Справа № 280/5648/25
Суддя: Чабаненко С.В.
Дата ухвалення: 2026-04-29 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

і м е н е м У к р а ї н и

29 квітня 2026 року м. Дніпросправа № 280/5648/25

Третій апеляційний адміністративний суд

у складі колегії суддів: головуючого - судді Чабаненко С.В. (доповідач),

суддів: Сафронової С.В., Білак С.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження в місті Дніпрі апеляційну скаргу Запорізької обласної організації товариства Червоного Хреста України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.10.2025 в адміністративній справі №280/5648/25 за позовною заявою Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Запорізької обласної організації товариства Червоного Хреста України про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені,-

ВСТАНОВИВ:

Запорізьке обласне відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю звернулось до Запорізького окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Запорізької обласної організації товариства Червоного Хреста України, в якій позивач просив суд:

- стягнути з відповідача на користь позивача суму адміністративно-господарських санкцій та пені за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у 2024 році у розмірі 205216,53 грн..

Рішенням Запорізького окружного адміністративного суду від 17.10.2025 в адміністративній справі №280/5648/25 позов задоволено.

Відповідач, не погодившись з рішенням суду першої інстанції подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду, та прийняти нову постанову, якою у задоволенні позову відмовити в повному обсязі.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження відповідно до приписів ст. 311 КАС України.

Відповідно до вимог ч. 1 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Як встановлено судом першої інстанції, та підтверджено матеріалами справи, що відповідно до розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у відповідача, за рік становить 21 особа, середньооблікова чисельність штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність, 0 осіб; норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю 1 особа; фонд оплати праці штатних працівників 4159798,75 грн; середня річна заробітна плата штатного працівника 198085,65 грн; кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю для роботодавців, у яких працює 26 осіб і більше, 0,00 одиниць; сума коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю 198085,65 грн.

Розрахунок направлено відповідачу шляхом розміщення в електронному кабінеті роботодавця на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України 04.03.2025.

У зв`язку із несплатою відповідачем у встановлений строк адміністративно-господарських санкції, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік, позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вирішуючи спір, суд першої інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог.

Колегія суддів не погоджується з таким висновком суду першої інстанції з огляду на наступне.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Спірні відносини, які виникли між сторонами у цій адміністративній справі з приводу здійснення відповідачем свого обов`язку у сфері соціального захисту інвалідів врегульовані Законом України від 21.03.1991 №875-XII «Про основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні» (далі Закон №875-XII)

Так, відповідно до преамбули Закону №875-XII цей Закон визначає основи соціальної захищеності осіб з інвалідністю в Україні і гарантує їм рівні з усіма іншими громадянами можливості для участі в економічній, політичній і соціальній сферах життя суспільства, створення необхідних умов, які дають можливість особам з інвалідністю вести повноцінний спосіб життя згідно з індивідуальними здібностями і інтересами.

Відповідно до частин 1, 2 ст.17 Закону №875-XII з метою реалізації творчих і виробничих здібностей осіб з інвалідністю та з урахуванням індивідуальних програм реабілітації їм забезпечується право працювати на підприємствах, в установах, організаціях, а також займатися підприємницькою та іншою трудовою діяльністю, яка не заборонена законом.

Підприємства, установи і організації за рахунок коштів Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю або за рішенням місцевої ради за рахунок власних коштів у разі потреби створюють спеціальні робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, здійснюючи для цього адаптацію основного і додаткового обладнання, технічного оснащення і пристосування тощо з урахуванням обмежених можливостей осіб з інвалідністю.

Нормами статей 18 та 19 Закону № 875-XII встановлено обов`язок підприємств, установ та організацій створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, визначено норматив таких місць, порядок їх розрахунку, забезпечення умов праці та відповідальність за невиконання цього нормативу.

18.10.2022р. прийнято Закон України №2682-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо захисту соціальних, трудових та інших прав фізичних осіб, у тому числі під час воєнного стану, та спрощення обліку робочих місць для осіб з інвалідністю», який набрав чинності 06.11.2022р., яким частину 3 ст.18 та статтю 19 Закону №875-ХІІ викладено в нових редакціях.

