Справа № 380/3586/26
Суддя: Грень Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2026-04-28 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 квітня 2026 рокусправа № 380/3586/26

Львівський окружний адміністративний суд у складі головуючої судді Грень Н.М. розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «УспіхІмпорт» до Львівської митниці про визнання протиправними та скасування рішень,

у с т а н о в и в :

Товариство з обмеженою відповідальністю «УспіхІмпорт» звернулось до Львівського окружного адміністративного суду з позовом до Львівської митниці, в якому просить:

Визнати протиправним та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів від 16.02.2026 №UA209000/2026/000211/2 та від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що митний орган не обґрунтував свої сумніви щодо достовірності поданих декларантом відомостей. Також зауважує, що оскаржувані рішення не містять передбачених ст. 55 Митного кодексу України відомостей про підстави невизнання заявленої митної вартості, конкретних обставин, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтування необхідності перевірки спірних відомостей із зазначенням документів, надання яких може усунути сумніви у їх достовірності. Наголошує, що обставини, на які вказує відповідач в оспорюваних рішеннях, жодним чином не спростовують митної вартості, яка була зазначена позивачем у поданих митних деклараціях і не є підставою для здійснення коригування такої митної вартості. Тому, як стверджує позивач, спірні рішення про коригування митної вартості товарів є протиправними та підлягають скасуванню. Просить задовольнити позовні вимоги.

Ухвалою суду від 05.03.2026 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними матеріалами справи.

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, в якому просив у задоволенні позову відмовити повністю. Відзив обґрунтований тим, що спірні рішення є обґрунтованими та правомірними. Відповідач обумовлює своє право на витребування додаткових документів. Зазначає, що правова оцінка, надана судом певному факту при розгляді інших справ, не є обов`язковою для суду. Відповідач вважає, що виявлені розбіжності цілком підставні. Вказує, що обов`язок доведення ціни товару лежить на декларанті, і саме декларант має довести, що ним правильно здійснено розрахунки митної вартості, в т.ч. обрано метод визначення митної вартості товарів. Натомість митний орган має довести обґрунтованість сумнівів. Зазначає, що витрати на правову допомогу не співмірні. З урахуванням наведеного, у зв`язку з наявними розбіжностями та відсутністю обґрунтувань цих розбіжностей, митним органом цілком обґрунтовано прийняті рішення про коригування заявленої митної вартості товару. З позиції відповідача, посадові особи Львівської митниці при здійсненні контролю митної вартості імпортованого позивачем товару діяли в межах повноважень та відповідно до вимог чинного законодавства України, тому у задоволенні позовних вимог слід відмовити.

Представник позивача подав відповідь на відзив на позовну заяву, в якій позовні вимоги підтримав та просив їх задовольнити у повному обсязі. Зазначає, що відповідач у відзиві обмежився переліком нормативно-правових актів та вибірковим цитуванням їх положень, допускаючи їх вільне трактування. Зокрема, відповідач, посилаючись на статтю 54 Митного кодексу України, частково цитує її положення, однак не враховує, що право митного органу витребовувати додаткові документи виникає виключно у випадках, визначених законом. Водночас декларантом було подано повний перелік документів відповідно до статті 53 Митного кодексу України, а підстави для витребування додаткових документів були відсутні. Наголошує, що відповідно до практики Верховного Суду, витребування додаткових документів та коригування митної вартості можливе лише за наявності обґрунтованих сумнівів, які повинні бути належним чином мотивовані. Відповідачем таких обґрунтувань не наведено. Крім того, безпідставними є посилання відповідача на Методичні рекомендації, які не є нормативно-правовим актом, оскільки не пройшли державної реєстрації та не є джерелом права. У другій частині відзиву відповідач фактично повторює доводи, викладені в оскаржуваних рішеннях, та посилається на митні декларації, які не можуть бути належним джерелом для коригування митної вартості, зокрема у зв`язку із застосуванням резервного методу та відмінностями у характеристиках товару. Відповідно до правової позиції Верховного Суду, сама лише інформація з баз даних не є достатнім доказом, а митний орган зобов`язаний належно обґрунтувати джерела та розрахунок скоригованої митної вартості. Оскаржувані рішення таких обґрунтувань не містять. Також відповідач не довів наявності обґрунтованих сумнівів, не зазначив конкретних підстав для витребування документів та не повідомив декларанта про причини невизнання митної вартості, чим порушив вимоги законодавства. Посилання відповідача на судову практику є нерелевантними, оскільки наведені рішення стосуються інших фактичних обставин. Натомість подані позивачем документи містять усі необхідні відомості для підтвердження митної вартості. Окрім того, обов`язок доказування правомірності рішень покладається на відповідача, однак останній цього обов`язку не виконав. Враховуючи викладене, відзив не спростовує доводів позову, а тому наявні підстави для задоволення позовних вимог у повному обсязі та стягнення судових витрат.

Суд дослідив матеріали справи, всебічно і повно з`ясував усі фактичні обставини, об`єктивно оцінив докази, які мають юридичне значення для вирішення спору по суті та встановив таке.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «УспіхІмпорт» (покупцем) та китайською компанією «BAZHOU YOYO INTERNATIONAL TRADE CO., LND» (постачальник, продавець) 12.06.2025 було укладено зовнішньоекономічний контракт №TNZ062025, відповідно до якого Продавець поставляє та передає у власність Покупця меблі (надалі Товар), а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту.

Для митного оформлення товару, придбаного на умовах Контракту, згідно рахунку-фактури №TNZ25090350 від 18.11.2025 покупець придбав у продавця товар загальною вартістю 15 099,80 доларів США.

16.02.2026 позивач подав до Львівської митниці електронну митну декларацію №26UA89U4, відповідно до якої було заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначених у графі 31 митної декларації: 1. Меблі для сидіння-крісла, з оббивкою з тканини та/або екошкіри, різних кольорів та відтінків, з металевим каркасом, що обертаються, з регульованою висотою.

Разом із митною декларацією, декларантом (позивачем) до митного контролю, в якості підстави для застосування основного методу визначення митної вартості за ціною договору відповідно до Митного кодексу України надано документи, які місять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зокрема:

- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №TNZ062025 від 12.06.2025;

- Рахунок-проформа №TNZ25090350 від 03.09.2025;

- Рахунок-фактура (iнвойс) №TNZ25090350 від 18.11.2025;

- Пакувальний лист б/н від 18.11.2025;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №144 від 24.11.2025;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №43 від 04.09.2025;

- Договір транспортного експедирування №0807/25-01 від 08.07.2025;

- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №2602190 від 12.02.2026;

- Коносамент №WMSS25110736 від 23.11.2025;

- Накладна УМВС №1226015 від 11.02.2026;

- Автотранспортна накладна №TNZ25090350 від 13.02.2026;

- Митна декларація країни відправлення №00335504 від 19.11.2025.

Львівська митниця за наслідками опрацювання наданих документів надіслала повідомлення декларанту з вимогою надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару.

На вказану вимогу ТОВ «УспіхІмпорт» надало додаткові документи, а саме: Прайс лист, Інтернет пропозицію та просив визнати митну вартість на підставі поданих документів.

За результатами розгляду поданих документів Львівською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000211/2 від 16.02.2026, яким скоригував митну вартість та надав позивачу картку відмови в прийнятті митної декларації митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000168, в якій повідомив про відмову у митному оформленні (випуску) товарів.

В оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000211/2 від 16.02.2026 року, Львівська митниця вказала, що декларантом (позивачем) невірно проведено розрахунок митної вартості товарів у зв`язку з чим неможливо застосувати наступні методи визначення митної вартості, а саме методу 2а (ст. 59 МКУ) та методу 2б (ст.60 МКУ) з причини відсутності в митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (ст.62 МКУ) та методу 2г (ст.63 МКУ) з причини відсутності в митного органу вартісної основи для розрахунку митної вартості. Застосовано метод 2ґ (ст. 64 МКУ). Митний кодекс України від 13.03.2012 року №4495-VI розділ III. Джерелом інформації для коригування митної вартості товару слугувала МД №100330/2026/120059 від 05.01.2026, де митна вартість товару зі схожими характеристиками (меблі для сидіння, які обертаються, з регульованою висотою) становила 4,02 дол. США/кг. Коригування на обсяг партії товару, комерційні рівні не здійснювалося оскільки заявлені показники оцінюваної партії товару відповідають таким у джерелі.

З метою випуску товару у вільний обіг на території України позивач (декларант) для завершення митного оформлення подав митну декларацію №26UA30U1, та 16.02.2026 в якій вказав вартість товарів відповідно до рішення про коригування митної вартості товару, сплатив усі митні платежі, які вважає надміру сплаченими.

Між Товариством з обмеженою відповідальністю «УспіхІмпорт» (покупцем) та китайською компанією «YONGKANG BOMO FITNESS EQUIPMENT CO., LTD» (виробник - постачальник) 17.10.2025 було укладено зовнішньоекономічний контракт №F202510RS0, відповідно до якого Продавець поставляє та передає у власність Покупця батути, а також їх комплектуючі (надалі Товар), а Покупець приймає та оплачує Товар згідно з інвойсами, які є невід`ємною частиною цього Контракту.

Для митного оформлення товару, придбаного на умовах Контракту, згідно рахунку-фактури №F20251014RS02-1 від 11.12.2025 покупець придбав у продавця товар загальною вартістю 27 711,76 доларів США.

19.02.2026 позивач подав до Львівської митниці електронну митну декларацію №26UA09U3, відповідно до якої було заявлено до митного оформлення імпортний товар з найменуванням, описом та характеристикою, зазначених у графі 31 митної декларації: 1. Інвентар та обладнання для заняття фізкультурою, гімнастикою або для гри на свіжому повітрі.

Разом із митною декларацією, декларантом (позивачем) до митного контролю, в якості підстави для застосування основного методу визначення митної вартості за ціною договору відповідно до Митного кодексу України надано документи, які місять відомості щодо ціни товару та дають можливість обчислити її, зокрема:

- Зовнішньоекономічний договір (контракт) №F202510RS0 від 17.10.2025;

- Рахунок-проформа №F20251014RS02-1 від 17.10.2025;

- Рахунок-фактура (iнвойс) №F20251014RS02-1 від 11.12.2025;

- Пакувальний лист б/н від 11.12.2025;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №103 від 22.10.2025;

- Банківський платіжний документ, що стосується товару №202 від 09.01.2026;

- Договір про надання транспортно-експедиторських послуг з перевезення експортно-імпортних та транзитних вантажів №K010725-22 від 01.07.2025;

- Рахунок-фактура про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги №201 від 16.02.2026;

- Коносамент №BW25120329 від 14.12.2025;

- Накладна УМВС №1326022 від 13.02.2026;

- Автотранспортна накладна №2495 від 18.02.2026;

- Митна декларація країни відправлення №14438556 від 10.12.2025.

Львівська митниця за наслідками опрацювання наданих документів надіслала повідомлення декларанту з вимогою надати додаткові документи для підтвердження заявленої митної вартості товару.

На вказану вимогу ТОВ «УспіхІмпорт» надало додаткові документи, а саме: Прайс лист, Інтернет пропозицію та просив визнати митну вартість на підставі поданих документів.

За результатами розгляду поданих документів Львівською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000248/2 від 19.02.2026, яким скоригував митну вартість та надав позивачу картку відмови в прийнятті митної декларації митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA209170/2026/000191, в якій повідомив про відмову у митному оформленні (випуску) товарів.

В оскаржуваному рішенні про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000248/2 від 19.02.2026 року, Львівська митниця вказала, що декларантом (позивачем) невірно проведено розрахунок митної вартості товарів у зв`язку з чим неможливо застосувати наступні методи визначення митної вартості, а саме методу 2а (ст. 59 МКУ) та методу 2б (ст.60 МКУ) з причини відсутності в митного органу та декларанта інформації про ідентичні та подібні (аналогічні) товари, методу 2в (ст.62 МКУ) та методу 2г (ст.63 МКУ) з причини відсутності в митного органу вартісної основи для розрахунку митної вартості. Застосовано метод 2ґ (ст. 64 МКУ). Митний кодекс України від 13.03.2012 року №4495-VI розділ ІІI. Основою для розрахунку слугувала митна вартість товару "батути", оформленого за МД №UA23 від 22.08.2025 р. Скоригована митна вартість склала 3,7501 дол. США/кг., Коригування на обсяг партії товару, комерційні рівні не здійснювалося оскільки заявлені показники оцінюваної партії товару відповідають таким у джерелі.

З метою випуску товару у вільний обіг на території України позивач (декларант) для завершення митного оформлення подав митну декларацію №26UA34U9 від 19.02.2026, в якій вказав вартість товарів відповідно до рішення про коригування митної вартості товару, сплатив усі митні платежі, які вважає надміру сплаченими.

Позивач вважає, що рішеннями про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000211/2 від 16.02.2026 та №UA209000/2026/000248/2 від 19.02.2026 порушено його право на вірне визначення контролюючим органом митної вартості імпортованих ним товарів, яке відбулось з часу прийняття оскаржуваних рішень, а тому звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір по суті заявлених позовних вимог суд керувався таким.

Згідно з ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 49 МК України передбачено, що митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Ціна, що була фактично сплачена або підлягає сплаті, - це загальна сума всіх платежів, які були здійснені або повинні бути здійснені покупцем оцінюваних товарів продавцю або на користь продавця через третіх осіб та/або на пов`язаних із продавцем осіб для виконання зобов`язань продавця (ч. 5 ст. 58 МК України).

Відповідно до ч. 1 ст. 57 МК України визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Таким чином, методи визначення митної вартості товарів можуть бути підрозділені на: а) основний; б) другорядні.

Слід зауважити, що митним законодавством передбачена ціла система другорядних методів. Під час визначення митної вартості товарів учасник митних відносин може застосувати тільки один із різновидів методів - основний метод або ж конкретний другорядний метод. Застосування методу визначення вартості товарів повинно бути обґрунтованим.

Пріоритетним до застосування є саме основний метод, що обумовлює необхідність, у випадку наявності достатніх підстав, застосовувати в першочерговому порядку основний метод визначення митної вартості товару.

Вказане узгоджується з позицією Верховного Суду у постанові по справі №826/17509/16 від 09.02.2021.

Тільки у випадку відсутності необхідних умов для застосування основного методу, повинні застосовуватися методи, закріплені приписами п. 2 ч. 1 ст. 57 МК України, які застосовуються у субсидіарному порядку - учасник митних відносин обирає один із системи другорядних методів.

