Справа № 420/17394/25
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 квітня 2026 року

м. Київ

справа №420/17394/25

адміністративне провадження № К/990/13942/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Соколова В.М., Загороднюка А.Г.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Сігнаєвський Андрій Олегович, на додаткову постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерства оборони України, про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Міністерства оборони України, в якому просив:

- визнати протиправною та скасувати постанову ВЛК оформлену довідкою Військово-лікарської комісії 15/2025-0411-2878 (Довідка) від 11.04.2025 щодо визнання придатним до військової служби ОСОБА_1 ;

- зобов`язати ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити відомості про проходження ОСОБА_1 . Військово-лікарської комісії 11.04.2025 та відомості щодо придатності ОСОБА_1 до військової служби з реєстру «Оберіг» та особистої картки військовозобов`язаного ОСОБА_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 адміністративний позов задоволено:

- визнано протиправною та скасовано постанову ВЛК оформлену довідкою Військово-лікарської комісії 15/2025-0411-2878 (Довідка) від 11.04.2025 щодо визнання придатним до військової служби ОСОБА_1 ;

- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_2 виключити відомості про проходження ОСОБА_1 ВЛК 11.04.2025 з реєстру «Оберіг» та особистої картки військовозобов`язаного ОСОБА_1 ;

- зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно провести медичний огляд ОСОБА_1 у порядку, передбаченому нормами чинного законодавства та прийняти відповідне рішення.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 08.10.2025 змінено, виключено з резолютивної частини судового рішення абзац четвертий, яким зобов`язано ІНФОРМАЦІЯ_3 повторно провести медичний огляд ОСОБА_1 у порядку, передбаченому нормами чинного законодавства та прийняти відповідне рішення. В іншій частині судове рішення суду першої інстанції залишено без змін.

Додатковим рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 09.12.2025, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 10.02.2026, заяву про стягнення витрат на професійну правничу допомогу задоволено частково, стягнуто з ІНФОРМАЦІЯ_4 за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 витрати зі сплати професійної правничої допомоги у розмірі 5000,00 грн, у задоволені решти вимог відмовлено.

Додатковою постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2026, заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового судового рішення задоволено частково. Ухвалено додаткову постанову у справі № 420/17394/25. Стягнуто з рахунку бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_4 на користь ОСОБА_1 судові витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 7 000 грн.

Не погоджуючись із додатковою постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27.02.2026, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Сігнаєвський А.О., звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою.

У зв`язку з перебуванням у відпустці судді Загороднюка А.Г. у період з 13.04.2026 по 20.04.2026 (наказ голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.03.2026 № 756/0/6-26) та перебуванням судді Соколова В.М. у відрядженні у період з 06.04.2026 по 11.04.2026, у відпусті 13.04.2026 та наданням йому дня відпочинку як донору 14.04.2026 (накази голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.03.2026 № 724/0/6-26 та від 06.04.2026 № 1142/0/5-26), питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по виходу суддів з відпусток та по закінченню відрядження.

Перевіривши зміст оскаржуваного судового рішення, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Статтею 132 КАС України визначено види судових витрат. Судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно з частинами першою і другою статті 134 КАС України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Відповідно до статті 143 КАС України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Отже, за загальним правилом, питання розподілу судових витрат вирішується судом у судовому рішенні, яким закінчується розгляд справи. Разом з тим, КАС України передбачені випадки, коли суд може вирішити питання розподілу судових витрат після ухвалення рішення по суті позовних вимог, а саме: 1) якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат (частина третя статті 143); 2) у випадку постановлення ухвали про закриття провадження у справі, залишення позову без розгляду або ухвалення рішення про задоволення позову у зв`язку з його визнанням (суд вирішує питання про розподіл судових витрат не пізніше десяти днів з дня ухвалення відповідного судового рішення, за умови подання учасником справи відповідної заяви і доказів, які підтверджують розмір судових витрат (частина шоста статті 143); 3) якщо це питання не було вирішено (пункт 3 частини першої статті 252).

У таких випадках суд виносить додаткове рішення в порядку, визначеному статтею 252 цього Кодексу.

