Справа № 200/6788/25
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 квітня 2026 року

м. Київ

справа №200/6788/25

адміністративне провадження № К/990/14642/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Радишевської О.Р.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Дяченко Олексій Володимирович, на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_2 ) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Військової частини НОМЕР_1 (далі -В/ч НОМЕР_1 ), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 02.06.2016 по 28.02.2018 включно;

- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати і виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію грошового забезпечення за період з 02.06.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року у сумі 71 615,93 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 «Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового начальницького складу», затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 року № 44 (далі - Порядок № 44) за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців»;

- визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 01.03.2018 по 18.08.2025 включно;

- зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити на користь ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 4463,15 грн в місяць за період з 01.03.2018 по 18.08.2025 включно у загальній сумі 399811,86 грн відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 «Порядку проведення індексації грошових доходів населення», затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 року № 1078 (далі - Порядок № 1078) із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44 за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців».

Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 27.10.2025 адміністративний позов задоволено частково:

- визнано протиправними дії В/ч НОМЕР_1 щодо невиплати в повному розмірі індексації грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 02.06.2016 по 28.02.2018 включно;

- зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_3 індексацію грошового забезпечення за період з 02.06.2016 по 28.02.2018 включно із застосуванням місяця, за яким починається обчислення індексу споживчих цін (базового місяця) для розрахунку індексації грошового забезпечення січень 2008 року у сумі 71615,93 грн із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44 за кодом економічної класифікації видатків 2112 «Грошове забезпечення військовослужбовців»;

- визнано протиправними дії В/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та не виплати ОСОБА_1 індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 31.12.2022, з 01.01.2024 по 18.08.2025 включно з урахуванням вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку № 1078;

- зобов`язано В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 4307,30 грн в місяць за період за період з 01.03.2018 по 31.12.2022, з 01.01.2024 по 18.08.2025 включно у загальній сумі 334 299,68 грн відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44;

- в іншій частині позовних вимог відмовлено.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2026 апеляційну скаргу В/ч НОМЕР_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.10.2025 у справі № 200/6788/25 задоволено частково. Рішення суду першої інстанції скасовано в частині задоволення позовних вимог ОСОБА_1 до В/ч НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 18.08.2025 відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078. В цій частині ухвалено постанову, якою в задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 до В/ч НОМЕР_1 про визнання протиправними дій та зобов`язання нарахувати та виплатити індексацію-різницю грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 18.08.2025 відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 - відмовлено. Абзац п`ятий резолютивної частини рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.10.2025 викладено в наступній редакції: «Зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 індексацію-різницю грошового забезпечення 4438,13 грн в місяць за період за період з 01.03.2018 по 31.12.2022 у загальній сумі 257 411,54 грн відповідно до норм абзаців 4, 6 пункту 5 Порядку № 1078 із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб, відповідно до пункту 2 Порядку № 44». В іншій частині рішення Донецького окружного адміністративного суду від 27.10.2025 залишено без змін.

Не погодившись із постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2026, ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Дяченко О.В., звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду (далі - Суд) із цією касаційною скаргою в частині відмови у задоволенні позову про виплату індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 18.08.2025.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

У зв`язку з тимчасовою відсутністю суддів, а саме: Радишевської О.Р. з 10.04.2026 по 17.04.2026 (відпустка згідно з наказом від 23.03.2026 № 696/0/6-26) та Загороднюка А.Г. з 13.04.2026 по 20.04.2026 (відпустка згідно з наказом від 25.03.2026 № 756/0/6-26), питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по поверненню суддів з відпусток.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

