Справа № 320/8367/26
Суддя: Білак М.В.
Дата ухвалення: 2026-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 квітня 2026 року

м. Київ

справа №320/8367/26

адміністративне провадження № П/990/108/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Білак М.В.,

суддів: Желєзного І.В., Мацедонської В.Е., Мельник-Томенко Ж.М., Радишевської О.Р.,

розглянувши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Верховної Ради України (в особі Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свободи людини під час дії воєнного стану), третя особа Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

23 лютого 2026 року адвокатом ОСОБА_1 - Бабічем О.І. сформовано в системі «Електронний суд» позовну заяву, в якій просив:

- визнати дії Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану щодо проведення засідань та заслуховування на них запрошених осіб 21 січня 2026 року та 09 лютого 2026 року протиправними;

- визнати дії Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану щодо прийняття рішень у період з 16 січня 2026 року по 11 лютого 2026 року включно протиправними;

- визнати дії Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану щодо ненадання на адвокатський запит від 05.02.2026 копій протоколу та стенограми засідання 21 січня 2026 року протиправними;

- зобов`язати Тимчасову слідчу комісію Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану надати на адвокатський запит від 05 лютого 2026 року запитувані документи, а саме - копії протоколу та стенограми засідання 21 січня 2026 року;

- зобов`язати Тимчасову слідчу комісію Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану утриматися від реалізації будь-яким чином рішень, прийнятих у період з 16 січня 2026 року по 11 лютого 2026 року включно;

- зобов`язати Тимчасову слідчу комісію Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану утриматися від використання будь-яким чином інформації, що була отримана у результаті заслуховування запрошених осіб на засідання 21 січня 2026 року та 09 лютого 2026 року.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року адміністративну справу № 320/8367/26 передано за підсудністю до Верховного Суду як суду першої інстанції з метою дотримання вимог закону, що визначають правила підсудності адміністративних справ, а також для забезпечення прав учасників справи на розгляд справи «судом, встановленим законом».

Київський окружний адміністративний суд, враховуючи висновки Верховного Суду у справі №990/133/24, вказав нате, що належним відповідачем за заявленими вимогами має бути Верховна Рада України. Проте ухвалювати рішення про залучення належного відповідача (другого відповідача) належить вирішувати уповноваженому суду, тобто Верховному Суду, а тому передав справу на розгляд до належного суду.

У супровідному листі повідомлено, що станом на 31 березня 2026 року ухвала Київського окружного адміністративного суду від 06 березня 2026 року не була оскаржена та набрала законної сили.

03 квітня 2026 року справа № 320/8367/26 надійшла до Верховного Суду.

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 03 квітня 2026 року для розгляду цієї справи визначено колегію суддів у складі головуючої судді Білак М.В., суддів Мацедонської В.Е., Желєзного І.В., Радишевської О.Р., Мельник-Томенко Ж.М.

Ухвалою Верховного Суду від 08 квітня 2026 року позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху та надано строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків шляхом визначення зі сторонами в адміністративному процесі, а саме відповідачем (відповідачами), подання позовної заяви із зазначенням обґрунтування та підстав позовних вимог. Звернуто увагу позивача на те, що у позовній заяві не зазначено зміст позовних вимог і не викладено обставин, якими він обґрунтовує свої вимоги щодо кожного з відповідачів, зокрема, з урахуванням завдання адміністративного судочинства, яким є вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб від порушень з боку саме суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до довідки про доставку електронного листа, складеної секретарем судового засідання, копію ухвали про залишення позовної заяви без руху доставлено до електронних кабінетів позивача та його представника 08 квітня 2026 року.

20 квітня 2026 року представник позивача сформував в системі «Електронний суд» уточнену позовну заяву, в якій належним відповідачем визначив Верховну Раду України як орган державної влади, який утворив Тимчасову слідчу комісію Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану (далі - ТСК), яка у свою чергу, не має статусу юридичної особи та не наділена самостійною адміністративною процесуальною правосуб`єктністю. Управління справами Апарату Верховної Ради України визначено як третю особу оскільки судове рішення може вплинути на його права та обов`язки в частині організаційного та фінансового забезпечення діяльності ТСК.

