Справа № 420/20181/25
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2026-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 квітня 2026 року

м. Київ

справа №420/20181/25

адміністративне провадження № К/990/11787/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів: Желєзного І.В., Загороднюка А.Г.,

перевіривши касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2026 у справі №420/20181/25 за позовом Акціонерного товариства «Українська залізниця» до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Акціонерне товариство «Українська залізниця» звернулося до суду з позовом до Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС), в якому просило:

- визнати протиправними дії Регіонального сервісного центру ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) щодо відмови в знятті з державного обліку вибракуваного (списаного) в цілому пасажирського автобуса марки КАВЗ модель 3270 державний номер НОМЕР_1 ;

- зобов`язати Регіональний сервісний центр ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) зняти з державного обліку вибракуваний (списаний) в цілому пасажирський автобус марки КАВЗ модель 3270 державний номер НОМЕР_1 .

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2025, залишеним без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2026, у задоволенні позову відмовлено повністю.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, 16.03.2026 Акціонерне товариство «Українська залізниця» через підсистему «Електронний суд» подало касаційну скаргу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 02.04.2026 зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків шляхом надіслання до суду касаційної інстанції касаційної скарги в новій редакції з доказами надсилання її копії іншим учасникам справи, з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

На виконання указаної ухвали скаржник надіслав касаційну скаргу в новій редакції.

Проаналізувавши зміст касаційної скарги в новій редакції, Верховний Суд уважає, що вона не усуває виявлених недоліків, які слугували підставою для залишення касаційної скарги без руху.

У касаційній скарзі в новій редакції скаржник покликається на пункти 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Покликаючись на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник, зазначаючи ті самі підстави, наполягає на тому, що суди попередніх інстанцій неправильно застосували норми абз. 4 п. 3.11 Інструкції № 379 та Закону України «Про звернення» громадян», оскільки останні, на його переконання, не підлягають застосуванню, виходячи із фактичного змісту правовідносин, що виникли між сторонами.

На думку скаржника, судами попередніх інстанцій було неправильно кваліфіковано заяву представника позивача від 30.05.2025 та відповідь відповідача на неї від 31.05.2025 № 31/30/5141-2025, як звернення громадянина та відповідь на нього в розумінні Закону України «Про звернення громадян».

Із урахуванням наведеного відповідач вказує на необхідності відступити від висновку щодо застосування п. 3.11 Інструкції № 379 та передбачених цим пунктом порядку та термінів, встановлених Законом України «Про звернення громадян», викладеного у постанові Верховного Суду від 07.05.2021 у справі № 420/3445/19, шляхом його уточнення в частині можливості його [абз. 4 п. 3.11. Інструкції № 379] застосування:

- виключно щодо звернень громадян (фізичних осіб) та неможливості застосування у разі розгляду звернень юридичних осіб;

- виключно у разі якщо характер відносин, що виникли між сторонами до подання відповідної заяви та з приводу, яких вона подана, не свідчить про те, що заява стосуються фактичної відмови у здійсненні реєстрації (перереєстрації, зняття з державного обліку) транспортного засобу.

Отже, в уточненій касаційній скарзі заявник так само пропонує відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 07.05.2021 у справі № 420/3445/19, здебільшого, деталізуючи доводи первісної касаційної скарги.

Проте мотиви скаржника аналогічно зводяться до незгоди із встановленням судами попередніх інстанцій обставин справи в контексті визначення заяви представника позивача від 30.05.2025 та відповідь відповідача на неї від 31.05.2025 № 31/30/5141-2025 - зверненням та відповіді на нього в розумінні Закону України «Про звернення громадян».

Так, основний аргумент щодо необхідності видозміни та уточнення висновку Верховного Суду від 07.05.2021 у справі № 420/3445/19 скаржник пов`язує із тим, що застосування означених положень законодавства є можливим виключно у випадках якщо характер відносин, що виникли між сторонами до подання відповідної заяви та з приводу яких вона подана, не свідчить про те, що заява стосується фактичної відмови у здійсненні реєстрації (перереєстрації, зняття з державного обліку) транспортного засобу. Своєю чергою, покликання щодо необхідності видозміни та уточнення означеного висновку Верховного Суду щодо можливості застосування наведених норм права виключно щодо звернень громадян (фізичних осіб) та неможливості застосування у разі розгляду звернень юридичних осіб є похідним аргументом, позаяк зі змісту скарги убачається, що пріоритетним питанням для скаржника виступає саме суть заяви (звернення), якій передувало особисте звернення представника позивача до відповідача, правову природу якої, на його думку, визначено судом неправильно.

