Справа № 260/7202/25
Суддя: Гебеш С.А.
Дата ухвалення: 2026-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

і м е н е м У к р а ї н и

про закриття провадження в адміністративній справі

23 квітня 2026 рокум. Ужгород№ 260/7202/25

Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гебеш С.А., розглянувши у підготовчому судовому у порядку письмового провадження клопотання відповідача про закриття провадження в адміністративній справі за позовною заявою Товариства з обмеженою відповідальністю "Хозяйка" до Ужгородської міської ради про визнання протиправним та скасування рішення, -

В С Т А Н О В И В:

Позивач - Товариство з обмеженою відповідальністю "Хозяйка" звернулося до Закарпатського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Ужгородської міської ради про визнання рішення протиправним та зобов`язання вчинити дії, а саме визнати протиправним та скасувати рішення Ужгородської міської ради від 13.06.2025 року №2291 "Про перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації у 2025 році" у частині викупу підвального приміщення за адресою: м. Ужгород, вул. А. Волошина, 8, ПП "Вітана".

Ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду від 15.09.2025 року відкрито загальне позовне провадження та призначено підготовче засідання.

У ході проведення підготовчого засідання представник відповідача подав до суду клопотання про закриття провадження, мотивоване тим, що дана справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства.

Будучи належним чином повідомленими про день, час та місце проведення судового засідання, представники сторін у підготовче судове засідання не з`явилися.

В матеріалах справи міститься заява представника позивача про розгляд справи за його відсутності. Позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити.

Представником відповідача подано до суду клопотання про розгляд справи без його участі.

У відповідності до статті 205 частини 1, 3 пункту 1 КАС України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи, за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі, зокрема, неявки в судове засідання учасника справи (його представника) без поважних причин або без повідомлення причин неявки.

На виконання вимог ч. 13 ст. 10 та ч. 1 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України суд під час судового розгляду адміністративної справи здійснює повне фіксування судового засідання за допомогою відео- та (або) звукозаписувального технічного засобу в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-телекомунікаційну систему.

У разі неявки в судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється (ч. 4 ст. 229 КАС України).

Розглянувши заяву відповідача про закриття провадження, суд виходить з наступного.

Частиною 2 статті 124 Конституції України встановлено, що юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Разом з цим, положення чинного Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) чітко визначають категорії справ, на які поширюється юрисдикція саме адміністративних судів. За правилами пункту 1 частини 1 статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.

Ужитий у цій процесуальній нормі термін «суб`єкт владних повноважень» означає орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їхню посадову чи службову особу, інший суб`єкт при здійсненні ними владних управлінських функцій на основі законодавства, у тому числі на виконання делегованих повноважень (пункт 7 частини 1 статті 4 КАС України).

Європейський суд з прав людини у рішенні від 20 липня 2006 року у справі «Сокуренко і Стригун проти України» вказав, що фраза «встановлений законом» поширюється не лише на правову основу самого існування «суду», але й на дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність. Термін «судом, встановленим законом» у пункту 1 статті 6 Конвенції передбачає «усю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів». Суд дійшов висновку, що національний суд не мав юрисдикції судити деяких заявників, керуючись практикою, яка не мала регулювання законом, і, таким чином, не міг вважатися судом, «встановлений законом».

Отже, поняття «суд, встановлений законом» зводиться не лише до правової основи самого існування «суду», але й дотримання таким судом певних норм, які регулюють його діяльність, тобто охоплює всю організаційну структуру судів, включно з питаннями, що належать до юрисдикції певних категорій судів.

Відповідно до частини 1 статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Адміністративна справа - це переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір; публічно-правовий спір - спір, у якому: хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції, в тому числі на виконання делегованих повноважень, і спір виник у зв`язку із виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій; або хоча б одна сторона надає адміністративні послуги на підставі законодавства, яке уповноважує або зобов`язує надавати такі послуги виключно суб`єкта владних повноважень, і спір виник у зв`язку із наданням або ненаданням такою стороною зазначених послуг; або хоча б одна сторона є суб`єктом виборчого процесу або процесу референдуму і спір виник у зв`язку із порушенням її прав у такому процесі з боку суб`єкта владних повноважень або іншої особи (пункти 1, 2 частини 1 статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України).