Таким чином, у позовній заяві просив:

- визнати дії Верховної Ради України (в особі Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану) щодо проведення засідань та заслуховування на них запрошених осіб 21 січня 2026 року та 09 лютого 2026 року протиправними;

- визнати дії Верховної Ради України (в особі Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану) щодо прийняття рішень у період з 16 січня 2026 року по 11 лютого 2026 року включно протиправними;

- визнати дії Верховної Ради України (в особі Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану) щодо ненадання на адвокатський запит від 05 лютого 2026 року копій протоколу та стенограми засідання 21 січня 2026 року протиправними.

- зобов`язати Верховну Раду України забезпечити надання на адвокатський запит від 05 лютого 2026 року запитувані документи, а саме - копії протоколу та стенограми засідання ТСК 21 січня 2026 року;

- зобов`язати Верховну Раду України забезпечити утримання Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану від реалізації будь-яким чином рішень, прийнятих у період з 16 січня 2026 року по 11 лютого 2026 року включно;

- зобов`язати Верховну Раду України забезпечити утримання Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свобод людини під час дії воєнного стану від використання будь-яким чином інформації, що була отримана у результаті заслуховування запрошених осіб на засідання 21 січня 2026 року та 09 лютого 2026 року.

На обґрунтування позовних вимог зазначив про грубе порушення ТСК законодавства України під час проведення засідань 21 січня 2026 року та 09 лютого 2026 року, на які був запрошений ОСОБА_1 , з огляду на присутність на таких засіданнях менше половини її членів, що підтверджується отриманими на адвокатські запити відповідями народних депутатів - членів ТСК, в той час як Закон України «Про тимчасові слідчі комісії і тимчасові спеціальні комісії Верховної Ради України» вимагає присутність на засіданні більше половини її членів.

05 лютого 2026 року на адресу ТСК було надіслано адвокатський запит із проханням надати копії протоколу та стенограми засідання комісії від 21 січня 2026 року, а також підтвердити наявність кворуму для засідання у цей день, на що отримано відповідь, з якою не погоджується. Посилання відповідача на «незакриття засідання 15 січня 2026 року» вважає неправомірним та таким, що не може бути підставою для відмови у задоволенні законних вимог адвоката. Проведення засідань колегіального органу без кворуму та без належної процесуальної фіксації створює стан правової невизначеності та позбавляє позивача можливості ефективного захисту своїх прав та перевірки законності дій відповідача.

Представник позивача вважає, що належним та необхідним способом захисту порушених права позивача буде зобов`язати відповідача надати копії запитуваних у адвокатському запиті від 05 лютого 2026 року документів, а також утриматися від використання інформації, отриманої у ході засідань ТСК, проведених з порушенням вимог закону щодо їх повноважності.

Відповідно до частини третьої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) якщо позивач усунув недоліки позовної заяви у строк, встановлений судом, вона вважається поданою у день первинного її подання до адміністративного суду та приймається до розгляду, про що суд постановляє ухвалу в порядку, встановленому статтею 171 цього Кодексу.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття провадження у справі, Верховний Суд зазначає таке.

Відповідно до пункту 4 частини першої статті 171 КАС України суддя після одержання позовної заяви з`ясовує, чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства і чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності.

Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні й конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, у Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист (пункт 4.1 мотивувальної частини вказаного Рішення).

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Для реалізації конституційного права на оскарження рішень, дій чи бездіяльності вказаних суб`єктів, вказаних у статті 55 Конституції України, утворено систему адміністративних судів.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 КАС України є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За визначеннями, наведеними у пунктах 1, 2 частини першої статті 4 КАС України, адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи.

