Справа № 320/21756/23
Суддя: Кашпур О.В.
Дата ухвалення: 2026-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 320/21756/23

адміністративне провадження № К/990/15136/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Кашпур О.В., перевірив касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №320/21756/23 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В :

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Офісу Генерального прокурора, в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати наказ виконувача обов`язків Генерального прокурора №1049ц від 26 липня 2022 року в частині внесення змін в наказ Генерального прокурора №435ц від 15 березня 2022 року про увільнення ОСОБА_1 ;

- стягнути з Офісу Генерального прокурора на його користь 1 339 198,88 грн як суму середньої заробітної плати за період з 19 липня 2022 року по 23 червня 2023 року включно;

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора провести компенсацію ОСОБА_1 недоотриманого доходу (середньої заробітної плати за період з 19 липня 2022 року по 23 червня 2023 року включно) відповідно до Закону України «Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати» в день виплати заборгованості за відповідний місяць.

- зобов`язати Офіс Генерального прокурора здійснювати виплату ОСОБА_1 середній заробіток з 26 червня 2023 року до дня фактичного звільнення з військової служби.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у задоволенні позову відмовлено.

Ухвалою Верховного Суду від 01 квітня 2026 року касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №320/21756/23 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії - повернуто особі, яка її подала.

03 квітня 2026 року до Верховного Суду засобами поштового зв`язку повторно надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №320/21756/23. Скаржник просить скасувати оскаржувані рішення суду та ухвалити нове рішення, яким позов задовольнити у повному обсязі.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Вимоги до форми та змісту касаційної скарги встановлено статтею 330 КАС України, відповідно до пункту 4 частини другої якої у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням, передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним. Тому касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами, які необхідно вказати у формі, визначеній пунктом 4 частини другої статті 330 КАС України.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України та зазначає, що ні суд першої інстанції, ні суд апеляційної інстанції прямо не послались у судових рішеннях на жодну постанову Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норм права у подібних правовідносинах, проте фактично застосували положення викладені в постанові Верховного Суду від 20 грудня 2023 року №600/2882/22-а.

Так, на його думку, вказаний висновок сформований без урахування змін законодавства та реальних соціально-економічних умов, зокрема під час воєнного стану. Скаржник стверджує, що застосування відповідних норм (зокрема частини третьої статті 119 КЗпП України) у спірних правовідносинах призводить до звуження його прав та порушення принципу справедливості і правомірних очікувань.

Крім того, скаржник вважає, що чинний підхід Верховного Суду не забезпечує належного балансу між інтересами держави та особи, оскільки фактично допускає зменшення гарантій збереження доходу мобілізованих осіб. У зв`язку з цим він наполягає на необхідності перегляду попереднього висновку та формування нового підходу, який би враховував конституційні гарантії, принцип правової визначеності та недопустимість звуження змісту і обсягу існуючих прав.

Суд зверстує увагу на те, що відступленням від висновку слід розуміти або повну відмову Верховного Суду від свого попереднього висновку на користь іншого або ж конкретизацію попереднього висновку із застосуванням відповідних способів тлумачення юридичних норм (пункт 45 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04 вересня 2018 року у справі №823/2042/16, провадження №11-377апп18).

Тобто у касаційній скарзі скаржник має зазначити, що існуючий висновок Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах потребує видозміни, від нього слід відмовитися або ж уточнити, модифікувати певним чином з урахуванням конкретних обставин його справи. Сама ж по собі вмотивованість такого клопотання скаржника оцінюється судом касаційної інстанції при застосуванні наведеного процесуального фільтру під час вирішення питання про відкриття касаційного провадження у справі.

Разом з тим доводи касаційної скарги в цій частині фактично зводяться до незгоди з ухваленими рішеннями, переоцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Суд указує, що причинами для відступу від висловленого раніше висновку можуть бути вади попереднього рішення чи групи рішень (їх неефективність, неясність, помилковість, незбалансованість, неузгодженість); зміни суспільного контексту, через які застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку суспільних відносин в певній сфері або їх правового регулювання.

З метою забезпечення єдності та сталості судової практики для відступу від висловлених раніше правових позицій Суд повинен мати ґрунтовні підстави: його попередні рішення мають бути помилковими, неефективними чи застосований у цих рішеннях підхід повинен очевидно застаріти внаслідок розвитку в певній сфері суспільних відносин або їх правового регулювання.

Крім того, скаржник не обґрунтовує, у чому саме полягає помилковість чи неефективність сформованого Верховним Судом підходу, не наводить аргументів щодо його внутрішньої суперечливості або невідповідності принципам права, а також не визначає, який саме новий підхід має бути сформульований та яким чином він має бути застосований до обставин цієї справи.

Суд також враховує, що сам по собі факт незгоди особи з правовою оцінкою, наданою судами попередніх інстанцій, або інше бачення застосування норм матеріального права не може розцінюватися як підстава для відступлення від правового висновку Верховного Суду, оскільки інститут відступлення спрямований на забезпечення єдності судової практики, а не на повторний розгляд справи по суті.

За таких підстав, Суд дійшов висновку, що скаржник не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах. Тому посилання скаржника не узгоджуються з наведеною скаржником підставою касаційного оскарження судових рішень - пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню, як така, що не містить підстав касаційного оскарження з обґрунтуванням того, в чому саме полягає неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвело до ухвалення незаконного рішення (рішень).

Зважаючи на те, що касаційну скаргу повернуто, суд не вирішує клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження.

На підставі вищенаведеного та керуючись положеннями статей 328, 330, 332 КАС України, Суд

У Х В А Л И В :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Київського окружного адміністративного суду від 21 квітня 2025 року та постанову Шостого апеляційного адміністративного суду від 18 лютого 2026 року у справі №320/21756/23 за позовом ОСОБА_1 до Офісу Генерального прокурора про визнання протиправним та скасування наказу, стягнення середнього заробітку та зобов`язання вчинити певні дії - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи за допомогою підсистеми ЄСІТС «Електронний кабінет», а у разі його відсутності - на офіційну електронну адресу або засобами поштового зв`язку.

Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами, у спосіб їх надсилання до суду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя О.В. Кашпур