Утім наведене свідчить про те, що скаржник, вказуючи на потребі відступу від висновку Верховного Суду від 07.05.2021 у справі № 420/3445/19, намагається підмінити необхідність його уточнення незгодою із висновками судів попередніх інстанцій [щодо встановлення обставин], які виснували, що: «З огляду на положення пункту 3.11 Інструкції, заяву позивача від 30.05.2025 слід розцінювати як звернення з питань, пов`язаних із проведенням реєстрації транспортного засобу, на яку Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) у порядку і строк, визначені Законом України "Про звернення громадян", надана вичерпна відповідь.».

Скаржник, обґрунтовуючи необхідність відступу від висновку Верховного Суду від 07.05.2021 у справі № 420/3445/19 пропонує власне тлумачення застосованих судом норм права, ставлячи його [тлумачення] в залежність від обставин, встановлених судами, які він обертає на власну користь.

Отже, доводи скаржника в цій частині зводяться до незгоди із висновками судів попередніх інстанцій з оцінкою доказів у справі та встановленням обставин, а тому не свідчать про наявність фундаментальної помилки в правозастосуванні означених норм права чи наявність висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці, та відповідно не є виконанням вимог процесуального закону.

За таких підстав Верховний Суд дійшов висновку, що позивач не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Щодо покликання скаржника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, Верховний Суд зазначає, що скаржником у новій редакції касаційної скарги повторно вказано на необхідності формування висновку щодо застосування статті 34 Закону України «Про дорожній рух».

Як зазначає позивач, відсутність чіткого визначення поняття «відчуження» у нормах чинного законодавства за обставин справи, що розглядається призвело до хибного, на його думку, застосування територіальним органом МВС України частини п`ятої статті 34 Закону України «Про дорожній рух» до спірних правовідносин за обставинами справи, що розглядається. Зазначено, що відповідачем було помилково кваліфіковано звернення позивача щодо зняття з державного обліку вибракуваного (списаного) в цілому транспортного засобу, як таке, метою якого є його [транспортного засобу] відчуження. Скаржник наполягає на тому, що необхідність формування Верховним Судом висновку щодо застосування частини п`ятої статті 34 Закону України «Про дорожній рух» матиме наслідком усунення в майбутньому невизначеності у правозастосуванні органами державної влади та судами вищезазначеної правової норми.

Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Отже, оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування цієї норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

При поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як, на думку скаржника, неправильно.

Досліджуючи доводи скаржника у цій частині варто врахувати наступне.

За обставинами цієї справи судами було установлено, що на заяву від 30.05.2025 відповідачем 31.05.2025 заявнику надана відповідь №31/30/5141-8398-2025, в якій було роз`яснено норми Порядку №1388 та умов, які забезпечують здійснення реєстраційних операцій щодо вказаного транспортного засобу. Оскільки заява та додані до неї документи не відповідали нормативно встановленим вимогам щодо надання адміністративної послуги з перереєстрації, зняття з обліку транспортних засобів, заява була розглянута відповідачем відповідно до Закону України «Про звернення громадян» у межах строку, передбаченого цим законом.

З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що відповідач не відмовив позивачу у наданні адміністративної послуги з перереєстрації / зняття з обліку транспортного засобу, а роз`яснив нормативні вимоги для надання адміністративної послуги з перереєстрації / зняття з обліку транспортного засобу.

Суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, виснував, що з огляду на положення пункту 3.11 Інструкції, заяву позивача від 30.05.2025 слід розцінювати як звернення з питань, пов`язаних із проведенням реєстрації транспортного засобу, на яку Регіональним сервісним центром ГСЦ МВС в Одеській, Миколаївській та Херсонській областях (філія ГСЦ МВС) у порядку і строк, визначені Законом України "Про звернення громадян", надана вичерпна відповідь.

Суди констатували, що незгода позивача зі змістом наданої йому відповіді, яка має інформативний характер, не свідчить про порушення відповідачем Закону України "Про звернення громадян" та втручання останнього у права чи законні інтереси позивача щодо перереєстрації належного йому транспортного засобу.