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 58 МК України, основний метод визначення митної вартості товарів застосовується у випадку дотримання наступних умов: 1) немає жодних обмежень щодо прав покупця (імпортера) на використання оцінюваних товарів, за винятком тих, що: а) встановлюються законом чи запроваджуються органами державної влади в Україні; б) обмежують географічний регіон, у якому товари можуть бути перепродані (відчужені повторно); в) не впливають значною мірою на вартість товару; 2) щодо продажу оцінюваних товарів або їх ціни відсутні будь-які умови або застереження, які унеможливлюють визначення вартості цих товарів; 3) жодна частина виручки від будь-якого подальшого перепродажу, розпорядження або використання товарів покупцем не надійде прямо чи опосередковано продавцеві, якщо тільки не буде зроблено відповідне коригування з урахуванням положень частини десятої цієї статті; 4) покупець і продавець не пов`язані між собою особи або хоч і пов`язані між собою особи, однак ці відносини не вплинули на ціну товарів.

Основний метод, не застосовується в конкретних випадках: а) якщо використані декларантом або уповноваженою ним особою відомості не підтверджені документально або не визначені кількісно і достовірні; б) відсутня хоча б одна із складових митної вартості, яка є обов`язковою при її обчисленні (відповідно до ч. 2 МК України). Кожен із вище означених випадків може бути як самостійною підставою для незастосування основного методу, так й розглядатися в їх сукупності.

Згідно із ч. 2 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у ч. 1 ст. 58 цього Кодексу.

За правилами ч. 3 ст. 58 МК України, у разі якщо митна вартість не може бути визначена за основним методом, застосовуються другорядні методи, зазначені у п. 2 ч. 1 ст. 57 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 1 ст. 53 МК України у випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, що підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення. Тобто, документальне підтвердження в аспекті відповідних митних процедур має своїм завданням підтвердити: а) заявлену митну вартість товарів; б) обраний суб`єктом господарювання метод визначення такої вартості.

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у ч. ч. 5, 6 ст. 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) копія імпортної ліцензії, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування (ч. 2 ст. 53 МК України).

Відповідно до ч. 5 ст. 53 МК України, забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

За змістом ст. 53 МК України законом визначений вичерпний перелік документів, що подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Вказане узгоджується з положеннями ч. 3 ст. 318 МК України, якою встановлено, що митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Частиною третьою ст. 53 МК України встановлено обов`язок декларанта або уповноваженої ним особи на письмову вимогу митного органу протягом 10 календарних днів надати (за наявності) додаткові документи, у разі якщо документи, зазначені у частині другій цієї статті, містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ч. 1 ст. 54 МК України контроль правильності визначення митної вартості товарів здійснюється митним органом під час проведення митного контролю і митного оформлення шляхом перевірки числового значення заявленої митної вартості.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що митні органи мають право здійснювати контроль правильності обчислення декларантом митної вартості, але ці повноваження здійснюються у спосіб, визначений законом, зокрема, витребування додаткових документів на підтвердження задекларованої митної вартості може мати місце тільки у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей.

Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності зазначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. При цьому, в розумінні наведених статей сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Вказане узгоджується з правовим висновком Верховного Суду, викладеним у постанові від 02.03.2021 у справі №809/857/17.

Разом з тим, витребовувати необхідно ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 МК України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Також суд зауважує, що, встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, орган митної служби повинен вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника (правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 22.04.2021 у справі №810/3397/16 та від 18.08.2021 у справі №821/1050/17).

Частиною другою ст. 55 МК України встановлено, що прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити 1) обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 згаданого Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд бере до уваги висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 08.10.2019 у справі №803/776/17, згідно з якими декларант не зобов`язаний доводити правильність заявленої ним митної вартості: його твердження про розмір митної вартості вважається правомірним, поки протилежне не буде доведено контролюючим органом. Водночас, неподання декларантом документів, перелічених у частині другій статті 53 МК України, саме собою не тягне для нього негативних правових наслідків та не може тягнути за собою відмову у митному оформленні товарів за заявленою декларантом митною вартістю та, як наслідок, коригування митної вартості товарів з тих підстав, коли контролюючий орган вважає, що таке неподання зумовило неповноту та/або недостовірність відомостей про митну вартість.

За результатами опрацювання наданих декларантом документів відповідач витребував у ТОВ «УспіхІмпорт» додаткові документи, зокрема, всі документи, перелік яких наведений у ч. 3 ст. 53 МК України, проте жодних зазначень про наявність обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, відповідна вимога не містить.

Встановивши відсутність достатніх відомостей, що підтверджують задекларовану митну вартість товарів, митниця повинна вказати, які саме складові митної вартості товарів є непідтвердженими, чому з поданих документів неможливо встановити дані складові, та які документи необхідні для підтвердження того чи іншого показника.

Судом встановлено, що позивачем при митному оформленні товару та на вимогу митного органу наданий пакет документів, які містили числові показники ціни товару.

Для підтвердження митної вартості товару декларант по митних деклараціях №26UA89U4 від 16.02.2026 та №26UA09U3 від 19.02.2026 надав наступні документи: пакувальний лист (Packing list); рахунок-проформу (Sales contract); рахунок-фактуру (інвойс) (Commercial invoice); коносамент (Bill of lading); накладну УМВС; автотранспортну накладну (Road consignment note); банківський платіжний документ, що стосується товару; договір (контракт) про перевезення; рахунок-фактуру про надання транспортно-експедиційних послуг від виконавця договору (контракту) про транспортно-експедиційні послуги; митну декларацію країни відправлення; прайс-лист; інтернет-пропозицію.

Позивач надав додаткові документи, проте митний орган дійшов висновку, що надані позивачем на запит додаткові документи не усувають виявлених під час перевірки недоліків та не підтверджують заявлену митну вартість товару.

За результатами проведеної консультації митний орган прийняв рішення про визначення митної вартості товарів, що імпортуються, із застосуванням резервного методу визначення митної вартості.

Приймаючи оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів від 16.02.2026 №UA209000/2026/000211/2 відповідач вказав :

«- п.11 Контракту від 12.06.2025 №TNZ062025 передбачається, що даний контракт вступає в дію з моменту його підписання обома сторонами і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань щодо нього у повному обсязі. У той же час контрактом не визначено поняття момент повного виконання. При цьому, із урахуванням того, що контракт укладено у м. Львів, Україна, то до такого застосовується законодавство України, а відтак строк дії договору обов`язково погоджується при укладенні сторонами (ч.3 ст. 180 ГКУ). При цьому строк - є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія. Однак контракт не містить положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації щодо оцінюваних товарів.

Одним із основних документів, що підтверджують митну вартість товарів, є банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару (пункти 4 частини другої статті 53 Кодексу). Згідно з нормами Закону України від 21 червня 2018 року №2473-VIII «Про валюту і валютні операції», Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 №2, для здійснення платіжної операції з переказу іноземної валюти використовується платіжна інструкція в іноземній валюті, реквізити якої передбачені Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 №216 (далі - Положення №216). У якості банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, декларантом додатково надано копії платіжних інструкцій в іноземній валюті або банківських металах від 24.11.2025 №144, від 04.09.2025 №43, які не можуть бути взяті до уваги, оскільки: не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням №216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их)) відповідальної(их) особи(іб) платника, яка(і) відповідно до законодавства України має (ють) право розпоряджатись рахунком; Підсумовуючи викладене, декларантом не надано належних документальних підтверджень ціни, що фактично сплачена за оцінюваний товар.