Так, відповідно до ч.3 ст.18 Закону №875-ХІІ підприємства, установи, організації, фізичні особи, які використовують найману працю, зобов`язані виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю, у тому числі спеціальні робочі місця, створювати для таких осіб умови праці з урахуванням індивідуальних програм реабілітації і забезпечувати інші соціально-економічні гарантії, передбачені законодавством, надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

Частиною 1 ст.19 Закону №875-XII передбачено, що для підприємств, установ, організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, установлюється норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю у розмірі 4 відсотки середньооблікової чисельності штатних працівників облікового складу за рік, а якщо працює від 8 до 25 осіб, - у кількості одного робочого місця.

Відповідно до ч.4 ст.19 Закону №875-XII виконанням нормативу робочих місць у кількості, визначеній згідно з частиною першою цієї статті, вважається працевлаштування підприємством, установою, організацією, у тому числі підприємством, організацією громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичною особою, яка використовує найману працю, осіб з інвалідністю, для яких це місце роботи є основним.

Частиною 6 ст.19 Закону №875-XII визначено, що Пенсійний фонд України у порядку та за формою, встановленими Пенсійним фондом України за погодженням із центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері соціального захисту населення, надає Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю інформацію:

- про створення підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, робочих місць для осіб з інвалідністю, про зайнятість та працевлаштування осіб з інвалідністю;

- необхідну для обчислення кількості робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю підприємствами, установами, організаціями, фізичними особами, які використовують найману працю, відповідно до нормативу, встановленого частиною першою цієї статті.

Відповідно до ч.11 ст. 19 Закону №875-XII Фонд соціального захисту осіб з інвалідністю щороку до 10 березня в автоматизованому режимі з використанням даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування та Централізованого банку даних з проблем інвалідності здійснює визначення підприємств, установ та організацій, у тому числі підприємств, організацій громадських об`єднань осіб з інвалідністю, фізичних осіб, які використовують найману працю, які не забезпечили виконання у попередньому році нормативу робочих місць, визначеного згідно з частиною першою цієї статті, та надсилає їм розрахунок сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, обчислених відповідно до статті 20 цього Закону.

Розрахунок надсилається у формі електронного документа через електронні кабінети підприємств, установ та організацій, фізичних осіб, які використовують найману працю, на веб-порталі електронних послуг Пенсійного фонду України у формі та порядку, визначених Фондом соціального захисту осіб з інвалідністю спільно з Пенсійним фондом України.

З матеріалів справи вбачається, що позивач у відповідності до вимог ч. 11 ст. 19 Закону №875-XII, надіслав відповідачу розрахунок суми адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за попередній рік, відповідно до якого:

- середньооблікова чисельність штатних працівників облікового складу за рік 21 особа,

- середньооблікова чисельність штатних працівників, яким відповідно до чинного законодавства встановлено інвалідність 0 осіб,

- норматив робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю 1 особа,

- фонд оплати праці штатних працівників 4159798,75 грн,

- середня річна заробітна плата штатного працівника 198085,65 грн,

- кількість робочих місць, призначених для працевлаштування осіб з інвалідністю і не зайнятих особами з інвалідністю для роботодавців, у яких працює 26 осіб і більше 0,

- сума коштів адміністративно-господарських санкцій за невиконання нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю 198085,65 грн.

Зазначений Розрахунок надіслано відповідачу в електронний кабінет на вебпорталі електронних послуг Пенсійного фонду України.

Наказом Міністерства економіки України від 12.04.2022 №827-22 затверджено Форму звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» та Порядок подання форми звітності № 3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)».