Оскільки додаткове судове рішення після його ухвалення стає частиною судового рішення по суті позовних вимог, відповідно, порядок його оскарження є таким, що і для рішення по суті, оскільки вирішує питання, які не пов`язані із вимогами адміністративного позову, але в обов`язковому порядку мають бути вирішені судом.

Таким чином, при вирішенні питання про можливість відкриття касаційного провадження за скаргою на додаткове судове рішення вирішальним є питання можливості касаційного оскарження судового рішення по суті позовних вимог.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Отже, оскарження рішень судів у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

За частиною першою статті 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Так, приписами пунктів 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України встановлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судового рішення скаржник посилається на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано частини шосту та сьому статті 134, статтю 139 КАС України без урахування висновків, викладених у постанові Великої Палати Верховного Суду від 18.01.2024 у справі № 9901/459/21 та постановах Верховного Суду від 22.11.2019 у справі № 902/347/18, від 03.10.2019 у справі № 922/445/19 про те, що застосування принципу співмірності можливе лише за наявності клопотання іншої сторони, яке має бути обґрунтованим та містити альтернативний розрахунок та що суд не має права зменшувати витрати на правничу допомогу з власної ініціативи, з огляду на принцип диспозитивності та змагальності.

Як убачається зі змісту касаційної скарги скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції у цій справі № 420/17394/25 безпідставно зменшив суму витрат на правничу допомогу за відсутності відповідного клопотання сторони відповідача. Касатор вказує, що розгляд заяв про розподіл судових витрат у письмовому/спрощеному провадженні не звільняє суд від обов`язку дотримання процесуальних передумов застосування принципу співмірності та стандарту вмотивованості судового акта. Натомість формування підходу, за якого витрати на правничу допомогу зменшуються з ініціативи суду без клопотання іншої сторони та без розрахунку, призводить до системного нівелювання механізму відшкодування витрат (статті 134, 139 КАС України), порушує принцип правової визначеності та фактично обмежує доступ до професійної правничої допомоги у спорах із суб`єктами владних повноважень.

Суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання скаржника на постанови Верховного Суду у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних нормативно-правових актів.

У цій справі № 420/17394/25 суд апеляційної інстанції установив, що на підтвердження понесених судових витрат на правничу допомогу у загальному розмірі 14 300 грн надано докази: детальний опис робіт, договір про надання правничої допомоги у справах від 07.01.2026, чек лист: відшкодування витрат на правничу допомогу, додаток № 1 до договору (про надання правової допомоги) від 07.01.2026, порядок оплати гонорару, рахунки та платіжні інструкції.

Дослідивши матеріали справи, надані представником позивача на підтвердження витрат на професійну правничу допомогу письмові докази, а також врахувавши доводи заперечення ІНФОРМАЦІЯ_5 про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про неспівмірність заявлених позивачем до відшкодування коштів із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт.

При цьому суд апеляційної інстанції посилався на позицію Верховного Суду, викладену зокрема у постановах від 28.04.2023 у справі № 640/8003/20, від 25.05.2023 у справі № 440/7120/20, від 20.06.2023 у справі 280/5922/21 про те, що визначаючись із відшкодуванням понесених витрат на правничу допомогу, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

Крім того П`ятий апеляційний адміністративний суд урахував позицію Верховного Суду викладену у постанові від 17.05.2023 по справі № 560/3073/20, у якій суд касаційної інстанції зауважив, що судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим, суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи. При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін.

У контексті доводів скаржника про те, що суд апеляційної інстанції у цій справі № 420/17394/25 не врахував висновків Верховного Суду щодо застосування норм права, викладених у справах 9901/459/21, № 902/347/18 та № 922/445/19 колегія суддів звертає увагу на таке.

Велика Палата Верховного Суду у справі № 9901/459/21 зазначила, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. Для підтвердження цих обставин потрібно надати суду договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, які свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, і оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження). Зазначені витрати мають бути документально підтверджені та доведені.