Частиною першою статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Вичерпний перелік публічно-правових справ, на які не поширюється юрисдикція адміністративних судів, визначено в частині другій статті 19 КАС України, а саме справи: 1) що віднесені до юрисдикції Конституційного Суду України; 2) що мають вирішуватися в порядку кримінального судочинства; 3) про накладення адміністративних стягнень, крім випадків, визначених цим Кодексом; 4) щодо відносин, які відповідно до закону, статуту (положення) громадського об`єднання, саморегулівної організації віднесені до його (її) внутрішньої діяльності або виключної компетенції, крім справ у спорах, визначених пунктами 9, 10 частини першої цієї статті.

Верховному Суду як суду першої інстанції відповідно до частини четвертої статті 22 КАС України підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Рахункової палати, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів Вищої ради правосуддя, щодо питань обрання (призначення) на посади членів Вищої ради правосуддя, звільнення їх з таких посад, оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів призначення суддів Конституційного Суду України у процесі конкурсного відбору кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, а також Дорадчої групи експертів щодо оцінювання таких кандидатів на посаду судді Конституційного Суду України, бездіяльності Кабінету Міністрів України щодо невнесення до Верховної Ради України законопроекту на виконання (реалізацію) рішення Українського народу про підтримку питання загальнодержавного значення на всеукраїнському референдумі за народною ініціативою.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, бездіяльності Кабінету Міністрів України визначені статтею 266 КАС України, правила якої пункт 2 частини першої цієї статті поширює на розгляд адміністративних справ щодо, зокрема, законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, Вищої ради правосуддя, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Положення частини першої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19 та частини першої статті 266 КАС України слід розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися тільки ті правові акти, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень, які прийнято/вчинено/допущено у правовідносинах, у яких такі суб`єкти реалізують свої владні (управлінські) функції/повноваження.

Стосовно терміну «владні управлінські функції», то зміст поняття «владні» полягає в наявності у суб`єкта повноважень застосовувати надану йому владу, за допомогою якої впливати на розвиток правовідносин, а «управлінські функції» - це основні напрямки діяльності органу влади, його посадової чи службової особи або іншого уповноваженого суб`єкта, спрямовані на управління діяльністю підлеглого суб`єкта.

Тимчасові слідчі комісії утворюються Верховною Радою України для проведення розслідування з питань, що становлять суспільний інтерес, та якщо за це проголосувала не менш як одна третина від конституційного складу Верховної Ради України. Висновки і пропозиції тимчасових слідчих комісій не є вирішальними для слідства і суду. Організація і порядок діяльності комітетів Верховної Ради України, її тимчасових спеціальних і тимчасових слідчих комісій встановлюються законом (частини третя-п`ята статті 89 Конституції України).

Правовий статус тимчасових слідчих комісій і тимчасових спеціальних комісій Верховної Ради України, їх повноваження та організаційні основи діяльності визначає Закон України «Про тимчасові слідчі комісії і тимчасові спеціальні комісії Верховної Ради України», відповідно до частини першої статті 1 якого тимчасова слідча комісія Верховної Ради України - колегіальний тимчасовий орган Верховної Ради України, що утворюється з числа народних депутатів України, завданням якого є здійснення парламентського контролю шляхом проведення розслідування з питань, що становлять суспільний інтерес.

Відповідно до частин першої, сьомої статті 3 Закону України «Про тимчасові слідчі комісії і тимчасові спеціальні комісії Верховної Ради України» слідчі комісії і спеціальні комісії підзвітні Верховній Раді України. Строк повноважень слідчої комісії і спеціальної комісії не може перевищувати одного року з дня утворення такої комісії.