Митна декларація країни експорту від 19.11.2025 №00335504 не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними; окрім того у графі «номер накладної (дорожнього листа)» наявний номер документу 264908105, який до митного оформлення не подано.

Для підтвердження витрат на транспортування декларантом відповідно до пункту 6 частини другої статті 53 Кодексу подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів. Одним з таких документів є коносамент. Слід відмітити, що відповідно до положень міжнародного законодавства коносамент - це документ, що видається морським перевізником вантажу його відправнику, засвідчує прийняття вантажу до перевезення, підтверджує укладання договору перевезення, підписується капітаном судна або іншими представниками, що підтверджує факт передачі вантажу для перевезення. Поданий до митного оформлення коносамент №WMSS25110736 не містить ні підпису ні печатки. Таким чином декларантом до митного оформлення не надано належним чином оформленого транспортного (перевізного) документа, на підставі якого здійснювався морський фрахт.»

Приймаючи оскаржуване рішення про коригування митної вартості товарів від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2 відповідач вказав:

«- відповідно до п.11 наданого до митного оформлення Контракту №F202510RS0 від 17.10.2025р., даний контракт набирає чинності з його підписання і діє до моменту виконання сторонами всіх зобов`язань щодо нього у повному обсязі. У той же час Контрактом не визначено поняття момент повного виконання. При цьому, із урахуванням того, що контракт укладено у м. Львів, Україна, то до такого застосовується законодавство України, а відтак строк дії договору обов`язково погоджується при укладенні сторонами (ч.3 ст. 180 ГКУ). При цьому строк - є певний момент у часі, з настанням якого пов`язана дія чи подія. Однак контракт не містить положень щодо строку дії контракту, що не дозволяє перевірити його чинність на момент подання митної декларації щодо оцінюваних товарів;

- у п.1.2 Контракту від 17.10.2025р №202510RS0 (далі - Контракт) вказано, що продавець постачає товар партіями на підставі замовлень Покупця. Замовлення не надавались до митного оформлення.

- В експортній декларації №14438556 в графі «номер накладної дорожнього листа)» наявний номер документу 262862011С, який до митного оформлення не подано, окрім того, не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів, через відсутність в ній дати експорту, у зв`язку з чим наведені в ній відомості не є остаточними.

Одним із основних документів, що підтверджують митну вартість товарів, є банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару (пункти 4 частини другої статті 53 Кодексу). Згідно з нормами Закону України від 21 червня 2018 року №2473-VIII «Про валюту і валютні операції», Положення про здійснення операцій із валютними цінностями, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 02.01.2019 №2, для здійснення платіжної операції з переказу іноземної валюти використовується платіжна інструкція в іноземній валюті, реквізити якої передбачені Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 №216 (далі - Положення №216). У якості банківських платіжних документів, що стосуються оцінюваного товару, декларантом надано копії платіжних інструкцій в іноземній валюті або банківських металах від 22.10.2025 року №103, від 09.01.2026 року №202, які не можуть бути взяті до уваги, оскільки: не містять обов`язкових реквізитів, визначених Положенням №216, зокрема підпису(ів) (власноручного(их)/електронного(их)) відповідальної(их) особи(іб) платника, яка(і) відповідно до законодавства України має(ють) право розпоряджатись рахунком;

Відповідно до вимог ЗУ "Про приєднання України до Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів" від 01.08.2006 №57-V та ст.6 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів (Женева, 19 травня 1956) у гр. 22 та 23 CMR-зазначається підпис та/або печатка відправника та перевізника. В CMR 2495 від 18.02.2026 р. у гр. 22 відсутній штамп та/або підпис відправника.»

Суд критично оцінює висновки митного органу про те, що надані позивачем документи не підтверджують заявлену митну вартість товару, зважаючи на таке.

Стосовно зауваження митного органу зазначеному у рішенні про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000211/2 від 16.02.2026, щодо відсутності строку дії зовнішньоекономічного договору.

Суд зазначає, що відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» зовнішньоекономічний договір (контракт) є домовленістю двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямованою на встановлення, зміну або припинення їх взаємних прав та обов`язків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

Разом із тим суд звертає увагу, що відповідач у своїх зауваженнях посилається на норми Господарського кодексу України, який згідно з частиною третьою статті 17 Закону України №4196-IX «Про особливості регулювання діяльності юридичних осіб окремих організаційно-правових форм у перехідний період та об`єднань юридичних осіб» від 09.01.2025 визнано таким, що втратив чинність з дня введення в дію цього Закону, тобто з 28.08.2025. Отже, формуючи відповідні зауваження, митний орган застосував норми законодавства, які на момент прийняття оскаржуваного рішення вже не були чинними.

Суд зазначає, що форма та порядок укладення зовнішньоекономічного договору (контракту), а також права та обов`язки його сторін регулюються Законом України «Про міжнародне приватне право» та іншими законами України. Водночас зовнішньоекономічний договір (контракт) може бути визнаний недійсним виключно у судовому порядку у разі його невідповідності вимогам законів України або чинним міжнародним договорам, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України.

Оцінюючи доводи відповідача щодо тлумачення поняття «строк», суд виходить із того, що відповідно до статті 631 Цивільного кодексу України строком договору є час, протягом якого сторони можуть здійснювати свої права та виконувати обов`язки відповідно до договору. Таким чином, наведене відповідачем визначення як певного моменту у часі не відповідає змісту зазначеної правової норми та не спростовує правомірності встановлення сторонами строку дії контракту до повного виконання зобов`язань.

Відповідно до частин першої та другої статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент його вчинення вимог, встановлених статтею 203 цього Кодексу. Недійсним є правочин, якщо його недійсність встановлена законом (нікчемний правочин), і в такому разі визнання його недійсним судом не вимагається.

Згідно з частинами першоютретьою, п`ятою та шостою статті 203 ЦК України зміст правочину не може суперечити закону та моральним засадам суспільства; особа, яка його вчиняє, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності; волевиявлення має бути вільним та відповідати внутрішній волі; правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків; правочин, що вчиняється батьками, не може суперечити правам та інтересам дітей.

Частиною першою статті 220 ЦК України передбачено, що у разі недодержання вимоги закону щодо нотаріального посвідчення договору такий договір є нікчемним. Водночас законодавство не містить вимоги щодо обов`язкового нотаріального посвідчення зовнішньоекономічного договору, укладеного між двома юридичними особами.

Суд констатує, що в оскаржуваному рішенні посадова особа митного органу не навела належних та допустимих обґрунтувань, які б прямо вказували на недійсність укладеного сторонами зовнішньоекономічного договору. Відповідно до статті 204 ЦК України правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки відповідач не зазначив норм закону, які б встановлювали недійсність спірного договору, та не надав відповідного судового рішення, підстави вважати такий договір неправомірним відсутні.

Крім того, суд бере до уваги, що подальші дії відповідача, зокрема здійснення митного оформлення товару після прийняття оскаржуваних рішень про коригування митної вартості, свідчать про фактичне визнання митним органом зовнішньоекономічного контракту №TNZ062025 від 12.06.2025 як чинного. Відсутність карток відмови чи протоколів про порушення митних правил під час випуску товару у вільний обіг підтверджує зазначене.

Відповідно до частини першої статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони досягли згоди з усіх його істотних умов. Істотними є умови про предмет договору, умови, визначені законом як істотні або необхідні для договорів відповідного виду, а також усі умови, щодо яких за заявою хоча б однієї зі сторін має бути досягнуто згоди.