Порядком подання форми звітності №3-ПН «Інформація про попит на робочу силу (вакансії)» передбачено, що форма №3-ПН подається юридичними особами, фізичними особами-підприємцями, які в межах трудових відносин використовують працю фізичних осіб (далі - роботодавець), за наявності попиту на робочу силу(вакансії); форма №3-ПН заповнюється та подається роботодавцем до філії міжрегіонального/регіонального центру зайнятості (або до міського, районного, міськрайонного центру зайнятості - до дати припинення їхньої діяльності) незалежно від місцезнаходження роботодавця з дня виникнення в нього потреби в підборі працівників та/або з дати відкриття вакансії, але не пізніше ніж через три робочі дні здати відкриття вакансії. Датою відкриття вакансії є наступний день після створення нового робочого місця чи припинення трудових відносин з працівником, робоче місце якого стає вакантним, або дата, починаючи з якої може бути укладений трудовий договір з найманим працівником; роботодавець визначає вид форми №3-ПН -первинна або уточнювальна; первинна форма № 3-ПН подається з метою інформування про наявність попиту на робочу силу (вакансії); уточнювальна форма №3-ПН подається в разі необхідності на заміну первинної та містить уточнення характеристик вакансії(й), зокрема умов праці, розміру заробітної плати, вимог до кандидата (ів) тощо (пункти 1.4, 1.5, 1.6 розділу І Порядку).

Отже, Порядок подання форми звітності № 3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)" передбачає одноразове інформування роботодавцем центру зайнятості про кожну вакансію.

Як встановлено судом першої інстанції та з матеріалів справи вбачається, що середньооблікова кількість штатних працівників відповідача у період 2024 року становила менше 8 осіб, що на думку відповідача не порушує норматив створення робочих місць для працевлаштування інвалідів.

У зв`язку із чим, колегія суддів зазначає наступне.

Порядок визначення середньооблікової кількості працівників визначається Інструкцією зі статистики кількості працівників, затвердженої наказом Державного комітету статистики України №286 від 28.09.2005 (далі Інструкція №286).

Згідно з п.1.8 Інструкції №286, показник середньої кількості усіх працівників в еквіваленті повної зайнятості характеризує умовну кількість працівників (робочих місць), що відпрацювали повний робочий день, яка необхідна для виконання встановленого (визначеного) підприємством обсягу робіт (послуг). Методика його визначення базується на перерахунку оплаченого робочого часу усього персоналу (штатні працівники, сумісники, працюючі за договорами), що залучався до роботи у звітному періоді й отримував відповідну заробітну плату, в умовну кількість працівників, яких було б достатньо підприємству для виконання фактичного обсягу роботи за умови роботи всіх працівників упродовж повного робочого дня, виходячи зі встановленої його тривалості.

Відповідно до п.2.1 Інструкції №286, в облікову кількість штатних працівників включаються усі наймані працівники, які уклали письмово трудовий договір (контракт) і виконували постійну, тимчасову або сезонну роботу один день і більше, а також власники підприємства, якщо, крім доходу, вони отримували заробітну плату на цьому підприємстві.

Згідно з п. 2.3 Інструкції №286, в обліковій кількості штатних працівників за кожний календарний день враховуються особи, які фактично працювали, а також відсутні на роботі з будь-яких причин, тобто усі працівники, які перебувають у трудових відносинах, незалежно від виду трудового договору.

У пункті 2.4 Інструкції № 286 наведено перелік штатних працівників, які підлягають віднесенню до облікової кількості, а у пункті 2.5 цієї Інструкції наведено перелік працівників, які підлягають віднесенню до облікової кількості, але були тимчасово відсутні з певних причин.

Відповідно до пп.2.6.1 п.2.6 Інструкції №286, не включаються до облікової кількості штатних працівників такі категорії: прийняті на роботу за сумісництвом з інших підприємств.

Працівник, який отримує на одному підприємстві дві, півтори ставки, тобто оформлений за сумісництвом на тому самому підприємстві, де й основне місце роботи (внутрішнє сумісництво), або менше однієї ставки, в обліковій кількості штатних працівників враховується як одна фізична особа.

