Справа № 240/24923/24
Суддя: Шимонович Роман Миколайович
Дата ухвалення: 2026-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/24923/24

категорія 110010000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі судді Шимоновича Р.М., розглянувши у письмовому провадженні адміністративну справу за позовом Виконувача обов`язків керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Поліського округу, Державного агентства лісових ресурсів України, Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області про зобов`язання вчинити дії,

встановив:

До Житомирського окружного адміністративного суду звернувся Виконувач обов`язків керівника Житомирської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Поліського округу, Державного агентства лісових ресурсів України, Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства із позовом, у якому просить:

- визнати протиправним та скасувати рішення Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №18 від 29.07.2024 "Про розгляд звернення Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства";

- зобов`язати Глибочицьку сільську раду Житомирського району розглянути на сесії ради повторне подання Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства про віднесення земельних ділянок до самозаліснених від 12.07.2024 №04-17/727 та прийняти за результатами рішення про віднесення земель, зазначених в поданні до самозаліснених України.

Обгрунтовуючи позовні вимоги, зазначив, що Центральним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства 21.11.2023 на адресу Глибочицької сільської ради Житомирського району направлялось подання про віднесення земельних ділянок площею 825,6458 га до самозаліснених. За результатами розгляду подання Глибочицька сільська рада повідомила, що питання щодо віднесення ділянок до самозаліснених розглянуто на 58-й сесії Глибочицької сільської ради від 19.12.2023. За результатами розгляду листа рішення прийнято не було. В подальшому, 12.07.2024, Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства направило на адресу Глибочицької сільської ради повторне подання про віднесення земельних ділянок до самозаліснених. В даному поданні зазначили про необхідність повернення до питання віднесення земельних ділянок до самозаліснених в порядку, передбаченому ст.57-1 Земельного кодексу України та першочергового опрацювання земельних ділянок загальною площею 202,6590 га у тому числі сформовані земельні ділянки площею 70,5804 та не сформовані - 132,0786 га згідно з додатком, що додається. У відповідь на повторне подання, всупереч норм законодавства, якими регулюються вказані правовідносини, Глибочицька сільська рада повідомила, що за результатами розгляду подання прийнято рішення Глибочицької сільської ради від 29.07.2024 «Про розгляд звернення Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства» згідно якого звернення ЦМУЛМГ залишено без задоволення, що безперечно порушує інтереси держави в природоохоронній сфері. Вказане слугувало підставою для звернення до суду з цим позовом.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 24.09.2024 відкрито провадження у справі за спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, у якому просить відмовити у задоволенні позовних вимог. Зауважив, що 29.07.2024 цілком обґрунтовано за результатами розгляду подання Глибочицькою сільською радою прийнято рішення №18 «Про розгляд звернення Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства», згідно з яким звернення Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства залишено без задоволення. Вищевказане рішення також містило роз`яснення щодо відсутності необхідності подальшого збільшення площ земель лісогосподарського призначення у Глибочицькій громаді, а саме: сільською радою вже проведене формування земельних ділянок лісогосподарського призначення за рахунок самозаліснених земель запасу площею 138, 7169 га; загальна лісистість території громади, що складає біля 28,6 % площі земель Глибочицької сільської ради, що є значно вище за середній показник по Україні.

У свою чергу, позивач подав до суду відповідь на відзив, у якій просить задовольнити позовні вимоги, з мотивів, викладених у позовній заяві.

Відповідач подав до суду заперечення, у яких стверджує, що рішенням Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №18 від 29.07.2024 "Про розгляд звернення Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства" правомірно відмовлено та підстави відмови чітко зазначені, а тому у задоволенні позову слід відмовити.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов таких висновків.

Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що 21.11.2023 Центральним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства на адресу Глибочицької сільської ради Житомирського району направлено подання про віднесення земельних ділянок площею 825,6458 га до самозаліснених.

За результатами розгляду подання Глибочицька сільська рада повідомила, що питання щодо віднесення ділянок до самозаліснених розглянуто на 58-й сесії Глибочицької сільської ради від 19.12.2023. За результатами розгляду листа рішення прийнято не було.