З аналізу умов Контракту №TNZ062025 від 12.06.2025 вбачається, що пунктом 11 «Інші умови договору» передбачено набрання ним чинності з моменту підписання та його дію до повного виконання сторонами своїх зобов`язань. Водночас пунктом 3 «Ціна та загальна вартість» визначено, що загальна вартість товару, що поставляється за контрактом, становить не більше 2 000 000,00 доларів США.

Таким чином, суд доходить висновку, що Контракт №TNZ062025 від 12.06.2025 є довгостроковим договором, розрахованим на здійснення неодноразових поставок до повного виконання сторонами своїх зобов`язань та проведення остаточних розрахунків, що відповідає вимогам цивільного законодавства України та не суперечить його приписам.

Щодо аргументів митного органу зазначеному у рішенні про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000211/2 від 16.02.2026, про те що платіжні інструкції не можуть бути взяті до уваги.

Суд виходить із того, що відповідно до частини другої статті 40 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція повинна містити інформацію, яка дає змогу надавачу платіжних послуг ідентифікувати платника та отримувача, їх рахунки, надавачів платіжних послуг, суму операції, а також інші реквізити, необхідні для належного виконання платіжної операції.

Водночас із приписів частини сьомої статті 40 зазначеного Закону вбачається, що Національний банк України визначає обов`язкові реквізити платіжних інструкцій, а також особливості їх оформлення та виконання у відповідних нормативно-правових актах.

Як встановлено судом, Положенням про порядок виконання надавачами платіжних послуг платіжних інструкцій в іноземній валюті та банківських металах, затвердженим постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 №216 (у редакції постанови від 25.08.2022 №189), визначено перелік обов`язкових реквізитів платіжної інструкції. Зокрема, відповідно до підпункту 10 пункту 14 цього Положення, така інструкція повинна містити реквізит «Призначення платежу».

При цьому, згідно з пунктом 15 вказаного Положення, платник заповнює реквізит «Призначення платежу» таким чином, щоб надати повну інформацію про платіжну операцію та документи, на підставі яких вона здійснюється, а забезпечення повноти такої інформації покладається саме на платника з урахуванням вимог законодавства України.

Аналізуючи наведені норми, суд доходить висновку, що законодавство України не містить визначення поняття «повнота інформації» у реквізиті «Призначення платежу», у зв`язку з чим таке формулювання має оціночний характер. Водночас жодним нормативно-правовим актом не встановлено обов`язку зазначення у цьому реквізиті конкретного переліку документів, зокрема реквізитів контракту чи рахунку-проформи.

Матеріалами справи підтверджується, що у платіжних документах №144 від 24.11.2025 та №43 від 04.09.2025 у реквізиті «Призначення платежу» міститься посилання на контракт №TNZ062025 від 12.06.2025 та рахунок-проформу №TNZ25090350 від 03.09.2025, що дає можливість ідентифікувати підставу здійснення відповідних платежів.

Крім того, зазначені платіжні інструкції містять відмітки банків про їх виконання, дату проведення операцій, суму платежів у доларах США, а також реквізити рахунків сторін, що узгоджується з іншими документами, поданими до митного оформлення.

Суд бере до уваги, що загальна сума коштів за поставлений товар у розмірі 15 099,80 доларів США на момент здійснення митного оформлення була повністю сплачена, що підтверджується наданими банківськими документами.

З огляду на викладене, суд приходить до висновку, що подані платіжні інструкції містять достатній обсяг інформації для ідентифікації здійснених платіжних операцій із конкретною поставкою товару, а відтак можуть вважатися належними та допустимими доказами у справі.

Стосовно доводів відповідача вказаних у рішенні про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000211/2 від 16.02.2026, що митна декларація країни експорту не може бути взята до уваги як документ, що підтверджує факт експорту товарів.

Суд бере до уваги, що відповідно до частини другої статті 53 Митного кодексу України митна декларація країни відправлення не належить до переліку основних документів, які підтверджують митну вартість товарів. Натомість, як передбачено пунктом 7 частини третьої цієї ж статті, копія митної декларації країни відправлення має статус додаткового документа та подається декларантом виключно за наявності.

Суд також зважає на те, що позивач не здійснює впливу на процес оформлення експортної митної декларації, оскільки її заповнення відбувається стороною відправника відповідно до вимог законодавства країни експорту. У зв`язку з цим така декларація подається до митного органу в тому вигляді, в якому вона була фактично отримана.

Водночас доводи відповідача не містять посилань на конкретні норми законодавства Китайської Народної Республіки, які б визначали правила заповнення експортної митної декларації. Крім того, відповідач не обґрунтовує, яким саме чином така декларація повинна бути оформлена. Натомість його аргументація зводиться до припущень, що не підтверджені належними правовими підставами.

При вирішенні спору суд враховує положення частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких доказуванню підлягають обставини, що обґрунтовують вимоги та заперечення сторін, а також інші факти, які мають значення для правильного вирішення справи.

У цьому контексті суд враховує правову позицію Верховний Суд, згідно з якою встановлення обставин справи повинно ґрунтуватися на належних та допустимих доказах, а кожен доказ підлягає оцінці з наведенням мотивів його прийняття або відхилення. При цьому доказування не може базуватися виключно на припущеннях.

З урахуванням викладеного суд доходить висновку, що аргументи відповідача щодо недоліків митної декларації країни відправлення є необґрунтованими та не підтверджені належними доказами, у зв`язку з чим не можуть бути покладені в основу спірного рішення.

Щодо зауваження митного органу зазначеного у рішенні про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000211/2 від 16.02.2026, що коносамент №WMSS25110736 не містить ні підпису ні печатки. Таким чином декларантом до митного оформлення не надано належним чином оформленого транспортного (перевізного) документа.

Суд враховує, що відповідно до наказу Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №599 «Про затвердження Форми декларації митної вартості та Правил її заповнення» для підтвердження витрат на транспортування декларантом подаються транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів згідно з вимогами частини другої статті 53 Митного кодексу України.

Із змісту зазначеного нормативного акта вбачається, що до таких документів, зокрема, можуть належати рахунки-фактури (акти виконаних робіт), банківські та платіжні документи, а також інші документи, які дають можливість встановити вартість перевезення, у тому числі калькуляція транспортних витрат у разі використання власного транспорту.

Суд також бере до уваги правову позицію Верховний Суд, викладену, зокрема, у постанові від 31.05.2019 у справі №804/16553/14, відповідно до якої у разі, якщо законом не визначено виключного переліку доказів, якими підтверджуються витрати на перевезення, такі витрати можуть підтверджуватися будь-якими належними доказами, а Митний кодекс України не обмежує декларанта у виборі таких доказів лише фінансовими чи бухгалтерськими документами.

Як встановлено судом, коносамент №WMSS25110736 від 23.11.2025 містить усі істотні реквізити, зокрема дату, маршрут перевезення, відомості про відправника та одержувача, опис вантажу та контейнерний номер.

При цьому суд звертає увагу, що контейнерний номер, зазначений у коносаменті, повністю співпадає з контейнерним номером, наведеним у рахунку-фактурі про надання транспортно-експедиційних послуг №2602190 від 12.02.2026, що свідчить про належність цього коносамента саме до відповідної партії товару.

Матеріалами справи підтверджується, що з метою обґрунтування транспортних витрат декларантом було подано до митного органу договір транспортного експедирування №0807/25-01 від 08.07.2025, рахунок-фактуру №2602190 від 12.02.2026, коносамент №WMSS25110736 від 23.11.2025, накладну УМВС №1226015 від 11.02.2026, автотранспортну накладну №TNZ25090350 від 13.02.2026, а також митну декларацію країни відправлення №00335504 від 19.11.2025.

