Справа № 380/20553/25
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

28 квітня 2026 року

м. Київ

справа №380/20553/25

адміністративне провадження № К/990/9767/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Єрьоміна Вікторія Анатоліївна, на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною,

У С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 ) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 , щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 в періоди з 01.08.2022 по 20.05.2023 грошового забезпечення, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023 на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 30.08.2017 № 704 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704), з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44 (далі - Порядок № 44) ;

- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 , здійснити ОСОБА_1 перерахунок грошового забезпечення за період з 01.08.2022 по 20.05.2023, а також виплачених за вказаний період: грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально-побутових питань, компенсація невикористаної щорічної основної відпустки, додаткової відпустки, одноразової грошової допомоги при звільнені, премії, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, розрахованих шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023, на відповідні тарифні коефіцієнти, згідно з пунктом 4 Постанови № 704, з урахуванням раніше виплачених сум та із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку № 44.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 позовну заяву залишено без руху, позивачу запропоновано усунути недоліки позовної заяви протягом десяти днів з дня отримання копії цієї ухвали, шляхом надання заяви про поновлення строку звернення до адміністративного суду з цим позовом та доказів поважності причин його пропуску.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 позовну заяву ОСОБА_1 до В/ч НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльність, зобов`язання вчинити дії повернуто позивачу.

Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив з того, що оскільки позивача було звільнено та виключено зі списків особового складу В/ч НОМЕР_1 ще 06.02.2025, а у витязі з наказу № 37 від 06.02.2025 містилися відомості про всі належні йому при звільненні виплати та їх складові, ОСОБА_1 повинен був дізнатися про порушення своїх прав саме в день звільнення. Однак із позовом до суду у цій справі (щодо перерахунку грошового забезпечення та виплат при звільненні із застосуванням прожиткового мінімуму станом на 2022-2023 роки) позивач звернувся лише 14.10.2025, тобто з пропуском встановленого статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) тримісячного строку звернення. Надаючи оцінку доводам позивача, суд першої інстанції зазначив, що посилання на необмеженість строку звернення в попередній редакції закону та дату отримання листа-відповіді від 26.05.2025 не змінюють моменту, з якого останній повинен був дізнатися про порушення своїх прав, оскільки такі обставини не свідчать про наявність об`єктивно непереборних перешкод для своєчасного звернення до суду.

Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.02.2026 апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29.10.2025 у справі №380/20553/25 - без змін.

Не погодившись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Єрьоміна Вікторія Анатоліївна, звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Ухвалою Суду від 30.03.2026 касаційну скаргу залишено без руху, з підстав недотримання вимог статті 330 КАС України. Заявникові надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання до суду касаційної інстанції уточненої касаційної скарги із зазначенням про допущені судом першої та апеляційної інстанції порушення конкретних норм процесуального права при його ухваленні, а також надання копій уточненої касаційної скарги відповідно до кількості учасників справи.

Одночасно скаржнику роз`яснено, що у разі невиконання вимог статті 330 КАС України в установлений судом строк касаційна скарга буде повернута.

Частиною одинадцять статті 251 КАС України передбачено, що якщо учасник справи має електронний кабінет, суд надсилає всі судові рішення такому учаснику в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи чи її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами. У разі відсутності в учасника справи електронного кабінету судові рішення надсилаються в паперовій формі рекомендованим листом із повідомленням про вручення.

Згідно пункту 2 частини шостої статті 251 КАС України днем вручення судового рішення є день вручення судового рішення, за умови отримання відповідного повідомлення про його доставлення.

Відповідно до частини сьомої статті 251 КАС України якщо копію судового рішення вручено представникові, вважається, що його вручено й особі, яку він представляє.

Згідно з інформацією, наявною в комп`ютерній програмі «Діловодство спеціалізованого суду», електронний документ (ухвала суду про залишення касаційної скарги без руху від 30.03.2026) доставлена в Електронний кабінет ОСОБА_2 02.04.2026 о 08 год 39 хв та, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа.

Копія ухвали Суду від 30.03.2026 направлена скаржнику поштовим відправленням зі штрихкодовим ідентифікатором R65. Вказану ухвалу згідно з розпискою про вручення поштового відправлення, яка надійшла на адресу суду, ОСОБА_1 отримав 07.04.2026.