В подальшому, 12.07.2024, Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства направило на адресу Глибочицької сільської ради повторне подання про віднесення земельних ділянок до самозаліснених. В даному поданні зазначили про необхідність повернення до питання віднесення земельних ділянок до самозаліснених в порядку, передбаченому ст.57-1 Земельного кодексу України та першочергового опрацювання земельних ділянок загальною площею 202,6590 га у тому числі сформовані земельні ділянки площею 70,5804 та не сформовані - 132,0786 га згідно з додатком, що додається.

У відповідь на повторне подання, Глибочицька сільська рада повідомила, що за результатами розгляду подання прийнято рішення Глибочицької сільської ради від 29.07.2024 «Про розгляд звернення Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства» згідно якого звернення ЦМУЛМГ залишено без задоволення, що, на думку позивача, безперечно порушує інтереси держави в природоохоронній сфері.

Не погоджуючись з такою відмовою, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.

Відповідно до статей 13, 16 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, а забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави.

У даному випадку органом, уповноваженим державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах, з врахуванням статей 57-1, 122 Земельного кодексу України та частини 4 статті 21 Закону України «Про державний земельний кадастр», є Глибочицька сільська рада.

З метою збереження самосійних лісів та подальшого ведення лісового господарства на цих територіях прийнято Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо збереження лісів», яким введено поняття самозалісеної земельної ділянки.

Питання належності земельної ділянки до самозалісеної врегульовано виключно ст. 57-1 Земельного кодексу України.

Так, згідно частин 1-4 вказаної статті самозалісена ділянка - це земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності - органом, який здійснює розпорядження нею.

Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки.

Віднесення земельної ділянки, сформованої як об`єкт цивільних прав, відомості про яку внесені до Державного земельного кадастру, до самозалісеної ділянки здійснюється без розроблення документації із землеустрою.

Крім того, ч.4 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр», зокрема, визначено, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.

Таким чином, враховуючи положення статей 57-1, 122 та п. 24 Перехідних положень Земельного кодексу України, ч.4 ст.21 Закону України «Про Державний земельний кадастр» віднесення земельної ділянки до самозалісеної, яка відповідно до закону є комунальною власністю територіальної громади, здійснюється сільськими, селищними та міськими радами.

Встановлено, що Центральним міжрегіональним управлінням лісового та мисливського господарства 21.11.2023 на адресу Глибочицької сільської ради Житомирського району направлялось подання про віднесення земельних ділянок площею 825,6458 га до самозаліснених.

За результатами розгляду подання Глибочицька сільська рада повідомила, що питання щодо віднесення ділянок до самозаліснених розглянуто на 58-й сесії Глибочицької сільської ради від 19.12.2023.

За результатами розгляду листа рішення прийнято не було.

У подальшому, 12.07.2024, Центральне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства направило на адресу Глибочицької сільської ради повторне подання про віднесення земельних ділянок до самозаліснених, у якому зазначили про необхідність повернення до питання віднесення земельних ділянок до самозаліснених в порядку, передбаченому ст.57-1 Земельного кодексу України та першочергового опрацювання земельних ділянок загальною площею 202,6590 га у тому числі сформовані земельні ділянки площею 70,5804 та не сформовані - 132,0786 га.

У відповідь на повторне подання, Глибочицька сільська рада повідомила, що за результатами розгляду подання прийнято рішення Глибочицької сільської ради від 29.07.2024 «Про розгляд звернення Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства» згідно якого звернення ЦМУЛМГ залишено без задоволення.

Оскільки згідно з ч. 2 ст. 57-1 Земельного кодексу України рішення органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, а будь-який інший нормативно-правовий акт не визначає процедуру віднесення земель до самозалісених, у Глибочицької сільської ради відсутні дискреційні повноваження щодо розгляду питання віднесення угідь до самозалісених за результатами розгляду подання Центрального МУЛМГ та вжиття заходів до внесення відомостей до ДЗК про віднесення даних земель до самозаліснених.