Оцінюючи доводи відповідача щодо формальних недоліків коносамента, суд виходить із того, що відсутність підпису капітана судна або іншого представника перевізника сама по собі не впливає на числові значення митної вартості товару та не спростовує факту здійснення перевезення.

Крім того, суд встановив, що рахунок-фактура, який містить відомості про вартість морського фрахту, був оплачений, що підтверджується платіжною інструкцією №214 від 13.02.2026, долученою до матеріалів справи, яку суд оцінює як належний і допустимий доказ.

З урахуванням викладеного, суд доходить висновку, що подані позивачем документи у своїй сукупності є належними, допустимими та достатніми для підтвердження витрат на транспортування оцінюваних товарів відповідно до вимог чинного митного законодавства України, а доводи відповідача не спростовують наведених обставин.

Стосовно аргументів митного органу зазначеного у рішенні про коригування митної вартості товарів від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2, щодо відсутності строку дії зовнішньоекономічного договору.

Судом встановлено, що відповідно до абзацу 13 статті 1 Закону України «Про зовнішньоекономічну діяльність» зовнішньоекономічний договір (контракт) є домовленістю двох або більше суб`єктів зовнішньоекономічної діяльності та їх іноземних контрагентів, спрямованою на встановлення, зміну або припинення взаємних прав та обов`язків у сфері зовнішньоекономічної діяльності.

При цьому встановлено, що відповідач у своїх доводах посилається на положення Господарського кодексу України, який відповідно до частини третьої статті 17 Закону України №4196-IX від 09.01.2025 втратив чинність з 28.08.2025. Отже, формуючи свої висновки, відповідач застосував норми законодавства, які на момент прийняття спірного рішення вже не діяли.

З аналізу норм законодавства вбачається, що форма, порядок укладення зовнішньоекономічного договору, а також права та обов`язки його сторін визначаються Законом України «Про міжнародне приватне право» та іншими нормативно-правовими актами. Водночас такий договір може бути визнаний недійсним виключно у судовому порядку у разі його невідповідності вимогам законодавства або міжнародним договорам України.

Надаючи оцінку доводам відповідача щодо тлумачення поняття «строк», слід зазначити, що визначення цього поняття як певного моменту у часі не відповідає положенням статті 631 Цивільного кодексу України, згідно з якою строк договору це період, у межах якого сторони реалізують свої права та виконують обов`язки.

Враховується також, що відповідно до частин першої та другої статті 215 Цивільного кодексу України підставою недійсності правочину є недодержання вимог, установлених статтею 203 цього Кодексу, а правочин є недійсним у разі, якщо його недійсність прямо передбачена законом.

Із змісту частин першоїтретьої, п`ятої та шостої статті 203 Цивільного кодексу України випливає, що правочин має відповідати вимогам законодавства, моральним засадам суспільства, бути вчинений дієздатною особою, ґрунтуватися на вільному волевиявленні та бути спрямованим на реальне настання правових наслідків.

Слід також зауважити, що відповідно до частини першої статті 220 Цивільного кодексу України вимога щодо нотаріального посвідчення договору є обов`язковою лише у випадках, прямо визначених законом. При цьому чинне законодавство не містить вимоги щодо нотаріального посвідчення зовнішньоекономічних договорів між юридичними особами.

Дослідження змісту оскаржуваного рішення свідчить про відсутність у ньому належних правових підстав, які б прямо підтверджували недійсність укладеного сторонами договору. Відповідно до статті 204 Цивільного кодексу України правочин вважається правомірним, якщо його недійсність не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним. Оскільки відповідач не навів відповідних норм закону та не надав судового рішення про недійсність договору, підстави для визнання його неправомірним відсутні.

Також враховується подальша поведінка відповідача, а саме здійснення митного оформлення товару після прийняття спірних рішень, що свідчить про фактичне визнання контракту №F202510RS0 від 17.10.2025 як чинного. Відсутність будь-яких застережень під час випуску товару у вільний обіг додатково підтверджує зазначене.

Відповідно до частини першої статті 638 Цивільного кодексу України договір є укладеним за умови досягнення сторонами згоди щодо всіх істотних умов. Такими умовами є, зокрема, умови про предмет договору та інші умови, визначені законом або необхідні для договорів відповідного виду.

Як убачається з матеріалів справи, пунктом 11 Контракту передбачено, що він набирає чинності з моменту підписання та діє до повного виконання сторонами своїх зобов`язань, тоді як пунктом 3 встановлено граничну загальну вартість товару у розмірі 10 000 000,00 доларів США.

З огляду на викладене, вбачається, що Контракт №F202510RS0 від 17.10.2025 має довгостроковий характер, передбачає здійснення неодноразових поставок та діє до повного виконання сторонами зобов`язань, що відповідає вимогам цивільного законодавства України.

Щодо зауваження відповідача вказаного у рішенні про коригування митної вартості товарів від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2, про те, що замовлення не надавались до митного оформлення.

Суд бере до уваги, що замовлення (заявка) до зовнішньоекономічного контракту не є первинним документом, який містить відомості про вартість товару, оскільки за своїм змістом така заявка, як правило, відображає лише кількісні та асортиментні показники замовлення. Відтак вона не має самостійного значення для визначення числових показників митної вартості товару.

Крім того, встановлено, що на законодавчому рівні відсутнє визначення обов`язкових реквізитів або змісту заявки до зовнішньоекономічного контракту, що виключає можливість покладення на декларанта обов`язку щодо її оформлення за певними уніфікованими вимогами.

Як убачається з матеріалів справи, до митного оформлення було подано рахунок-проформу №F20251014RS02-1 від 17.10.2025. За своєю правовою природою рахунок-проформа є попереднім інвойсом, який використовується сторонами для узгодження істотних умов поставки, зокрема ціни, кількості та асортименту товару, і на підставі якого в подальшому формується комерційний інвойс.

З огляду на викладене, наданий рахунок-проформа обґрунтовано може розглядатися як документ, що відображає волевиявлення сторін щодо конкретної поставки, тобто фактично виконує функцію замовлення.

Судом також встановлено, що всі витрати, понесені ТОВ «УспіхІмпорт» за Контрактом №F202510RS0 від 17.10.2025, включені до заявленої митної вартості товару.

Оцінюючи доводи відповідача, слід зазначити, що положення пункту 1.2 контракту не можуть тлумачитися ізольовано від інших його умов. Натомість пунктом 1.3 контракту прямо передбачено, що найменування, асортимент, кількість та ціна товару узгоджуються сторонами на кожну партію та зазначаються у проформа-інвойсах, які є невід`ємною частиною контракту.

Отже, саме проформа-інвойс виступає тим документом, у якому конкретизуються істотні умови кожної окремої поставки, у тому числі ціна товару.

З урахуванням того, що під час митного оформлення декларантом було подано рахунок-проформу, комерційний інвойс, а також банківські платіжні документи, відомості щодо фактично сплаченої ціни товару були надані в повному обсязі.

Таким чином, у митного органу були відсутні обґрунтовані підстави для невизнання заявленої митної вартості.