08.04.2026 від представника скаржника на виконання ухвали про залишення без руху через підсистему «Електронний суд» до Суду надійшла уточнена касаційна скарга.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи уточненої касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України передбачено, що у касаційній скарзі зазначаються обґрунтування вимог особи, що подає касаційну скаргу, із зазначенням того, у чому полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Частиною першою статті 122 КАС України передбачено, що позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

За правилами частини першої статті 123 КАС України, у разі подання особою позову після закінчення строків, установлених законом, без заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані судом неповажними, позов залишається без руху. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду з заявою про поновлення строку звернення до адміністративного суду або вказати інші підстави для поновлення строку.

За змістом частини другої статті 123 КАС України, якщо заяву не буде подано особою в зазначений строк або вказані нею підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Варто зауважити, що умови проходження більшості видів публічної служби, зокрема й у питаннях щодо оплати праці, регулюються як спеціальним законодавством, так і загальними нормами трудового законодавства, тобто нормами законодавства про працю.

Проте положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці. Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України.

Визначення строку звернення до адміністративного суду в системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень в адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом установленого проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) не матимуть поворотної дії в часі та не потребуватимуть скасування, а правові наслідки прийнятого рішення або вчиненої дії (бездіяльності) не будуть відмінені у зв`язку з таким скасуванням. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень.

Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01.01.2022 № 2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-IX), який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:

«Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті (частина перша статті 233 КЗпП України).

Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116) (частина друга статті 233 КЗпП України)».

Наведене свідчить, що початок перебігу тримісячного строку для подання адміністративного позову варто обчислювати з моменту, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум (тобто, письмового документа, у якому детально зазначено суми, нараховані та виплачені позивачу при звільненні).

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на адміністративний позов, тобто коли особа дізналася або могла дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

День, коли особа дізналася про порушення свого права - це установлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів. Цим днем може бути, зокрема, день, коли мало бути прийняте рішення (вчинено дію), якщо таке рішення (дія) не було прийняте (не була вчинена).

Отже, про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення військовослужбовець, який вибуває до нового місця служби, або який звільняється з військової служби, дізнається у день виключення його зі списків особового складу військової частини шляхом засвідчення особистим підписом на грошовому атестаті.

На переконання Суду, початок перебігу строку звернення до суду у цій справі, з урахуванням частини другої статті 233 КЗпП України, слід пов`язувати з моментом, коли позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум. Таким моментом може бути день вручення розрахункового листа, довідки про нараховані та виплачені суми тощо.

У касаційній скарзі скаржник зазначив, що суди попередніх інстанції невірно застосовано частину першу статті 233 КЗпП України. Разом із цим, касатор заперечує проти висновків суду першої та апеляційної інстанцій про пропуск строку звернення до суду, проте стверджує, що суди попередніх інстанцій безпідставно дійшли висновку про відсутність підстав для поновлення строку звернення до суду, оскільки не надали належної правової оцінки обставинам, що зумовили його пропуск.

Предметом спору у цій справі є нарахування та виплата грошового забезпечення позивача за період з 01.08.2022 по 20.05.2023.

Як слідує із змісту оскаржуваних рішень, що позивача було звільнено та виключено зі списків особового складу Військової частини НОМЕР_1 ще 06.02.2025, у витязі з наказу № 37 від 06.02.2025 містяться відомості про всі належні позивачу при звільненні виплати. Проте, позивач звернувся до суду з цим позовом лише 14.10.2025, пропустивши тримісячний строк звернення, який повинен обчислюватися з 05.06.2023.

Суд першої інстанції повертаючи позовну заяву, з яким погодився суд апеляційної інстанції, зауважив, що позивача було виключено зі списків особового складу частини 06.02.2025, коли діяла редакція статті 233 КЗпП України, яка обмежувала строк звернення до суду.

Разом із цим, суд першої інстанції зазначив про те, що позивач вперше почав вчиняти активні дії щодо отримання відомостей про складові свого грошового забезпечення за 2022, 2023 роки лише в 2025 році, тобто після спливу тримісячного строку.

Колегія суддів апеляційної інстанції зазначила, що позивач про розмір свого щомісячного грошового забезпечення та порядок його нарахування міг дізнатися в момент його отримання, звернувшись до військової частини.