Підсумовуючи вищевикладене, суди попередніх інстанцій дійшли одностайного висновку, що позивачем передчасно порушено питання щодо правових підстав для зняття з обліку пасажирського автобуса КАВЗ-3270 як вибракуваного (списаного), оскільки спірні правовідносини виникли з приводу розгляду заяви від 30.05.2025 в порядку Закону України "Про звернення громадян", а не у зв`язку з прийняттям рішення про відмову у перереєстрації транспортного засобу, яке би могло порушувати права чи законні інтереси позивача у сфері надання цієї адміністративної послуги.

Аналізуючи наведене, Верховний Суд доходить висновку, що суд першої інстанції, з яким погодився суд апеляційної інстанції, відмову у задоволенні позовних вимог мотивував саме тим, що зміст наданої позивачу відповіді має інформативний характер, тому не свідчить про порушення відповідачем Закону України "Про звернення громадян" та втручання останнього у права чи законні інтереси позивача щодо перереєстрації належного йому транспортного засобу.

Своєю чергою, суди покликалися на передчасність вимог позивача щодо підстав для зняття з обліку пасажирського автобуса КАВЗ-3270 як вибракуваного (списаного), мотивуючи це тим, що спірні правовідносини виникли з приводу розгляду заяви від 30.05.2025 в порядку Закону України "Про звернення громадян", а не у зв`язку з прийняттям рішення про відмову у перереєстрації транспортного засобу, яке би могло порушувати права чи законні інтереси позивача у сфері надання цієї адміністративної послуги.

Водночас обґрунтування скаржника у касаційній скарзі необхідності формування висновку щодо застосування частини п`ятої статті 34 Закону України «Про дорожній рух» в контексті чіткого визначення поняття «відчуження» не співвідноситься із висновками судів попередніх інстанцій, мотиви яких лягли в основу відмови у задоволенні позовних вимог.

Так, у касаційній скарзі зазначено, що помилка судів першої та апеляційної інстанцій у застосуванні означеної норми полягає в тому, що вони, встановивши, що правовідносини між сторонами спору виникли стосовно зняття з державного обліку транспортного засобу у зв`язку із його вибракуванням (списанням) в цілому, не застосували правильно до спірних правовідносин приписи частин 5 статті 34 Закону України «Про дорожній рух» та не визнали безпідставною та протиправною (такою, що суперечить вищезазначеній нормі) відповідну відмову відповідача позивачеві у знятті з державного обліку транспортного засобу в зв`язку із його вибракуванням (списанням) в цілому. Водночас скаржник пов`язує це із хибним, на його думку, застосуванням територіальним органом МВС України частини п`ятої статті 34 Закону України «Про дорожній рух» до спірних правовідносин за обставинами справи, що розглядається. На переконання скаржника, відповідачем було помилково кваліфіковане звернення позивача щодо зняття з державного обліку вибракуваного (списаного) в цілому транспортного засобу, як таке, метою якого є його [транспортного засобу] відчуження.

Верховний Суд, знову ж таки, зазначає, що суди попередніх інстанцій виснували, що спірні правовідносини виникли з приводу розгляду заяви від 30.05.2025 в порядку Закону України "Про звернення громадян", а не у зв`язку з прийняттям рішення про відмову у перереєстрації транспортного засобу, яке би могло порушувати права чи законні інтереси позивача у сфері надання цієї адміністративної послуги.

Отже, покликання скаржника на необхідність формування висновку Верховного Суду щодо застосування статті 34 Закону України «Про дорожній рух» [в контексті відсутності чіткого визначення поняття «відчуження» у нормах чинного законодавства] не знайшло свого підтвердження.

Зважаючи на викладене, наведені скаржником мотиви не є належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Отже, перевіркою змісту поданої у цій справі уточненої касаційної скарги встановлено, що у ній не викладені належним чином передбачені частиною четвертою статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15.01.2020 №460-IX і які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

Враховуючи приписи пункту 4 частини п`ятої статті 332 КАС України, та не викладення скаржником належним чином підстав для касаційного оскарження судових рішень у цій справі, визначених частиною четвертою статті 328 КАС України, касаційну скаргу необхідно повернути особі, яка її подала.

Одночасно Верховний Суд роз`яснює, що повернення касаційної скарги не перешкоджає повторному зверненню зі скаргою до суду, якщо буде усунуто обставини, які зумовили її повернення.

Ураховуючи викладене та керуючись статтями 328, 332 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Акціонерного товариства «Українська залізниця» на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 02.10.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 19.02.2026 у справі №420/20181/25 - повернути скаржнику.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання і не може бути оскаржена.

Судді Ж.М. Мельник-Томенко
І.В. Желєзний А.Г. Загороднюк