Згідно з п.п.3.1, 3.2 Інструкції №286, середня кількість працівників підприємства за період (місяць, квартал, з початку року, рік) визначається як сума таких показників: середньооблікової кількості штатних працівників; середньої кількості зовнішніх сумісників; середньої кількості працюючих за цивільно-правовими договорами.

Середньооблікова кількість штатних працівників розраховується на підставі щоденних даних про облікову кількість штатних працівників, які повинні уточнюватись відповідно до наказів про прийом, переведення працівника на іншу роботу та припинення трудового договору.

Облікова кількість штатних працівників за кожен день має відповідати даним табельного обліку використання робочого часу працівників, на підставі якого визначається кількість працівників, які з`явились або не з`явились на роботу.

Згідно із п. 3.2.2, 3.2.5 Інструкції №286, при обчисленні середньооблікової кількості штатних працівників облікового складу враховуються всі категорії працівників облікового складу, зазначені у пунктах 2.4, 2.5 цієї Інструкції, крім працівників, які перебувають у відпустках у зв`язку з вагітністю та пологами або для догляду за дитиною до досягнення нею віку, передбаченого чинним законодавством або колективним договором підприємства, включаючи тих, які усиновили новонароджену дитину безпосередньо з пологового будинку (підпункти 2.5.8 - 2.5.9 Інструкції). Облік цих категорій працівників ведеться окремо.

Середньооблікова кількість штатних працівників за період з початку року (у тому числі за квартал, півріччя, 9 місяців, рік) обчислюється шляхом підсумовування середньооблікової кількості штатних працівників за всі місяці роботи підприємства, що минули за період з початку року до звітного місяця включно, та ділення одержаної суми на кількість місяців у цьому періоді, тобто відповідно на 2, 3, 4, 12.

За наявними в матеріалах справи податкової звітністі про суми доходу, нарахованого (сплаченого) на користь платників податків фізичних осіб, і суми утриманого з них податку, а також суми нарахованого єдиного внеску за 1 та 4 квартал 2024 року, з якої встановлено, що відповідач звітував про такі показники середньооблікової кількості штатних працівників за звітний період (рядок 101 заголовної частини):

- 1 квартал 2024 року (звітність подано 14.04.2024): січень 2 особи, лютий 2 особи, березень 2 особи;

- 2 квартал 2024 року (звітність подано 07.08.2024): квітень 3 особи, травень 3 особи, червень 27 осіб;

- 3 квартал 2024 року (звітність подана 04.11.2024): липень 33 особи, серпень 34 особи, вересень 33 особи;

- 4 квартал 2024 року (звітність подана 31.01.2025): жовтень 38 осіб; листопад 39 осіб; грудень 37 осіб.

Слід зазначити, що аналогічні показники задекларовані відповідачем у відповідній звітності також у рядку 104 «Облікова кількість штатних працівників», що спростовує доводи відповідача про те, що кількість штатних працівників у відповідних періодах була іншою (з 01.01.2024 року 2 посади; з 01.04.2024 року 3 посади; з 01.09.2024 року 4 посади; з 01.10.2024 року 8 посад).

Таким чином, середньооблікова чисельність штатних працівників, що працювали у відповідача у 2024 році, з урахуванням задекларованих ним показників, становить: (2+2+2+3+3+27+33+34+33+38+39+37)/12 = 21 особа, що відповідає даним Розрахунку сум адміністративно-господарських санкцій, що підлягають сплаті у зв`язку з невиконанням нормативу робочих місць для працевлаштування осіб з інвалідністю за 2024 рік.

З урахуванням середньооблікової чисельності штатних працівників у 2024 році в кількості 21 особа, відповідно до нормативу, передбаченого ст. 19 Закону №875-ХІІ, відповідач був зобов`язаний створити 1 робоче місце для працевлаштування осіб з інвалідністю.