Згідно з Рекомендаціями Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятими Комітетом Міністрів 11 березня 1980 року на 316-й нараді (Recommendation N? R(80)2 of the Committee of Ministers concerning the exercise of discretionary powers by administrative authorities), під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов?язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

У пункті 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої наказом Міністерства юстиції України від 24 квітня 2017 року №1395/5, дискреційні повноваження визначаються як сукупність прав та обов?язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Здійснюючи судочинство, Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) неодноразово аналізував межі, спосіб та законність застосування дискреційних повноважень національними органами, їх посадовими особами. Зокрема, в рішенні ЄСПЛ від 17 грудня 2004 року у справі «Pedersen and Baadsgaard v. Denmark» (заява N? 49017/99) зазначено, що, здійснюючи наглядову юрисдикцію, суд, не ставлячи своїм завданням підміняти компетентні національні органи, перевіряє, чи відповідають рішення національних держаних органів, які їх винесли з використанням свого дискреційного права, положенням Конвенції та Протоколів до неї. Суд є правозастосовчим органом та не може підміняти державний орган, рішення якого оскаржується, відміняти замість нього рішення, яке визнається протиправним, приймати інше рішення, яке б відповідало закону, та давати вказівки, які б свідчили про вирішення питань, які належать до компетенції такого суб`єкта владних повноважень.

Разом з тим, у рішенні ЄСПЛ від 2 червня 2006 року у справі «Волохи проти України» (заява №23543/02) при наданні оцінки повноваженням державних органів суд виходив з декількох ознак, зокрема щодо наявності дискреції. Так, суд вказав, що норма права є «передбачуваною», якщо вона сформульована з достатньою чіткістю, що дає змогу кожній особі - у разі потреби за допомогою відповідної консультації - регулювати свою поведінку. «...надання правової дискреції органам виконавчої влади у вигляді необмежених повноважень було б несумісним з принципом верховенства права. Отже, закон має з достатньою чіткістю визначати межі такої дискреції, наданої компетентним органам, і порядок її здійснення, з урахуванням законної мети даного заходу, щоб забезпечити особі належний захист від свавільного втручання».

Відповідно до пункту 7 частини першої статті 2 Закону України «Про адміністративну процедуру» дискреційне повноваження - повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано. Частиною третьою статті 6 цього ж Закону визначено, що здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов:

1) дискреційне повноваження передбачено законом;

2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом;

3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом;

4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

З огляду на вищезазначене, дискреційними є такі повноваження, у межах яких норма права допускає кілька варіантів поведінки суб`єкта владних повноважень у кожній конкретній ситуації та встановлених обставинах справи, кожна з яких буде правомірною.

У спірних же правовідносинах, а саме, що стосується відмови в задоволенні повторного подання Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 12.07.2024 за №04-17/727 сесією Глибочицької сільської ради не йдеться про вибір влади на власний розсуд прийняти чи не прийняти рішення про віднесення земель до самозаліснених, оскільки згідно ст.57-1 Земельного кодексу України до самозаліснених угідь орган місцевого самоврядування не може віднести лише землі державної та приватної власності, а також землі лісогосподарського, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення.

Таким чином, суд має право у судовому порядку зобов`язати Глибочицьку сільську раду виконати вимоги законодавства, яке регулює віднесення угідь до самозалісених земель. Задоволення позову в цій частині не виходить за межі завдань адміністративного судочинства та не є формою втручання в дискреційні повноваження органу місцевого самоврядування.

Більше того, на підставі аналізу положень КАС України можна зробити висновок, що ефективність судового захисту прав та інтересів особи в адміністративному судочинстві включає ефективність розгляду та вирішення справи, ефективність способу захисту, ефективність судового рішення та ефективність його виконання.

Усі ці складові можна охопити єдиним терміном - «ефективне правосуддя», що є еталоном для оцінки якості роботи судової гілки влади та запорукою довіри до неї з боку громадян, а також інших суб`єктів.

Оскільки законодавцем визначені виключні підстави для неможливості віднесення земель до самозалісених, з метою забезпечення ефективного захисту прав позивача, з урахуванням положень ст.ст. 2, 245 КАС України, зобов`язання органу місцевого самоврядування прийняти в цьому випадку певне рішення не буде вважатися втручанням у його дискреційні повноваження, адже лише такий спосіб захисту порушеного права та інтересу буде найбільш ефективним та спрямованим на недопущення свавілля в діяльності суб`єктів владних повноважень.