Суд також враховує, що відповідно до частини третьої статті 53 Митного кодексу України до переліку додаткових документів належать, зокрема, каталоги, специфікації, прейскуранти (прайс-листи) виробника, тоді як замовлення (заявка) не віднесене законодавцем до обов`язкових чи додаткових документів для підтвердження митної вартості.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що подані декларантом документи у своїй сукупності є достатніми для підтвердження заявленої митної вартості товару.

З приводу зауважень відповідача, наведеного у рішенні про коригування митної вартості товарів від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2 щодо того, що замовлення не надавались до митного оформлення.

Суд виходить із того, що замовлення (заявка) до зовнішньоекономічного контракту не належить до первинних документів, які містять відомості про вартість товару, оскільки за своєю суттю воно може включати лише інформацію щодо кількості та асортименту товару. Відтак такий документ не впливає на формування числових показників митної вартості.

При цьому враховується, що чинне законодавство не містить визначення обов`язкових реквізитів або структури заявки до зовнішньоекономічного договору, що унеможливлює покладення на декларанта обов`язку щодо її оформлення у певній формі.

Як убачається з матеріалів справи, до митного контролю було подано рахунок-проформу №F20251014RS02-1 від 17.10.2025.

З аналізу правової природи зазначеного документа випливає, що рахунок-проформа є попереднім інвойсом, який використовується сторонами для узгодження істотних умов поставки, зокрема ціни, кількості та асортименту товару, та передує складанню комерційного інвойсу.

За таких обставин наданий рахунок-проформа може розглядатися як документ, що підтверджує погоджене сторонами замовлення товару.

Суд також бере до уваги, що всі витрати, понесені ТОВ «УспіхІмпорт» за Контрактом №F202510RS0 від 17.10.2025, включені до заявленої митної вартості.

Оцінюючи доводи відповідача щодо застосування положень пункту 1.2 контракту, враховується, що такі положення не можуть тлумачитися відокремлено від інших умов договору. Зокрема, пунктом 1.3 контракту передбачено, що найменування, асортимент, кількість та ціна за одиницю товару узгоджуються сторонами щодо кожної партії та зазначаються у проформа-інвойсах, які є невід`ємною частиною контракту.

Таким чином, саме рахунок-проформа є документом, у якому фіксуються погоджені сторонами істотні умови поставки, у тому числі ціна товару.

Беручи до уваги, що під час митного оформлення декларантом було подано рахунок-проформу, комерційний інвойс та банківські платіжні документи, слід дійти висновку, що митному органу були надані всі необхідні відомості щодо фактично сплаченої ціни товару.

Крім того, встановлено, що перелік додаткових документів, визначений частиною третьою статті 53 Митного кодексу України, включає, зокрема, каталоги, специфікації та прайс-листи виробника, однак не передбачає обов`язку подання замовлення (заявки) як документа для підтвердження митної вартості.

З огляду на викладене, суд доходить висновку, що подані декларантом документи у своїй сукупності є належними та достатніми для підтвердження заявленої митної вартості товару.

Щодо позиції відповідача, викладеної у рішенні про коригування митної вартості товарів від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2, що експортна декларація не може бути взята до уваги.

Суд дійшов висновку, що відповідно до частини другої статті 53 Митного кодексу України митна декларація країни відправлення не є основним документом, який підтверджує митну вартість товарів. Натомість згідно з пунктом 7 частини третьої цієї статті її копія має допоміжний характер та подається декларантом виключно за наявності.

При цьому суд враховує, що оформлення експортної митної декларації здійснюється іноземним відправником відповідно до вимог законодавства країни експорту, а відтак позивач не впливає на її зміст та подає її митному органу в отриманому вигляді.

Водночас встановлено, що відповідач не обґрунтував свої зауваження посиланням на норми чинного законодавства Китайської Народної Республіки, які регулюють порядок заповнення експортної митної декларації, та не навів конкретних вимог до її оформлення. Таким чином, наведені ним доводи мають характер припущень і не підтверджені належними доказами.

З урахуванням положень частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, обов`язок доведення обставин, на які посилається сторона, покладається саме на таку сторону.

Крім того, відповідно до правової позиції Верховний Суд, висновки суду повинні ґрунтуватися на належних та допустимих доказах, а не на припущеннях або непідтверджених твердженнях.

Отже, доводи відповідача щодо неналежності митної декларації країни відправлення не підтверджені належними доказами та не можуть бути враховані при вирішенні спору.

Стосовно аргументів митного органу зазначеного у рішенні про коригування митної вартості товарів від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2 про те, що платіжні інструкції не можуть бути взяті до уваги.

З урахуванням приписів частини другої статті 40 Закону України «Про платіжні послуги» платіжна інструкція повинна містити відомості, що забезпечують ідентифікацію учасників платіжної операції, їх рахунків, надавачів платіжних послуг, суму платежу, а також інші необхідні реквізити для її належного виконання.

Нормами частини сьомої цієї ж статті передбачено, що конкретні вимоги до реквізитів платіжних інструкцій визначаються нормативно-правовими актами Національного банку України.

З аналізу Положення, затвердженого постановою Правління Національного банку України від 28.07.2008 №216 (у редакції постанови від 25.08.2022 №189), вбачається, що до обов`язкових реквізитів платіжної інструкції належить, зокрема, «Призначення платежу».

Водночас положення пункту 15 зазначеного акта встановлюють, що цей реквізит заповнюється платником з метою відображення повної інформації про платіж та підстави його здійснення.

Разом із цим, чинне законодавство не конкретизує зміст поняття «повна інформація», що свідчить про його оціночний характер та відсутність встановленого обов`язку щодо зазначення у призначенні платежу вичерпного переліку документів, у тому числі реквізитів контракту або рахунку-проформи.

Як підтверджується матеріалами справи, у платіжних інструкціях №103 від 22.10.2025 та №202 від 09.01.2026 у графі «Призначення платежу» зазначено контракт F202510RS0 від 17.10.2025 та рахунок-проформу №F20251014RS02-1 від 17.10.2025, що дозволяє чітко встановити підставу здійснення платежів.

Крім того, вказані платіжні документи містять усі необхідні реквізити, включаючи відмітки банку про проведення операцій, дати, суми платежів у доларах США та реквізити рахунків сторін, що узгоджується з іншими документами, поданими до митного оформлення.

Судом також встановлено, що загальна сума коштів за товар у розмірі 27 711,76 доларів США була повністю сплачена до моменту митного оформлення.

За таких обставин, подані платіжні інструкції є достатніми для ідентифікації їх із відповідною поставкою товару та підтверджують факт здійснення розрахунків між сторонами.

Щодо аргументів митного органу зазначеному у рішенні про коригування митної вартості товарів від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2, що в CMR 2495 від 18.02.2026 р. у гр. 22 відсутній штамп та/або підпис відправника.

Суд встановив, що графа 22 CMR, на яку посилається митний орган як на недолік оформлення у зв`язку з відсутністю підписів відправника та перевізника, містить усі необхідні друковані реквізити сторін, що дозволяють їх належним чином ідентифікувати, та не суперечить вимогам Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів. Водночас положення статті 6 цієї Конвенції не встановлюють обов`язковості проставлення підписів чи печаток відправника та перевізника як обов`язкових реквізитів CMR.

Крім того, доводи відповідача щодо порушень при заповненні CMR не свідчать про наявність розбіжностей у поданих документах, оскільки такі розбіжності мають існувати між різними документами, або ж вказувати на ознаки їх підробки. Водночас відповідач не зазначає, які саме відомості, що впливають на визначення митної вартості, відсутні у поданих документах, зокрема щодо ціни товару чи її складових.