При цьому, надаючи оцінку вищенаведеному розрахунку чисельності штатних працівників, що працювали у відповідача у 2024 році, колегія суддів звертає увагу, що посилання відповідача на те, що ним залучались працівники на умовах виконання суспільно корисних робіт, а тому такі працівники не повинні враховуватись при розрахунку чисельності штатних працівників для визначення нормативу для створення робочих місць для працевлаштування інвалідів є неспроможними, оскільки з наявних в матеріалах справи копій трудових угод вбачається укладання з такими працівниками саме трудових угод, що відповідає п.п.3.1, 3.2 Інструкції №286.

Таким чином, колегія суддів погоджується із висновком суду першої інстанції, що відповідач у 2024 році маючи середньооблікову чисельність штатних працівників - 21 особу, зобов`язаний виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю.

Водночас, надаючи оцінку спірним правовідносинам, колегія суддів вважає за необхідне зазначити наступне.

Обов`язок по працевлаштуванню осіб з інвалідністю відповідно до встановленого Законом №875-XII нормативу субсидіарно покладається як на роботодавців, так і на державну службу зайнятості.

Зокрема роботодавці зобов`язані: 1) виділяти та створювати робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю; 2) надавати державній службі зайнятості інформацію, необхідну для організації працевлаштування осіб з інвалідністю, згідно з Порядком №553; 3) працевлаштовувати осіб з інвалідністю, які звертаються безпосередньо до роботодавця або направляються центром зайнятості.

Доказами, які свідчать про виконання роботодавцем таких обов`язків є, зокрема, наказ по підприємству про створення відповідного робочого місця, звіт форми №3-ПН "Інформація про попит на робочу силу (вакансії)", що подається у порядку, визначеному наказом Міністерства економіки України від 12.04.2022 року №827-22. Звіт форми №3-ПН є актом інформування органів працевлаштування про створені на підприємстві робочі місця для працевлаштування осіб з інвалідністю і, водночас, запитом про направлення на підприємство таких осіб для працевлаштування.

З листа Запорізької філії Запорізького обласного центру зайнятості від 23.07.2025, колегією суддів встановлено, що відповідно до пункту 2 частини першої статті 8 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», Порядку залучення працездатних осіб до суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 13.07.2011 року №753 (зі змінами), розпорядження голови Запорізької обласної державної адміністрації від 17.11.2022 № 518 «Про організацію суспільно корисних робіт» та рішення Запорізької міської ради від 27.04.2023 № 122 «Про організацію суспільно корисних робіт в умовах воєнного стану» (зі змінами) між Запорізьким обласним центром зайнятості та Запорізькою обласною організацією товариства Червоного Хреста України укладено договори про організацію та фінансування суспільно корисних робіт: від 30.05.2024 №41 с, від 12.08.2024 №49с, від 20.11.2024 №91, від 17.12.2024 року №109с (далі - Договір). Подано 121 пропозицію для направлення безробітних, в тому числі для осіб з інвалідністю.

Предметом Договору є залучення зареєстрованих безробітних за направленням центру зайнятості на створені тимчасові робочі місця для виконання суспільно корисних робіт.

З червня 2024 року по грудень 2024 року Запорізькою обласною організацією товариства Червоного Хреста України створено тимчасові робочі місця для проведення суспільно корисних робіт, в тому числі для осіб з інвалідністю. Всього за вищевказаний період в суспільно корисних роботах приймали участь 30 осіб.

Із зареєстрованими безробітними, які залучалися до виконання суспільно корисних робіт, укладалися строкові трудові договори в письмовій формі відповідно до законодавства про працю. Фінансування таких робіт здійснювалося Центром зайнятості за рахунок коштів Фонду загальнообов`язкового державного соціального страхування України на випадок безробіття.

У вересні 2024 року Запорізька обласна організація товариства Червоного Хреста України приймала участь у інформаційному семінарі з питань організації працевлаштування людей з інвалідністю.

Суд зазначає, що обов`язок підприємства щодо створення робочих місць для осіб з інвалідністю не супроводжується його обов`язком підбирати і працевлаштовувати таких осіб на створені робочі місця. Такий обов`язок покладається на органи працевлаштування, що перелічені в частині 1 статті 18 Закону № 875-XII.