Отже, справи у спорах що виникають між суб`єктами владних повноважень з приводу реалізації їхньої компетенції у сфері управління, у тому числі делегованих повноважень підлягають розгляду за правилами адміністративного судочинства.

Публічно-правовий спір має особливий суб`єктний склад. Участь суб`єкта владних повноважень є обов`язковою ознакою для того, щоб класифікувати спір як публічно-правовий. Проте сама по собі участь у спорі суб`єкта владних повноважень не дає підстав ототожнювати спір з публічно-правовим та відносити його до справ адміністративної юрисдикції.

Таким чином, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності такого суб`єкта, прийнятих або вчинених ним при здійсненні владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення.

Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних правовідносин.

Під час визначення предметної юрисдикції справ суди повинні виходити із суті права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа, заявлених вимог, характеру спірних правовідносин, змісту та юридичної природи обставин у справі.

Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є суть (зміст, характер) спору. Публічно-правовий спір, на який поширюється юрисдикція адміністративних судів, є спором між учасниками публічно-правових відносин і стосується саме цих відносин.

У свою чергу, відповідно до частин 2 та 3 статті 4 Господарського процесуального кодексу України (далі ГПК України) юридичні особи та фізичні особи - підприємці, фізичні особи, які не є підприємцями, державні органи, органи місцевого самоврядування мають право на звернення до господарського суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав та законних інтересів у справах, віднесених законом до юрисдикції господарського суду, а також для вжиття передбачених законом заходів, спрямованих на запобігання правопорушенням. До господарського суду у справах, віднесених законом до його юрисдикції, мають право звертатися також особи, яким законом надано право звертатися до суду в інтересах інших осіб.

Відповідно до пункту 2 частини 1 статті 20 ГПК України господарські суди розглядають справи у спорах, що виникають у зв`язку із здійсненням господарської діяльності (крім справ, передбачених частиною другою цієї статті), та інші справи у визначених законом випадках, зокрема, справи у спорах щодо приватизації майна, крім спорів про приватизацію державного житлового фонду.

За положеннями частини 1 статті 3 Закону України «Про приватизацію державного і комунального майна» від 18.01.2018 року № 2269-VIII законодавство України про приватизацію складалося з цього Закону, інших законодавчих актів. Галузеві особливості приватизації об`єктів державної власності мали встановлюватися виключно законами.

Відповідно до частини 5 наведеної норми приватизація (відчуження) майна, що перебуває у комунальній власності, здійснюється органами місцевого самоврядування відповідно до вимог цього Закону.

Згідно з частиною 1 статті 30 Закону № 2269-VIII спори щодо приватизації державного або комунального майна, крім спорів, які виникають із публічно-правових відносин та віднесені до компетенції адміністративних судів, вирішуються господарським судом у порядку, встановленому Господарським процесуальним кодексом України, крім випадків, коли сторони погодили передачу таких спорів на вирішення міжнародному комерційному арбітражу відповідно до частини дванадцятої статті 26 цього Закону.

Отже, за загальним правилом спори щодо приватизації комунального майна відносяться до юрисдикції господарських судів. Винятки з цього правила можливі, якщо спори щодо приватизації виникають із публічно-правових відносин і тоді, коли ці спори, як чітко через сполучник «та» прописано в законі, віднесені до компетенції адміністративних судів. Відповідно до статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів не поширюється на спори, пов`язані з приватизацією.

При визначенні юрисдикції цієї справи слід також пам`ятати про характер спірних правовідносин, на захист яких прав, свобод та інтересів спрямоване звернення позивача.

Як вбачається з обсягу обґрунтування, наведеного позивачем на підтвердження свого порушення права, з характеру, суті та спрямованості заявлених вимог вбачається, що позивач звернувся до адміністративного суду з позовом про скасування рішення Ужгородської міської ради від 13.06.2025 року за №2291, яким затверджено перелік об`єктів комунальної власності, які підлягають приватизації у 2025 році у частині викупу підвального приміщення за адресою: м. Ужгород, вул. А. Волошина, 8 ПП "ВІТАНА".