Повертаючи позовну заяву, суди виходили з того, що позивач не довів існування об`єктивно непереборних обставин, які унеможливили своєчасне звернення до суду з цими вимогами, а вказані ним підстави для поновлення процесуального строку визнали неповажними.

Суд погоджується з такими висновками судів попередніх інстанцій.

Аналогічні висновки викладенні у постановах Верховного Суду від 10.09.2025 у справі № 160/28405/24 та від 07.04.2026 у справі № 240/16469/24.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2020 у справі № 9901/32/20 дійшла висновку, що правовий інститут строків звернення до адміністративного суду за захистом свого порушеного права не містить вичерпного, детально описаного переліку причин чи критеріїв їх визначення. Натомість закон запроваджує оцінні, якісні параметри визначення таких причин - вони повинні бути поважними, реальними або, як згадано вище, непереборними і об`єктивно нездоланними на час плину строків звернення до суду. Ці причини (чи фактори об`єктивної дійсності) мають бути несумісними з обставинами, коли суб`єкт звернення до суду знав або не міг не знати про порушене право, ніщо правдиво йому не заважало звернутися до суду, але цього він не зробив і через власну недбалість, легковажність, байдужість, неорганізованість чи інші подібні за суттю ставлення до права на доступ до суду порушив ці строки.

Іншого способу визначити, які причини належить віднести до поважних, ніж через зовнішню оцінку змісту конкретних обставин, хронологію та послідовність дій суб`єкта правовідносин перед зверненням до суду за захистом свого права немає. Під таку оцінку мають потрапляти певні явища, фактори та їх юридична природа; тривалість строку, який пропущений; те, чи могли і яким чином певні фактори завадити вчасно звернутися до суду, чи перебувають вони у причинному зв`язку із пропуском строку звернення до суду; яка була поведінка суб`єкта звернення протягом цього строку; які дії він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду тощо.

Водночас Суд відхиляє посилання скаржника у касаційній скарзі на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 29.12.2025 у справі № 580/9034/24, оскільки обставини у цій справі не є релевантними до обставин у справі № 380/20553/25. Також не приймається посилання скаржника на постанову Верховного Суду від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23, оскільки Верховний Суд у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23 відступив від вказаного висновку.

Крім того, Суд звертає увагу скаржника, що стосовно посилання на невірне застосування судами попередніх інстанцій частини першої статті 233 КЗпП України, Суд зазначає наступне.

До 19.07.2022 редакція частини другої статті 233 КЗпП України передбачала право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної заробітної плати без обмеження будь-яким строком. Проте із набранням чинності Законом України від 01.07.2022 № 2352-IX положення статті 233 КЗпП України зазнали змін, згідно з якими частина перша вказаної статті регулює питання звернення до суду працюючих працівників у тримісячний строк, тоді як частина друга встановлює спеціальний тримісячний строк для звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, обчислення якого починається з дня одержання ним письмового повідомлення про нараховані та виплачені суми.

В чому полягає неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм частини другої статті 233 КЗпП України скаржник не визначає.

Враховуючи те, що скаржник оскаржує ухвалу суду першої інстанції про повернення позовної заяви після її перегляду в апеляційному порядку, зазначену в частині другій статті 328 КАС України, підставами касаційного оскарження можуть бути неправильне застосування судоми попередніх інстанцій норм процесуального права.

Водночас скаржник належно не обґрунтовує неправильність застосування норм процесуального права при поверненні позовної заяви.

При цьому, Суд зауважує, що суди обох інстанції не надавали оцінку правильності застосування норм матеріального права по суті спору, а встановили порушення норм процесуального права, так як наслідок позовну заяву було повернуто позивачу у зв`язку з пропуском строку звернення до адміністративного суду.

Таким чином, скаржником не виконано вимоги ухвали Суду від 30.03.2026 про залишення касаційної скарги без руху.

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

У пункті 1 частини четвертої статті 169 КАС України визначено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

За наведених обставин касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 169, 330, 332 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Касаційну ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Єрьоміна Вікторія Анатоліївна, на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 29 жовтня 2025 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Роз`яснити заявникові, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до Верховного Суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Судді Л.О. Єресько
А.Г. Загороднюк В.М. Соколов