Так, у доповіді Венеціанської комісії №512/2009 «Про верховенство права» (The Rule of Law), яка прийнята на 86-й пленарній сесії 25-26 березня 2011 року), встановлено таке: Венеціанська комісія, взявши за основу визначення принципу верховенства права, дане Т. Бінгемом, дійшла висновку про існування сьогодні консенсусу щодо наступних необхідних складових верховенства права: законність (у тому числі прозорий, підзвітний і демократичний процес ухвалення законів), правова визначеність, заборона сваволі, доступ до правосуддя (забезпечується незалежними і неупередженими судами), дотримання прав людини, недискримінація і рівність перед законом (пункт 21); у рамках Організації Об`єднаних Націй поняття «верховенство права», що було включене до преамбули Загальної декларації прав людини (1948 рік), застосовується для впровадження низки принципів, що мають властивість змінюватися залежно від того чи іншого контексту; порівняння двох доповідей, підготовлених за короткий проміжок часу (2002- 2004 роки), демонструє цю різноманітність підходів: у першій наголошується, наприклад, на таких елементах, як незалежна судова система, незалежні установи захисту прав людини, визначені та обмежені повноваження влади, справедливі та прозорі вибори; тоді як у другій увагу сконцентровано на таких елементах, як якість законодавства, ієрархічна вищість закону, рівність перед законом, відповідальність перед законом, юридична визначеність, процесуальна та судова прозорість, уникнення свавілля, поділ влади та ін. (пункт 24).

Крім того, у пункті 170 рішення у справі «Олександр Волков проти України» (заява №21722/11) ЄСПЛ зазначив, що законодавство повинно забезпечувати певний рівень юридичного захисту проти свавільного втручання з боку державних органів. Існування конкретних процесуальних гарантій є у цьому контексті необхідним. Те, які саме гарантії вимагатимуться, певною мірою залежатиме від характеру та масштабів зазначеного втручання (див. рішення у справі «P.G. and J.H. v. the United Kingdom», заява №44787/98, пункт 46).

У пункті 45 рішення у справі «Al-dulimi and Montana management INC. v.tzerland» (заява №5809/08) ЄСПЛ наголосив, що однією з фундаментальних складових європейського громадського порядку є принцип верховенства права, а свавілля (arbitrariness) є запереченням цього принципу. Навіть у контексті тлумачення та застосування національного законодавства, коли Суд залишає національним органам влади дуже широкі повноваження, він завжди робить це, прямо чи неявно, з урахуванням заборони свавілля (prohibition of arbitrariness) (див. рішення у справах «Garca Ruiz v. Spain», заява №30544/96, пункти 28-29; «Storck v Germany», заява №61603/00, пункт 98).

Законодавчо закріплена процедура прийняття рішень суб`єктами публічного права має на меті створення гарантій та встановлення меж реалізації повноважень органами публічного права і, в разі її неналежного дотримання, дає підстави для оскарження до суду таких рішень (дій) особою, чий інтереси вони зачіпають. Установлена законом процедура є важливою гарантією недопущення зловживань з боку суб`єктів владних повноважень під час прийняття рішень та вчинення дій, яка повинна забезпечувати, передусім, справедливе ставлення до особи, а також дотримання загального принципу юридичної визначеності, складовою якого є принцип легітимних очікувань.

Аналогічні висновки містяться у постановах Верховного Суду від 25 січня 2019 року у справі №826/382/18, від 13 березня 2019 року у справі №826/11708/17, від 8 липня 2021 року у справі №160/674/19 та від 20 травня 2022 року у справі №340/370/21.

Відповідно до статей 13, 16 Конституції України земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межа території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією, забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України є обов`язком держави.

Згідно ст. 1 Лісового кодексу України ліси України є її національним багатством, незалежно від того, на землях яких категорій вони зростають, та незалежно від права власності на них становлять лісовий фонд України і перебувають під охоронною держави.

Тобто ліс - це в першу чергу природна екосистема, а вже потім - ресурс, який за своїм призначенням і розташуванням покликаний виконувати переважно екологічні функції і має відповідно обмежене експлуатаційне використання.

Він є однією з важливих складових біосфери і в умовах нинішньої урбанізації перетворився в один із найважливіших факторів підтримки природного стану біосфери. Його соціальне й культурне значення стає незамінним.

