Справа № 320/12264/24
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 320/12264/24

адміністративне провадження № К/990/13930/26

Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А.Г., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Міністра оборони України Умерова Рустема Энверовича, третя особа: Міністерство закордонних справ України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Міністерства оборони України, Міністра оборони України Умерова Рустема Энверовича, третя особа: Міністерство закордонних справ України, у якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ Міністра оборони України від 12 вересня 2023 року № 142Рт в частині звільнення ОСОБА_1 з посади Аташе з питань оборони, військово-повітряного, військово-морського аташе при Посольстві України в Канаді;

- поновити ОСОБА_1 на посаді Аташе з питань оборони, військово-повітряного, військово-морського аташе при Посольстві України в Канаді;

- допустити рішення суду, в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді Аташе з питань оборони, військово-повітряного, військово-морського аташе при Посольстві України в Канаді, до негайного виконання;

- зобов`язати Міністерство оборони України здійснити розрахунок та виплату ОСОБА_1 матеріального і грошового забезпечення за час вимушеного прогулу, недоотримані внаслідок незаконного звільнення з посади Аташе з питань оборони, військово-повітряного, військово-морського аташе при Посольстві України в Канаді;

- стягнути з Міністерства оборони України компенсацію моральної шкоди в розмірі 900 000,00 гривень.

Рішенням Черкаського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року, у задоволенні позовних вимог позов ОСОБА_1 відмовлено.

27 березня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , в якій скаржник просить скасувати рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у справі №320/12264/24.

У зв`язку із перебуванням судді Загороднюка А.Г. з 13 квітня 2026 року по 20 квітня 2026 року (Наказ від 25 березня 2026 року №758/0/6-26) у відпустці питання щодо відкриття провадження у справі вирішується після усунення всіх обставин, які перешкоджали вирішенню цього питання.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Перевіривши зміст оскаржуваних судових рішень, доводи касаційної скарги, суд касаційної інстанції виходить з наступного.

Пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України від 02 червня 2016 року № 1402-VIII "Про судоустрій і статус суддів".

Згідно з частиною першою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених КАС України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

З урахуванням змін до КАС України, які набрали чинності 08 лютого 2020 року, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Під час перевірки касаційної скарги на предмет дотримання вимог статті 330 КАС України встановлено, що у якості підстави касаційного оскарження судових рішень заявник посилається на пункт 1 та пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України та пункт 1 частини 2 статті 353 КАС України.

В обґрунтування дії пункту 3 частини 4 статті 328 КАС України указує на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування пункту 15 та пункту 17 Положення «Про військових аташе та представника Міністерства оборони України при дипломатичному представництві України», затвердженого Указом Президента України від 10 жовтня 2008 року № 918/2008, у взаємозв`язку із вимогами підпунктами 1.5., 4.50 Інструкції про організацію виконання Положення про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затвердженої наказом Міністра оборони України від 10 квітня 2009 року № 170.

Додатково зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо того, чи є порушенням норм процесуального права не застосування процесуальних наслідків, передбачені частиною 9 статті 80 КАС України, у справах про оскарження звільнення, коли сторони у справі самі ініціюють витребування доказів, обґрунтовуючи їх необхідність для підтвердження своєї позиції щодо правомірності звільнення, суд задовольняє таке клопотання, однак, відповідач через підконтрольну йому установу відмовляється надати витребувані докази без поважних причин, при цьому не спростовує позицію позивача іншими доказами. Зокрема, чи має суд у такій ситуації: визнати обставини, на які посилався відповідач як на підставу звільнення, недоведеними; застосувати частину 9 статті 80 КАС України та визнати обставину про відсутність порушень з боку позивача; чи може суд відмовити у задоволенні позову, посилаючись на відсутність цих обставин у тексті наказу про звільнення, незважаючи на те, що відповідач на них посилався в обґрунтування своєї позиції у суді.

У контексті наведеного обґрунтування суд касаційної інстанції зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права.

Варто зауважити, що при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову, але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, - що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як на думку скаржника, неправильно.

Зі змісту пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України слідує, що вказана підстава спрямована на формування єдиної правозастосовчої практики шляхом висловлення Верховним Судом висновків щодо питань застосування тих чи інших норм права, які регулюють певну категорію правовідносин та підлягають застосуванню адміністративними судами під час вирішення спору.