Підставами для утворення слідчої комісії можуть бути повідомлення про порушення Конституції України, законів України органами державної влади, іншими державними органами, органами місцевого самоврядування, їх посадовими, службовими особами, керівниками (або посадовими особами, які виконують їх обов`язки) підприємств, установ, організацій незалежно від форм власності, громадських об`єднань, що становлять суспільний інтерес, у тому числі: 1) повідомлення про обставини, які загрожують суверенітету, територіальній цілісності України або її економічним, науково-технічним, національно-культурним, соціальним інтересам, охороні довкілля; 2) повідомлення про масове порушення прав, свобод і законних інтересів громадян, їх об`єднань або зловживання владою посадовими, службовими особами, що завдало істотної шкоди суспільним інтересам (частина друга статті 4 Закону).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 18 березня 2026 року у справі №990/580/25 вказала на те, що створення тимчасових слідчих комісій є однією із форм здійснення Верховною Радою України парламентського контролю у формі парламентського розслідування. Метою їх створення є забезпечення в подальшому парламентської реакції на, зокрема, певні суспільно значущі питання та удосконалення у зв`язку із цим правового регулювання у відповідній сфері.

Діяльність слідчої комісії за своїм змістом має контрольний, аналітичний й рекомендаційний характер. При цьому повноважень із прийняття владних рішень, які б безпосередньо стосувалися прав і обов`язків осіб, які можуть бути фігурантами такого парламентського розслідування, слідча комісія не має. Відтак немає підстав стверджувати, що дії чи бездіяльність слідчих комісій є управлінськими та спрямовані на індивідуальне правове регулювання прав чи обов`язків конкретних осіб.

До обов`язків слідчої комісії дійсно належить ведення засідань, протоколів та стенограм засідань, проте її діяльність у частині організації власних засідань і фіксації їх перебігу має за своєю природою внутрішньоорганізаційний характер.

Також Велика Палата Верховного Суду у справі №990/580/25 підтримала висновок Верховного Суду про те, що у спірному випадку ТСК під час організації та проведення своїх засідань не виконувала публічно-владних управлінських функцій, а правовідносини щодо стенографування засідання такої комісії є складовою діяльності зі здійснення парламентського контролю.

На час діяльності слідчої комісії протоколи та стенограми її засідань, інші документи чи належним чином посвідчені копії цих документів зберігаються в сейфі, що опечатується. У процесі дослідження матеріалів розслідування кожен член слідчої комісії працює із ксерокопіями отриманих документів, що не виключає його права звернення до їх оригіналів. Усі зауваження, висновки і пропозиції щодо досліджуваних матеріалів, фактів і обставин члени слідчої комісії викладають письмово та подають їх на ім`я голови слідчої комісії через її секретаріат або безпосередньо з обов`язковою реєстрацією у встановленому порядку (частина перша статті 10 Закону).

Обов`язки слідчої комісії визначено статтею 13 Закону України «Про тимчасові слідчі комісії і тимчасові спеціальні комісії Верховної Ради України», одним із яких є зобов`язання передавати після завершення своєї роботи до відповідних структурних підрозділів Апарату Верховної Ради України всі протоколи та стенограми засідань, а також інші матеріали слідчої комісії разом із висновками і пропозиціями. У разі направлення матеріалів слідчої комісії до Генеральної прокуратури України до відповідних структурних підрозділів Апарату Верховної Ради України передаються їх посвідчені копії.

З цих підстав, Верховна Рада України під час діяльності тимчасової слідчої комісії, зокрема при організації та проведенні її засідань, не виконує публічно-владних управлінських функцій, а спірні правовідносини щодо проведення засідань, прийняття рішень з використанням отриманої у процесі та результаті заслуховування запрошених на засідання осіб, є складовою здійснення парламентського контролю як внутрішньої конституційної функції законодавчого органу.

Окреслені представником позивача у цьому позові підстави та позовні вимоги щодо незгоди з проведенням засідань комісії 21 січня 2026 року та 09 лютого 2026 року, прийняття комісією рішень у період з 16 січня 2026 року по 11 лютого 2026 року та необхідність утриматися від їх реалізації, використання будь-яким чином інформації, отриманої в результаті заслуховування запрошених на засідання 21 січня 2026 року та 09 лютого 2026 року осіб, стосуються внутрішньоорганізаційної діяльності тимчасового парламентського органу та не спрямовані на індивідуально-правове регулювання прав чи обов`язків позивача, у зв`язку з чим такі позовні вимоги не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства.