За частиною першою статті 328 КАС України, учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Згідно з частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставою касаційного оскаржуваних постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 02.03.2026 скаржник визначає пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що судом апеляційної інстанції застосовано норми права (абзац 6 пункту 5 Порядку № 1078) щодо права на індексацію-різниці за період з 01.01.2024 по 18.08.2025 без урахування висновків Верховного Суду викладених у постановах від 10.04.2024 у справі № 200/564/23, від 22.06.2022 у справі № 520/6243/22 та від 07.12.2023 у справі № 360/381/23, від 06.04.2023 у справі № 420/11424/21, від 12.04.2023 у справі № 560/13302/21, від 20.04.2023 у справі № 320/8554/21, від 03.05.2023 у справі № 160/10790/22, від 09.05.2023 у справі № 120/2234/22-а, від 09.05.2023 у справі № 400/12702/21, від 09.05.2023 у справі № 560/538/22, від 09.05.2023 у справі № 580/8769/21, від 22.06.2023 у справі № 520/6243/22, від 27.07.2023 у справі № 160/12028/22, від 03.08.2023 у справі № 420/23183/21, від 15.08.2023 у справі № 580/9339/21, від 15.08.2023 у справі № 400/3784/22, від 15.08.2023 у справі № 520/1800/22, від 17.08.2023 у справі № 160/4155/22, від 17.08.2023 у справі № 580/3967/22, від 28.08.2023 у справі № 420/17338/22, від 07.09.2023 у справі № 480/5766/22, від 07.09.2023 у справі № 160/16084/22, від 07.09.2023 у справі № 420/12787/22, від 26 вересня 2023 у справі № 200/4531/22, від 27.09.2023 у справі № 420/23176/21, від 02.11.2023 у справі № 420/21528/21, від 09.11.2023 у справі № 420/4325/23, від 09.11.2023 у справі № 420/3131/22, від 29.11.2023 у справі № 480/13752/21, від 29.11.2023 у справі № 420/14978/22, від 30.11. 2023 у справі № 420/616/23, від 06.12.2023 у справі № 160/16075/22, від 07.12.2023 у справі № 360/381/23, від 21.12.2023 у справі № 420/10945/22, від18.01.2024 у справі № 580/1056/22, від 24.01.2024 у справі № 200/11549/21, від 24.01.2024 у справі № 400/8139/21, від 31.01.2024 у справі № 320/15395/21, від 31.01.2024 у справі № 320/6441/22, від 31.01.2024 у справі № 320/12968/21, від 31.01.2024 у справі № 320/9152/21, від 05.02.2024 у справі № 360/383/23, від 21.03.2024 у справі № 160/13277/22, від 03.04.2024 у справі № 420/8465/23 від 04.04.2024 у справі № 160/4155/22, від 10.04.2024 у справі № 200/564/23, від 11.04.2024 у справі № 160/11742/22, від 11.04.2024 у справі № 420/14952/22, від 18.04.2024 у справі № 280/4812/23, від 18.04.2024 у справі № 160/10789/22, від 30.04.2024 у справі № 360/700/23, від 14.05.2024 у справі № 420/4659/23, від 23.05.2024 у справі № 160/15411/23, від 28.05.2024 у справі № 160/14683/23, від 30.05.2024 у справі № 200/2737/21-а, від 06.06.2024 у справі № 280/4745/23, від 11.06.2024 у справі № 420/16902/22, від 12.06.2024 у справі № 140/1601/23, від 26.06.2024 у справі № 520/16852/21, від 27.06.2024 у справі № 440/1497/22, від 27.06.2024 у справі № 580/602/22, від 28.06.2024 у справі № 200/2319/23, від 02.07.2024 у справі № 420/14105/20, від 02.07.2024 у справі № 520/9896/2020, від 10.07.2024 у справі № 380/21613/21, від 10.07.2024 у справі № 360/727/23, від 25.07.2024 у справі № 280/5666/22, від 31.07.2024 у справі № 200/4613/22, від 15.08.2024 у справі № 620/7524/23, від 19.09.2024 у справі № 400/7201/21, від 19.09.2024 у справі № 400/2015/22, від 10.10.2024 у справі № 360/1086/23, від 24.10.2024 у справі № 580/3369/22, від 24.10.2024 у справі № 560/16954/21, від 24.10.2024 у справі № 420/13056/21, від 24.10.2024 у справі № 320/14116/21, від 31.10.2024 у справі № 420/21242/21, від 08.11.2024 у справі № 420/24634/21, від 08.11.2024 у справі № 200/5940/23, від 08.11.2024 у справі № 420/24642/21, від 08.11.2024 у справі № 200/16532/21, від 15.11.2024 у справі № 200/11548/21, від 19.12.2024 у справі № 420/11410/23, від 06.02.2025 у справі № 620/7282/22, від 19.02.2025 у справі № 420/2653/24, від 11.04.2025 у справі № 620/7745/23, від 11.04.2025 у справі № 620/13468/23, від 03.06.2025 у справі № 600/1889/24-а, від 24.07.2025 у справі № 320/12984/21, від 11.09.2025 у справі № 420/3133/22, від 24.09.2025 у справі № 120/2235/22-а, від 25.09.2025 у справі № 320/15393/21, від 29.12.2025 у справі № 560/12915/23, від 25.02.2026 у справі № 420/4319/23.

Поряд із цим суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Умовою перегляду судом касаційної інстанції судових рішень в адміністративних справах з указаної підстави є їхня невідповідність викладеному у постанові Верховного Суду висновку щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Слід зауважити, що невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Скаржник у касаційній скарзі наводить доводи про те, що постанова суду апеляційної інстанції у цій справі № 200/6788/25 не відповідає нормам матеріального та процесуального права і підлягає скасуванню у частині відмови у виплаті індексації-різниці грошового забезпечення за період з 01.01.2024 по 18.08.2025. Скаржник стверджує, що суд апеляційної інстанції не застосував висновків Верховного Суду у подібних правовідносинах у наведених вище дев`яносто чотирьох справах.