За Законом № 2269-VIII позивач є суб`єктом приватизації (статті 6, 8). Згідно зі статтею 10 цього Закону приватизація комунального майна передбачає, серед іншого, формування та затвердження переліків об`єктів, що підлягають приватизації; опублікування переліку об`єктів, що підлягають приватизації, на офіційних сайтах місцевих рад та в електронній торговій системі; прийняття місцевою радою рішення про приватизацію об`єкта комунальної власності; опублікування інформації про прийняття рішення про приватизацію об`єкта та у випадках, передбачених цим Законом, інформації про вивчення попиту для визначення стартової ціни; тощо (частина 1 статті 10). Іншими словами, врегульований цією нормою порядок приватизації охоплює своєю дією ті питання, які позивач порушує в позовній заяві.

Відповідно до частини 1, 4 статті 11 Закону № 2269-VIII ініціювати приватизацію об`єктів можуть органи приватизації, уповноважені органи управління, інші суб`єкти управління об`єктами державної і комунальної власності або покупці. Перелік об`єктів комунальної власності, що підлягають приватизації, ухвалюється місцевою радою. Включення нових об`єктів до цього переліку здійснюється шляхом ухвалення окремого рішення щодо кожного об`єкта комунальної власності.

Згідно з пунктом 2 розділу V «Прикінцеві та перехідні положення» цього Закону приватизація (продаж) об`єктів, щодо яких рішення про приватизацію було прийнято до набрання чинності цим Законом, здійснюється та завершується відповідно до вимог цього Закону. Положення цього пункту містять винятки, під які спірні правовідносини не підпадають.

У цьому Законі передбачено також, в якому порядку суб`єкти приватизації приймають рішення про приватизацію (стаття 12).

Отже, якщо узагальнити зміст та характер вимог позивача до Ужгородської міської ради, об`єкти власності, на які спрямовані ці вимоги, та спосіб, який позивач просить застосувати щодо конкретного об`єкта (об`єктів) приватизації, то всі ці правові явища виникли у зв`язку з ініціативою позивача приватизувати об`єкт комунальної власності шляхом викупу, охоплюються поняттям «приватизація комунального майна», під яким з юридичної точки зору розуміється майнова угода між суб`єктами приватизації, змістом якої є оплатне, частково сплатне або безоплатне відчуження (перевласнення) комунального майна.

Викладене дає підстави для висновку, що оскільки вимоги позивача стосуються оскарження рішення щодо приватизації комунального майна, то цей спір не є публічно-правовим, а відповідно до приписів пункту 2 частини 1 статті 20 ГПК України має вирішуватися судами за правилами господарського судочинства.

З огляду на характер спірних відносин справа підлягає розгляду в порядку господарського судочинства, а пред`явлення позову, у тому числі, до суб`єкта владних повноважень, не змінює правової природи юридичного спору та в цьому випадку не є підставою для вирішення його в порядку адміністративного судочинства.

Аналогічна позиція висловлена Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 18.03.2020 року по справі № 813/2616/18, а тому суд відповідно до частини 5 статті 242 КАС України застосовує її до спірних правовідносин.

Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 238 КАС України суд закриває провадження у справі якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною 2 статті 238 КАС України передбачено, що про закриття провадження у справі суд постановляє ухвалу, а також вирішує питання про розподіл між сторонами судових витрат, повернення судового збору з бюджету. Ухвала суду про закриття провадження у справі може бути оскаржена.

З огляду на викладене та керуючись статтями 238, 241, 243, 248 КАС України, суд,-

У Х В А Л И В:

Закрити провадження у справі №260/7202/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Хозяйка» (просп. Тараса Шевченка, 28, м. Суми, Сумський район, Сумська область, 40011) до Ужгородської міської ради (пл. Поштова, буд. 3, м. Ужгород, Закарпатська область, 88000) про визнання протиправним та скасування рішення.

Роз`яснити позивачу про наявність у нього права на звернення з даним позовом в порядку господарського судочинства до суду господарської юрисдикції.

Ухвала суду набирає законної сили в порядку, визначеному ст.256 Кодексу адміністративного судочинства України.

Відповідно до ст.295 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її проголошення.

Згідно зі ст. 297 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

СуддяС.А. Гебеш