Таким чином, лісові екосистеми з їх багатосторонніми корисними функціями необхідно розцінювати як реальний загальносуспільний екологічний капітал і невід`ємну складову національного багатства держави.

Статтею 7 Лісового кодексу України визначено, що ліси, які знаходяться в межах території України, є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника на ліси здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених Конституцією України. Ліси можуть перебувати в державній, комунальній та приватній власності. Суб`єктами права власності на ліси є держава, територіальні громади, громадяни та юридичні особи.

Однією із основних проблем у сфері лісового господарства Державною стратегією управління лісами України до 2035 року, схваленою розпорядженням Кабінету Міністрів України №1777 від 29.12.2021, визначено недостатню лісистість території нашої держави та незаконні рубки лісу.

У зв`язку з цим, та з метою збільшення площ лісів, законодавцем введено поняття «самозаліснених земель», однак, вказані землі такими стають лише після внесення відповідних відомостей до ДЗК.

На підставі вищевказаного, слід дійти висновку, що бездіяльність Глибочицької сільської ради, що виявляється у не вжитті заходів до прийняття рішення про задоволення повторного подання від 12.07.2024 №04-17/727, порушує інтереси держави, що закріплені Законом України «Про Основні засади (стратегію) державної екологічної політики України на період до 2030 року», Указом Президента України від 07.06.2021 №228 «Про деякі заходи щодо збереження та відтворення лісів» та низкою інших нормативно-правових актів.

Крім того, ще одним підтвердженням посиленої уваги держави на збереження лісових насаджень є норми ст.23 Земельного кодексу України, якою

Так, даною статтею встановлено, що землі, придатні для потреб сільського господарства повинні надаватись насамперед для потреб сільського господарства, за виключенням самозаліснених земель.

Вказане підтверджує той факт, що відмова в прийнятті рішення про віднесення земель до самозаліснених може призвести до передачі вказаних земель приватним особам та суб`єктам господарювання для ведення сільськогосподарського виробництва, відверте знищення та вирубку зелених насаджень, що на них знаходяться, що безсумнівно не відповідає інтересам держави.

На підставі викладеного, суд дійшов висновку про визнання протиправним та скасування рішення Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №18 від 29.07.2024 "Про розгляд звернення Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства" та зобов`язання Глибочицької сільської ради Житомирського району розглянути на сесії ради повторне подання Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства про віднесення земельних ділянок до самозаліснених від 12.07.2024 №04-17/727 та прийняти за результатами рішення про віднесення земель, зазначених в поданні до самозаліснених України.

За нормами частин 1 та 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Перевіривши юридичну та фактичну обґрунтованість доводів сторін, оцінивши докази суб`єкта владних повноважень та докази, надані відповідачем, суд доходить висновку про наявність підстав для задоволення адміністративного позову.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у справі, суд зазначає, що згідно з частиною 2 статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки докази про такі судові витрати суду не надано, то підстави для їх розподілу відсутні.

Керуючись ст.ст. 73-77, 90, 94, 139, 241, 245, 246, 250, 255, 295 КАС України, суд -

вирішив:

Адміністративний позов Виконувача обов`язків керівника Житомирської окружної прокуратури (вул. Леха Качинського, 2, м. Житомир, 10014, ) в інтересах держави в особі Державної екологічної інспекції Поліського округу (вул. Леха Качинського, 12а, м. Житомир, 10014, ), Державного агентства лісових ресурсів України (вул. Шота Руставелі, 9-А, м. Київ, 01023, ), Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (вул. Степана Бандери, 8, м. Житомир, 10029, ) до Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області (вул. Грушевського, 2, с. Глибочиця, Житомирський район, Житомирська область, 12403, ) про зобов`язання вчинити дії - задовольнити.

Визнати протиправним та скасувати рішення Глибочицької сільської ради Житомирського району Житомирської області №18 від 29.07.2024 "Про розгляд звернення Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства".

Зобов`язати Глибочицьку сільську раду Житомирського району розглянути на сесії ради повторне подання Центрального міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства про віднесення земельних ділянок до самозаліснених від 12.07.2024 №04-17/727 та прийняти за результатами рішення про віднесення земель, зазначених в поданні до самозаліснених України.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.

Рішення суду може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Повний текст рішення складено 23 квітня 2026 року.

Суддя Р.М.Шимонович