Підприємство не несе відповідальності за невиконання нормативу працевлаштування осіб з інвалідністю, якщо воно розробило необхідні заходи по створенню для них робочих місць, зокрема, створило робочі місця для таких осіб та своєчасно, достовірно, в повному обсязі проінформувало відповідні установи, але фактично не працевлаштувало особу з інвалідністю з причин незалежних від нього: відсутність осіб з інвалідністю, відмова особи з інвалідністю від працевлаштування на підприємство, бездіяльність державних установ, які повинні сприяти працевлаштуванню осіб з інвалідністю.

Відповідний правовий висновок викладений Верховним Судом в постанові від 22 червня 2022 року по справі №826/11977/18.

Позивач не надав, та матеріали справи не містять доказів того, що упродовж 2024 року до відповідача зверталися особи з інвалідністю для працевлаштування, однак отримали відмову у цьому.

Враховуючи ті обставини, що відповідачем створено робоче місце для працевлаштування особи з інвалідністю, та здійснено усі залежні від нього заходи по працевлаштуванню інвалідів на створені ним вакантні робочі місця, підстави для застосування до відповідача відповідальності, передбаченої статтею 20 Закону №875-ХІІ, відсутні, а отже позовні вимоги задоволенню не підлягають.

Таким чином, колегія суддів констатує, що суд першої інстанції неправильно застосувавши норми матеріального права, дійшов помилкового висновку про необхідність у задоволенні позову.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Згідно пункту 29 Рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Ruiz Torija v. Spain» від 9 грудня 1994 р., статтю 6 п. 1 не можна розуміти як таку, що вимагає пояснень детальної відповіді на кожний аргумент сторін. Відповідно, питання, чи дотримався суд свого обов`язку обґрунтовувати рішення може розглядатися лише в світлі обставин кожної справи.

Відповідно до статті 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є захист прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їхніх посадових і службових осіб, інших суб`єктів при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень.

Приписами частини 1 статті 9 КАС України встановлено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частин 1, 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до ст. 317 КАС України, підставою для скасування судового рішення та ухвалення нового рішення є неповне з`ясування судом обставин справи, що мають значення для справи, невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи, неправильне застосування норм матеріального права.

Колегія суддів зазначає, що в даному випадку рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст. 242 КАС України, оскільки судом першої інстанції неповно з`ясовано обставини, що мають значення для справи та порушено норми матеріального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

З огляду на вищевикладене, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду на підставі ст. 317 КАС України підлягає скасуванню, з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні позовних вимог.

Частиною 1 статті 257 КАС України встановлено, що за правилами спрощеного позовного провадження розглядаються справи незначної складності.

Відповідно до п.2 ч.5 ст.328 КАС України не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності.

Враховуючи, що дана справа правомірно віднесена судом першої інстанції до категорії незначної складності та розглядалась за правилами спрощеного провадження, рішення суду першої інстанції та постанова суду апеляційної інстанції, відповідно до ч.5 ст.328 КАС України, в касаційному порядку оскарженню не підлягають.

Керуючись: пунктом 2 частини 1 статті 315, статтями 317, 321, 322, 327, 329 КАС України, Третій апеляційний адміністративний суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Запорізької обласної організації товариства Червоного Хреста України на рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.10.2025 в адміністративній справі №280/5648/25,- задовольнити.

Рішення Запорізького окружного адміністративного суду від 17.10.2025 в адміністративній справі №280/5648/25,- скасувати.

Ухвалити нове судове рішення, яким у задоволенні позову Запорізького обласного відділення Фонду соціального захисту осіб з інвалідністю до Запорізької обласної організації товариства Червоного Хреста України про стягнення адміністративно-господарських санкцій та пені, - відмовити.

Постанова суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду набирає законної сили з дати її прийняття та відповідно п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України касаційному оскарженню не підлягає за виключенням випадків, встановлених цим пунктом.

Головуючий - суддя С.В. Чабаненко

суддя С.В. Сафронова

суддя С.В. Білак