Суд також звертає увагу на те, що правила частини другої статті 2, пункту 2 частини першої статті 4, статей 5, 19, 266 КАС України треба розуміти так, що в порядку адміністративного судочинства до Верховного Суду як суду першої інстанції можуть оскаржуватися дії чи бездіяльність Верховної Ради України. За наслідками розгляду таких адміністративних справ Верховний Суд може визнати дії чи бездіяльність, зокрема, Верховної Ради України протиправними, зобов`язати вчинити певні дії.

Відповідно до позовної заяви та наданих представником позивача доказів у підтвердження обґрунтованості заявлених позовних вимог, 05 лютого 2026 року на адресу ТСК надіслано адвокатський запит, на який отримано відповідь за підписом голови ТСК. Оскаржувані дії та рішення ТСК порушили конкретні права ОСОБА_1 , зокрема, право на законну процедуру (заслуховування на неповноважному засіданні), право на захист персональних даних та ділової репутації (постановка питань поза предметом розслідування), право на доступ до публічної інформації (ненадання протоколу та стенограми), право на правову визначеність (прийняття рішень за відсутності кворуму).

З цього приводу слід зазначити, що позовом у процесуальному сенсі є звернення до суду з вимогою про захист своїх прав та інтересів, який складається із двох елементів: предмета та підстави позову.

Предметом позову є матеріально-правова вимога позивача до відповідача, стосовно якої позивач просить прийняти судове рішення. Підставу позову становлять обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги щодо захисту права та охоронюваного законом інтересу.

Правові підстави позову - це зазначена у позовній заяві нормативно-правова кваліфікація обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги.

До фактичних підстав позову належать юридичні факти, які підтверджують належність спірного права позивачу; наявність або відсутність спірних правовідносин між сторонами; наявність порушених прав, свобод та інтересів позивача; наявність інших обставин по справі.

При цьому особа, яка звертається до суду з позовом, самостійно визначає у позовній заяві, яке її право чи охоронюваний законом інтерес порушено особою, до якої пред`явлено позов, та зазначає, які саме дії необхідно вчинити суду для відновлення порушеного права. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд.

Захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право/інтереси особи в публічно-правових відносинах з відповідачем і саме при здійсненні ним чітко визначених чинним законодавством владних управлінських функцій.

Відповідно до вимог пунктів 4 та 5 частини п`ятої статті 160 КАС України в позовній заяві зазначаються зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини.

Із положень пунктів 4, 5 частини п`ятої статті 160 КАС України в поєднанні з вимогами статей 5, 77 цього Кодексу випливає, що особа, яка вважає, що порушені її права, свободи чи інтереси і яка у зв`язку із цим звертається за їх захистом до адміністративного суду, має зазначити в позовній заяві хто, котрий саме суб`єкт владних повноважень порушив її права чи інтереси, яким чином, якими діями (рішенням, бездіяльністю) відбулося втручання в її права, які саме права були порушені, чи належать вони позивачу, які обставини про це свідчать.

Законодавець передбачив, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду.

Посилаючись на практику Великої Палати Верховного Суду у справах №990/133/24 та №990/580/25, представник позивача вказав, що усі позовні вимоги у цій справі адресовані до Верховної Ради України як суб`єкта владних повноважень, відповідального за дії та бездіяльність ТСК - свого тимчасового органу.

У той же час, незважаючи на те, що представник позивача визначив відповідачем у справі Верховну Раду України, як суб`єкта владних повноважень, він не навів при цьому обставин, які призвели до порушення прав, свобод та інтересів позивача, що свідчить про відсутність правовідносин саме між цими сторонами на час звернення до суду.

Фактично між ОСОБА_1 (його представником) та Верховною Радою України не виникли правовідносини, спір в яких міг би призвести до звернення до суду з позовними вимогами.