Такий підхід було застосовано Верховним Судом у справах № 902/347/18 та № 922/445/19, на які скаржник також посилається у касаційній скарзі. У цих справах Верховний Суд вказав, що розмір судових витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду, за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

Варто зауважити, що усталеною є практика Верховного Суду стосовно того, що суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час (постанови Верховного Суду від 07.01.2025 у справі № 120/19027/23, від 24.12.2024 у справі № 380/25725/21, від 07.11.2024 у справі № 500/51/24, від 31.03.2020 у справі № 726/549/19, від 11.12.2019 у справі № 2040/6747/18).

Отже, як убачається із викладеного, П`ятий апеляційний адміністративний суд в оскаржуваній додатковій постанові урахував зазначені висновки Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, у тому числі й ті, на які скаржник посилався у касаційній скарзі. Тож суд апеляційної інстанції, дослідивши надані представником позивача письмові докази, урахувавши доводи заперечення ІНФОРМАЦІЯ_5 про зменшення розміру витрат на професійну правничу допомогу та з огляду на неспівмірність заявлених позивачем до відшкодування коштів із складністю справи, обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт, ухвалив рішення про часткове задоволення заяви позивача про стягнення на його користь судових витрат на професійну правничу допомогу.

Водночас доводи скаржника в касаційній скарзі зводяться до встановлення фактичних обставин справи та переоцінки доказів у ній, між тим як відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З огляду на викладене, Суд вважає, що заявником належним чином не обґрунтовано посилання на підставу касаційного оскарження, передбачену пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Поряд із цим необхідно врахувати, що згідно з ухвалою Одеського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 відкрито провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи.

Водночас пунктом 2 частини 5 статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа становить значний суспільний інтерес для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).

Приймаючи до уваги, що доводи касаційної скарги про те, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики та що справа становить значний суспільний інтерес для учасника справи, який подає касаційну скаргу, обґрунтовувалося касатором у взаємозв`язку із неврахуванням висновків Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, оцінку яким Судом надано вище, то Суд доходить висновку, що і підстави касаційного оскарження за пунктами «а» та «в» частини п`ятої статті 328 КАС України також є необґрунтованими.

Умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

Аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з установленими судом обставинами цієї адміністративної справи не дають підстав для висновку про наявність обставин, наведених у підпунктах «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Обмеження переліку судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.

Призначення Верховного Суду як найвищої судової установи в Україні - це, у першу чергу, сформувати обґрунтовану правову позицію стосовно застосування всіма судами у подальшій роботі конкретної норми матеріального права або дотримання норми процесуального права, що була неправильно використана судом і таким чином спрямувати судову практику в єдине і правильне правозастосування (вказати напрямок у якому слід здійснювати вибір правової норми); на прикладі конкретної справи роз`яснити зміст акта законодавства в аспекті його розуміння та реалізації на практиці в інших справах з вказівкою на обставини, що потрібно враховувати при застосуванні тієї чи іншої правової норми, але не нав`язуючи, при цьому, нижчестоящим судам результат вирішення конкретної судової справи.

Забезпечення єдності судової практики є реалізацією принципу правової визначеності, що є одним із фундаментальних аспектів верховенства права та гарантує розумну передбачуваність судового рішення. Крім того, саме така діяльність Верховного Суду забезпечує дотримання принципу рівності всіх громадян перед законом, який втілюється шляхом однакового застосування судом тієї самої норми закону в однакових справах щодо різних осіб.

Отже, завдання Верховного Суду є не тільки і навіть не стільки вирішення конкретного спору. Суд повинен у передбачений процесуальним законом спосіб (шляхом розгляду конкретного спору та перевірки окремого процесуального судового рішення) витлумачити, як правильно застосувати норму матеріального права, що була не однаково застосована судами з тією метою, щоб надалі спрямовувати судову практику в єдино правильне русло.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.

Оскільки касаційна скарга подана на судове рішення у справі, яка розглянута за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судовому рішенні суду апеляційної інстанції обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених частиною четвертою та пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Сігнаєвський Андрій Олегович, на додаткову постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 27 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , Військово-лікарської комісії ІНФОРМАЦІЯ_1 , третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні відповідача - Міністерства оборони України, про визнання протиправною та скасування постанови, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько В.М. Соколов
А.Г. Загороднюк