сплатою ПДВ, що нараховується при низці операцій з поставок, або будь-яких вказівок на обізнаність про таке порушення все-таки карає одержувача оподатковуваної ПДВ поставки, який повністю виконав свої зобов`язання, за дії чи бездіяльність постачальника, який знаходився поза контролем одержувача і по відношенню до якого не було засобів відстеження і забезпечення його старанності, то влада виходить за розумні межі і порушує справедливий баланс, який повинен підтримуватися між вимогами загальних інтересів і вимогами захисту права власності. Ураховуючи своєчасне і повне виконання компанією-заявником своїх обов`язків з декларування ПДВ, неможливості з її сторони забезпечити дотримання постачальником його обов`язків щодо декларування ПДВ і той факт, що не було ніякого шахрайства стосовно системи оподаткування, про яке компанія-заявник знала чи могла знати, Суд вважає, що компанія-заявник не повинна нести відповідальність за наслідки невиконання постачальником його обов`язків щодо своєчасного декларування ПДВ і, як наслідок, сплачувати ПДВ повторно разом з пенею. Суд вважає, що такі вимоги прирівнюються до надзвичайного обтяження для компанії-заявника, що порушило справедливий баланс, який повинен був підтримуватися між вимогами загальних інтересів та вимогами захисту права власності.
Таким чином, сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.
Суд звертає увагу, що відповідачем не надано до суду доказів того, що позивач приймаючи від контрагента та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності.
Відповідачем не наведено переконливих доводів, що ґрунтуються на об`єктивній інформації та спростовують факти господарської діяльності, засвідчені вказаними документами, а також не представлено жодних доказів на підтвердження того, що відомості, які містяться в цих документах, неповні, недостовірні та (або) суперечливі.
Не подано відповідачем і жодних доказів на підтвердження недобросовісності позивача як платника податків, не наведено будь-яких об`єктивних доводів щодо здійснення позивачем господарських операцій у спірний період за відсутності розумних економічних причин (ділової мети) та наміру одержати економічний ефект тощо.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частиною першою статті 9 КАС України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом змагальності сторін, диспозитивності та офіційного з`ясування всіх обставин у справі, відповідно до якого розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Відповідно до частини першої, другої статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.
Таким чином, довести правомірність своїх дій чи бездіяльності відповідно до принципу офіційності в адміністративному судочинстві зобов`язаний суб`єкт владних повноважень. Однак, відповідачем не доведено правомірності свого рішення у спірних правовідносинах.
Враховуючи викладене, на підставі наданих доказів у їх сукупності, системного аналізу положень законодавства України, суд вважає, що позовна заява обґрунтована та підлягає задоволенню.
Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.
Відповідно частини першої статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
З огляду на задоволення позовних вимог, суд дійшов висновку про стягнення на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача судових витрат зі сплати судового збору.
Керуючись ст.ст.9, 72-90, 242-246, 250, 255, 262, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до статті 297 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду оскаржується шляхом подання апеляційної скарги до Шостого апеляційного адміністративного суду.

Суддя М.М. Бухтіярова