Верховний Суд зазначає, що оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і визначення норми (норм) права, що потребує висновку, підстав необхідності такого висновку у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку скаржника, полягає неправильне застосування норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Зокрема, застосування пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України передбачає обов`язок касатора: -визначити конкретну норму права, щодо якої, на його думку, відсутній висновок Верховного Суду;

-обґрунтувати необхідність формування такого висновку у подібних правовідносинах (зокрема, визначення норми, що врегульовує спірні правовідносини);

-зазначити, у чому саме полягає неправильне застосування відповідної норми судами попередніх інстанцій; викласти власне бачення правильного застосування цієї норми.

Отже, сам по собі факт відсутності висновку Верховного Суду з питань урегулювання певної категорії правовідносин не є достатньою підставою для відкриття касаційного провадження у справі. Необхідним є належне й аргументоване обґрунтування як помилки судів щодо застосування певної норми права, так і потреби у формуванні відповідного правового підходу.

При цьому Суд зауважує, що підстава касаційного оскарження, передбачена пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, стосується відсутності висновку щодо застосування саме норми права, а не щодо особливостей її застосування залежно від обставин справи.

Щодо твердження скаржника про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування частини 9 статті 80 КАС України у подібних правовідносинах, колегія суддів зазначає, що указана норма регулює процедуру витребування доказів судом. Вона дозволяє учасникам справи, які не можуть самостійно надати докази, подати клопотання про їх витребування, визначає зміст цього клопотання, строки його подання, а також обов`язок суду приймати ухвалу про витребування або відмову.

З наведеного висновується, що указана норма права є загальною, що в свою чергу унеможливлює формування висновків щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

В свою чергу, обґрунтовуючи наявність підстав допуску скарги до касаційного перегляду, передбачених пунктом 1 частини 4 статті 328 КАС України, автор касаційної скарги цитує указану норму, однак, не наводить належного обґрунтування, що саме є підставою для касаційного оскарження, у розумінні приписів пункту 4 частини 2 статті 330 КАС України .

Поряд із цим, по тексту касаційної скарги позивач наводить перелік нормативно-правових актів, що регулюють спірні правовідносини, постанов Верховного Суду та рішень ЄСПЛ, однак, таке обґрунтування підстав касаційного оскарження не є достатнім для відкриття касаційного провадження у справі, оскільки, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження, а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Суд звертає увагу скаржника, що підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Разом з тим, доводи скаржника зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо встановлення обставин справи та ґрунтуються на переоцінці доказів, що лягли в основу оскаржуваного рішення.

Проте, до повноважень Верховного Суду не належить дослідження доказів, встановлення фактичних обставин справи або їх переоцінка, тобто суб`єктом перегляду касаційним судом є виключно питання застосування права.

Отже, касаційна скарга не містить належних обґрунтувань щодо застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій без урахування висновку Верховного Суду щодо цих норм, за обставин, установлених судами саме у цій справі.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання заявника на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Поряд з цим, як на підставу касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 1 частини другої статті 353 КАС України та указує на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, яке виразилось, на думку скаржника, у не застосуванні до відповідача судами попередніх інстанцій процесуальних наслідків, передбачених, зокрема, частиною 9 статті 80 КАС України, у випадку неподання суб`єктом владних повноважень витребуваних судом доказів без поважних причин або без повідомлення.

У контексті наведених аргументів Суд зазначає, що пункт 1 частини другої статті 353 КАС України регламентує прийнятність доводів про недослідження судом зібраних у справі доказів виключно за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1, 2, 3 частини четвертої статті 328 цього Кодексу.

Аналіз вищенаведених норм дозволяє дійти висновку про те, що обґрунтування необхідності касаційного оскарження у зв`язку із недослідженням судами попередніх інстанцій зібраних у справі доказів, можливе за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі інших підстав для касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України. Тобто, указане порушення процесуального права не може бути самостійною підставою для касаційного оскарження.

У відсутності обґрунтованих підстав, визначених пунктами 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України, Суд позбавлений можливості прийняти доводи скаржника щодо наявності підстави передбаченої пунктом 1 частини другої статті 353 КАС України.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Черкаського окружного адміністративного суду від 14 жовтня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 02 березня 2026 року у в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Міністерства оборони України, Міністра оборони України Умерова Рустема Энверовича, третя особа: Міністерство закордонних справ України, про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяА.Г. Загороднюк