Посилання представника позивача на висновки Великої Палати Верховного Суду у справах №990/133/24 та №990/580/25 не можна визнати правомірними та обґрунтованими з огляду на суб`єктний склад таких правовідносин та підстави їх виникнення.

Так, у справі №990/133/24 позивач звернувся до Голови Верховної Ради України Руслана Стефанчука із адвокатським запитом, в якому просив: надати йому для ознайомлення та копіювання власними технічними засобами всі документи, пов`язані з діяльністю Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування обставин, що призвели до смерті судді Автозаводського районного суду м.Кременчука Полтавської області Олександра Лободенка та міського голови м.Кременчука Полтавської області Олега Бабаєва, створеної на підставі постанови Верховної Ради України №2033-ІХ від 01 лютого 2022 року, в тому числі всі протоколи та стенограми засідань вказаної ТСК ВР України (або, за наявності, надати їх електронні копії). На вказаний запит адвокат Миронов О.А. отримав відповідь за підписом керівника Апарату Верховної Ради України Вячеслава Штучного. Вважаючи таку відмову протиправною, позивач звернувся до суду з позовом.

Тобто, правовідносини у вказаній справі виникли саме між позивачем та Верховною Радою України як суб`єктом владних повноважень, до якого було направлено адвокатський запит та на який отримано відповідь.

У справі №990/580/25 Верховна Рада України, на переконання позивача, попри чітко встановлений законодавством обов`язок вести протокол та стенограму засідання ТСК, не забезпечила належне виготовлення стенограми засідання вказаної ТСК 15 вересня 2022 року. За результатами перевірки доводів позовної заяви ухвалено рішення про відмову у відкритті провадження у справі.

Представник позивача вказав, що оскаржувані дії та рішення ТСК як тимчасового органу Верховної Ради України порушили права, свободи та інтереси позивача ОСОБА_1 , а саме право на законну процедуру (встановлену статтею 19 Конституції України), право на захист персональних даних та ділової репутації (стаття 32 Конституції України), на доступ до публічної інформації (стаття 34 Конституції України, Закон України «Про доступ до публічної інформації»), на правову визначеність (стаття 8 Конституції України, стаття 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).

Верховний Суд не заперечує, що порушені права позивача підпадають під захист Основного Закону України, проте лише у випадку звернення особи до суду у належний спосіб за позовною заявою, поданою відповідно до вимог КАС України та в межах позовних вимог.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Зважаючи на обставини, у зв`язку з якими позивач звернувся до суду з цим позовом, суд дійшов висновку про відсутність правових підстав для відкриття провадження у справі.

Відповідно до частини шостої статті 170 КАС України у разі відмови у відкритті провадження в адміністративній справі з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої цієї статті, суд повинен роз`яснити заявнику до юрисдикції якого суду віднесено розгляд такої справи.

Так, поняття спору, який не підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, слід тлумачити в контексті частини третьої статті 124 Конституції України в ширшому значенні, тобто як поняття, що стосується тих спорів, які не підпадають під юрисдикцію саме адміністративних судів і які взагалі не підлягають судовому розгляду.

Отже, оскільки розгляд вказаних спорів до ТСК перебуває поза межами юрисдикції адміністративних судів та не належить до юрисдикції жодного іншого суду, підстав для роз`яснення позивачу до суду якої юрисдикції належить його вирішення, немає.

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Європейської конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України» (заяви №17160/06 та №35548/06), пункт 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» (заява №377/02).

Керуючись статтями 22, 170, 248, 266, 294 КАС України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до Верховної Ради України (в особі Тимчасової слідчої комісії Верховної Ради України з питань розслідування можливих порушень законодавства України у сфері оборони, антикорупційного законодавства України та дотримання прав і свободи людини під час дії воєнного стану), третя особа Управління справами Апарату Верховної Ради України про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її постановлення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

Судді М.В. Білак

І.В. Желєзний

В.Е. Мацедонська

Ж.М. Мельник-Томенко

О.Р. Радишевська