У контексті доводів позивача, варто зауважити, що як слідує зі змісту оскаржуваної постанови суд апеляційної інстанції, скасовуючи рішення суду першої інстанції в частині, апеляційний суд дійшов висновку про те, що суд першої інстанції неповно з`ясував обставини, що мають значення для справи, неправильно застосував норми матеріального права, що обумовлює часткове задоволення апеляційної скарги відповідача та скасування рішення суду першої інстанції в частині задоволення позовних вимог за період з 01.01.2024 по 18.08.2025.

Перший апеляційний адміністративний суд установив, що відповідач протягом періоду з 01.01.2024 по 18.08.2025 здійснив виплату позивачу індексації грошового забезпечення відповідно до Закон України від 03.07.1991 № 1282-ХІІ «Про індексацію грошових доходів населення», Порядку № 1078, Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», що свідчить про відсутність підстав для задоволення позовних вимог за вказаний період.

При цьому суд апеляційної інстанції вказав, що оскільки стаття 39 Закону України «Про Державний бюджет України на 2024 рік», стаття 34 Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» є чинними та підлягають застосуванню до спірних правовідносин, тому нарахування і виплата позивачу поточної індексації у 2024 та 2025 роках здійснювалося відповідачем відповідно до вимог діючого законодавства.

Водночас доводи касаційної скарги не містять належного обґрунтування неврахування судом апеляційної інстанції висновків Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, не визначено чітко, які саме норми права із урахуванням чинного у спірний період (з 01.01.2024 по 18.08.2025) законодавчого регулювання спірних правовідносин, неправильно застосовано судом апеляційної інстанції у цій справі щодо виплати індексації-різниці грошового забезпечення та не вказано, у яких саме наведених у касаційній скарзі дев`яносто чотирьох справах та який висновок сформував Верховний Суд у контексті доводів скаржника щодо незгоди із рішенням суду апеляційної інстанції про відмову у задоволенні позовних вимог в означеній частині.

Поряд із цим, як зазначено вище, невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду висновків судів попередніх інстанцій матиме місце у разі розгляду судами справи за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин та незастосування судами попередніх інстанцій висновків суду касаційної інстанції й ухвалення протилежних рішень саме щодо суті заявлених вимог із застосуванням норми права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Однак скаржник не наводить висновків Верховного Суду викладених у наведених у касаційній скарзі постановах, які суд апеляційної інстанції у цій справі № 200/6788/25 не урахував, по-іншому застосувавши норми права ніж роз`яснив суд касаційної інстанції у наведених скаржником справах щодо права на отримання індексації-різниці саме за період з 01.01.2024 по 18.08.2025 з урахуванням змін законодавства, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Натомість наведені скаржником у касаційній скарзі постанови Верховного Суду не містять висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах стосовно нарахування та виплати індексації-різниці у період 01.01.2024 по 18.08.2025, як про це стверджує касатор, обгрунтовуючи наявність підстав для касаційного оскарження, визначених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судом апеляційної інстанції обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судового рішення у цій справі відповідно до пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Враховуючи, що справа № 200/6788/25 розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження, для можливості відкриття касаційного провадження скаржнику потрібно обґрунтувати наявність підстав для розгляду цієї касаційної скарги, зокрема зазначити про наявність одного з випадків визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та обґрунтувати посилання на конкретний підпункт.

Пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

У касаційній скарзі позивач посилається на наявність підстав визначених підпунктами «а», «б» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України та вказує, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальну значення для формування єдиної правозастосовчої практики та що справа очевидно становить значний суспільний інтерес.

Крім того скаржник стверджує, що позбавлений можливості спростувати обставини встановлені в оскаржуваному рішенні суду у справі № 200/6788/25, подавши нову позовну заяву, оскільки при розгляді саме цієї справи розглядається право позивача на отримання індексації-різниці грошового забезпечення, що не може бути повторно розглянуто у новій справі, оскільки предмет розгляду буде тотожним предмету у цій справі.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Однак в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин скаржником не обґрунтовано.

Водночас аналіз ухваленого у цій справі судового рішення і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики у такій категорії адміністративних справ.

При цьому, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Посилання на наявність обставин, передбачених підпунктом «б» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України не містять достатніх обґрунтувань, позаяк скаржник не зазначає при розгляді якої справи він хоче спростувати встановлені в оскаржуваній постанові суду апеляційної інстанції обставини, проте позбавлений такої можливості.

На підставі викладеного Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань щодо наявності одного з випадків визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Доводи касаційної скарги фактично, зводяться до переоцінки встановлених судом апеляційної інстанції обставин та досліджених ним доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення натомість в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а надалі саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.

З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.

Оскільки касаційна скарга подана на судове рішення, прийняте у справі розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судовому рішенні суду попередньої інстанції обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених частиною четвертою та пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє представник Дяченко Олексій Володимирович, на постанову Першого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк О.Р. Радишевська