Суд також враховує, що наявність або відсутність окремих, не обов`язкових реквізитів у CMR не впливає на визначення митної вартості товару, оскільки митним органом не встановлено жодних невідповідностей щодо кількісних чи якісних характеристик товару, зазначених у транспортному документі.

Правова позиція Касаційний адміністративний суд у складі Верховного Суду, викладена у постанові від 20.06.2023 у справі №380/1221/2020, полягає в тому, що предметом доказування у спорах щодо митної вартості є саме ціна товару та її складові. При цьому відповідно до статті 4 Конвенції про договір міжнародного автомобільного перевезення вантажів, вантажна накладна підтверджує факт укладення договору перевезення, а не визначає ціну товару.

Таким чином, умови перевезення товару та особливості оформлення CMR не мають безпосереднього впливу на формування митної вартості. Відповідно, формальні недоліки у заповненні CMR самі по собі не можуть бути підставою для сумніву у правильності визначення митної вартості.

Крім того, суд враховує, що відповідно до частини другої статті 53 Митного кодексу України CMR не належить до документів, на підставі яких визначається митна вартість товару. Отже, відомості, зазначені у цьому документі, не впливають на підтвердження числових значень складових митної вартості.

З огляду на викладене, відсутність окремих реквізитів у CMR не може розцінюватися як підстава для коригування митної вартості товару.

Частиною 2 ст. 55 МК України встановлено, що прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: 1)обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; 2) наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; 3) вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 згаданого Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; 4) обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування.

Так, у рішенні про коригування заявленої митної вартості, митний орган повинен навести пояснення щодо зроблених коригувань на обсяги партії ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, умов поставки, комерційних умов тощо та зазначити докладну інформацію, яка використовувалася митним органом при визначенні митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу.

Зазначені висновки випливають, зокрема, з приписів пункту 2.1 Правил заповнення рішення про коригування митної вартості товарів, затверджених наказом Міністерства фінансів України від 24.05.2012 №598, за яким у випадку визначення митної вартості оцінюваних товарів із застосуванням резервного методу (ст. 64 МК України) зазначаються докладна інформація та джерела, які використовувалися митним органом при її визначенні.

Верховний Суд у своїх постановах неодноразово звертав увагу на те, що рішення про коригування митної вартості товарів є обґрунтованим та мотивованим у контексті норм пунктів 2, 4 частини другої статті 55 МК України, якщо містить не лише дату та номер митної декларації, на підставі якої здійснено коригування митної вартості, а й порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості за такими другорядними методами, як за ціною договору щодо ідентичних товарів, за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів, на основі віднімання вартості, резервний метод.

Вказане узгоджується із правовою позицією Верховного Суду, відображеною у постанові від 18.08.2021 у справі №160/4944/19 та у постанові від 04.11.2021 у справі №120/2634/19- а.

При цьому, сама лише інформація з бази даних ЄАІС про митну декларацію, яка була взята митним органом за основу при коригуванні митної вартості товару, не може бути достатнім доказом ціни, за якою відповідну партію товару, за такою декларацією, дійсно було імпортовано до України. При здійсненні контролю за коригуванням митної вартості товару, проведеним митним органом за другорядним методом (за ціною договору щодо ідентичних товарів; за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; за резервним методом), суд повинен вимагати від відповідача доведення того, що товар за певною митною вартістю дійсно був увезений до України, що митна вартість за відповідною вантажною митною декларацією не була відкоригована; що рішення про коригування (якщо воно приймалося) було оскаржене до суду та скасоване судом.

Таким чином суд вважає, що позивачем надано відповідачу для митного оформлення імпортованих товарів всі документи, які передбачені ч. 2 ст. 53 МК України. Подані документи містили достовірні числові дані, які підтверджували митну вартість товарів за ціною Контракту згідно з вимогами ч. ч. 4, 5 ст. 58 МК України.

Висновки відповідача про надання митному органу недостовірних даних не підтверджуються наявними матеріалами справи, а виявлені невідповідності у поданих позивачем документах не впливають на ціну товарів.

Відповідно до ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідач належними доказами не спростував доводи позивача про правильність визначення ним митної вартості за основним методом та не довів наявність у митного органу належних підстав для коригування митної вартості товару.

Зважаючи на викладене вище, суд висновує, що рішення про коригування митної вартості товарів від 16.02.2026 №UA209000/2026/000211/2 та від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2 митний орган прийняв за відсутності обґрунтованих підстав вважати, що декларантом заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі без обґрунтування причин того, що позивач неправильно визначив митну вартість товарів.

За таких обставин, суд висновує про задоволення позовних вимог, шляхом визнання протиправним та скасувати рішення Львівської митниці про коригування митної вартості товарів від 16.02.2026 №UA209000/2026/000211/2 та від 19.02.2026 №UA209000/2026/000248/2.

Щодо витрат на професійну правничу допомогу.

Згідно з ч. 4 ст. 134 Кодексу адміністративного судочинства України, для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

У відповідності до ч. 7 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

В матеріалах справи наявні Договір №2-24/10/25 про надання правової допомоги від 24 жовтня 2025, Додаткова угода №13 від 23.02.2026 до Договору №2-24/10/25, опис виконаних робіт адвокатом, відповідно до яких сума до оплати за виконану адвокатом роботу становить 20 000 грн. 00 коп. Вказану суму представник позивача просить стягнути з відповідача.

Відповідач у відзиві зазначає про завищення позивачем витрат на правничу допомогу.

Суд звертає увагу, що при встановленні розміру гонорару за надання професійної правничої допомоги враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Для визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

Беручи до уваги складність справи, час, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт, обсяг наданих адвокатом послуг, суд дійшов висновку про наявність підстав для задоволення клопотання позивача та стягнення з відповідача витрат на професійну правничу допомогу, понесених у зв`язку з розглядом даної справи у розмірі 5000 грн.

Визначаючись щодо розподілу судових витрат суд виходив з того, що згідно з частиною 1 статті 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Оскільки позивач при поданні позовної заяви сплатив судовий збір в сумі 6702,62 грн., такий належить стягнути на його користь за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

Керуючись статтями 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295 КАС України суд

у х в а л и в:

1. Адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «УспіхІмпорт» (місце знаходження: 79047, Львівська область, м. Львів, проспект Чорновола В., буд. 63а, офіс 313А, ) до Львівської митниці (місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1, ) про визнання протиправними та скасування рішень про коригування митної вартості товарів задовольнити повністю.

2. Визнати протиправним та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів №UA209000/2026/000211/2 від 16.02.2026 та №UA209000/2026/000248/2 від 19.02.2026.

3. Стягнути з Львівської митниці (місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УспіхІмпорт» (місце знаходження: 79047, Львівська область, м. Львів, проспект Чорновола В., буд. 63а, офіс 313А, ) 6702 (шість тисяч сімсот дві) грн. 62 коп. судового збору.

4. Стягнути з Львівської митниці (місцезнаходження: 79000, м. Львів, вул. Костюшка, 1, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «УспіхІмпорт» (місце знаходження: 79047, Львівська область, м. Львів, проспект Чорновола В., буд. 63а, офіс 313А, )5000 (п`ять тисяч) грн. витрат на правничу допомогу.

Рішення може бути оскаржене, згідно зі ст. 295 КАС України, протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Рішення набирає законної сили, згідно зі ст. 255 КАС України, після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяГрень Наталія Михайлівна