Справа № 420/29616/25
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-04-22 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

22 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 420/29616/25

адміністративне провадження № К/990/13203/26

Суддя Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду Загороднюк А.Г., перевіривши касаційну скаргу Херсонської обласної прокуратури на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення, поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Херсонської обласної прокуратури, в якому просив:

-визнати протиправним та скасувати наказ керівника Херсонської обласної прокуратури № 517к від 31 липня 2025 року про звільнення ОСОБА_1 з начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури та з органів прокуратури;

-поновити ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури;

-стягнути із Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2025 року по день фактичного поновлення на посаді;

-допустити негайне виконання рішення в частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва припровадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури;

-допустити негайне виконання рішення про стягнення з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середньої заробітної плати за один місяць.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено.

Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 12 грудня 2025 року скасовано та ухвалено постанову про задоволення позовних вимог ОСОБА_1 .

Визнано протиправним та скасувати наказ керівника Херсонської обласної прокуратури № 517к від 31 липня 2025 року про звільнення ОСОБА_1 з посади начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури та з органів прокуратури.

Поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання публічного обвинувачення управління нагляду за додержанням законів Національною поліцією України Херсонської обласної прокуратури з 31 липня 2025 року.

Стягнуто з Херсонської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01 серпня 2025 року по 25 лютого 2026 року включно у розмірі 539 864,25грн (п`ятсот тридцять дев`ять тисяч вісімсот шістдесят чотири гривні двадцять п`ять копійок).

24 березня 2026 року Херсонська обласна прокуратура звернулася до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року.

У зв`язку із перебуванням судді Загороднюка А.Г. з 13 квітня 2026 року по 20 квітня 2026 року (Наказ від 25 березня 2026 року №758/0/6-26) у відпустці, питання щодо відкриття провадження у справі вирішується після усунення всіх обставин, які перешкоджали вирішенню цього питання.

Відповідно до частини третьої статті 3 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

За правилами частини першої статті 334 КАС України за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо можливості відкриття касаційного провадження, суд виходить із такого.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Імперативними приписами частини четвертої статті 328 КАС України обумовлено, що підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частинах другій і третій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається постанова Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права у подібних правовідносинах, що не був врахований в оскаржуваному судовому рішенні.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 2 частини четвертої статті 328 цього Кодексу в касаційній скарзі зазначається обґрунтування необхідності відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

У разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України (відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів при застосуванні відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пунктів 1-3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначені скаржником норми права, які на його переконання неправильно застосовано судами, повинні врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо їх застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову та/або заперечень сторін (наприклад, з точки зору порушення їх позивачем/відповідачем).

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

У касаційній скарзі скаржник повинен навести мотиви незгоди з судовим рішенням з урахуванням передбачених Кодексом адміністративного судочинства України підстав для його скасування або зміни (статті 351 - 354 Кодексу) з вказівкою на конкретні висновки суду, рішення якого оскаржується, із одночасним зазначенням норм права (пункт, частина, стаття), які неправильно застосовані цим судом при прийнятті відповідного висновку. Крім того, скаржник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій було застосовано без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку, або обґрунтувати необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні.

Отже, касаційна скарга повинна містити посилання на конкретні порушення відповідної норми (норм) права чи неправильність її (їх) застосування. Скаржник повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судового рішення (рішень), які, на його думку, допущені судом при його (їх) ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що перелік підстав для касаційного оскарження судових рішень є вичерпним і касаційна скарга повинна бути обґрунтована виключно такими доводами.

В обґрунтування підстав касаційного оскарження скаржник посилається на наявність підстави для відкриття касаційного провадження, визначеної пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, та зазначає про неправильне застосування судами частини 1 статті 38 КЗпП України без урахування висновків Верхового Суду, викладених у постановах від 03 червня 2020 року у справі №0540/6561/18-а, від 04 листопада 2020 року у справі №753/1181/18, від 06 березня 2024 року у справі №380/16801/22, від 03 жовтня 2024 року у справі № 400/4149/20, зокрема, щодо можливості звільнення працівника за домовленістю у будь-який строк у межах двотижневого терміну, навіть у день подачі заяви про звільнення. Додатково скаржник вказує, що зробивши висновок про обґрунтованість доводів позивача, що на нього здійснювався тиск та погрози з метою припинення трудових відносин, судом апеляційної інстанції не застосовано норми статті 2-2 КЗпП та висновки Верхового Суду, викладені у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 819/1075/16, від 03 жовтня 2024 року у справі №400/4149/20, від 22 січня 2026 року у справі №642/2981/24 щодо застосування цієї норми права та порядку і обсягу перевірки доводів щодо застосування морально-психологічного тиску і примусу до звільнення.

У цьому контексті суд зауважує, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Так, при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваного рішення за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається "не відірвано" від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

У справі № 0540/6561/18-а спірні правовідносини скалися з приводу правомірності постановлення наказу про звільнення позивачки із посади прокурора за власним бажанням. Так, позивачкою спірну заяву про звільнення за власним бажанням було написано у лютому 2018 року, а звільнено за даною заявою - через чотири місяці. Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій виходили з того, що позивачка не обґрунтувала своїх доводів про примушування її до написання заяви про звільнення, а також не відкликала свою заяву до часу видання наказу про звільнення, прийнятого після завершення дисциплінарного провадження відносно неї. В свою чергу суд касаційною інстанції скасував рішення судів попередніх інстанцій та направив справу на новий розгляд з підстав незясування судами, з-поміж іншого, до якої дати позивач продовжувала виконувати службові обов`язки та чи вимагала вона розірвання трудових відносин після закінчення дисциплінарного провадження і строку попередження про звільнення.

У справі № 753/1181/18 спірні правовідносини скалися з приводу правомірності звільнення позивача з за заявою поданою та відкликаною в той же день. Так, позивач подав заяву про звільнення за власним бажанням, указавши конкретну дату звільнення, в той же день останній розпочав лікування у медичній установі та одночасно направив відповідачу кур`єром заяву про відкликання своєї заяви про звільнення. З урахуванням обставин указаної справи суди попередніх інстанцій, з висновками яких погодилась колегія суддів касаційної інстанцій, дійшли висновку про відсутність підстав для задоволення заявлених вимог про поновлення позивача на роботі, оскільки звільнення останнього було здійснено за ініціативою працівника з проханням звільнити його у визначену ним дату, а тому право на відкликання своєї заяви про звільнення у позивача було лише до моменту звільнення.

У справі № 380/16801/22 предметом спору є звільнення прокурора з адміністративної посади за відсутності заяви про відкликання попередньої заяви про звільнення, розглянутої протягом п`яти днів з дня надходження. Позивач вважав оскаржуваний наказ неправомірним з підстав постановлення його без дотримання двотижневого строку, передбаченого приписами статті 38 КЗпП України. Переглядаючи справу у касаційному порядку, колегія суддів дійшла висновку, що позивача звільнено не з посади прокурора (органів прокуратури), а з відповідної адміністративної посади за власним бажанням, за відсутності заяви про відкликання його попередньої заяви про звільнення та під час перебування позивача на роботі, а тому з урахуванням дотримання у цій справі гарантій держави в правовому захисті прокурора після звільнення прокурора з адміністративної посади, оскаржуваний наказ є правомірним.

У справі №400/4149/20 позивач написав заяву про звільнення з посади за власним бажанням, вказавши при цьому причину - у зв`язку з виходом на пенсію за вислугою років, додавши копію пенсійного посвідчення, яка була реалізована у той же день. Зокрема, позивач стверджував, що в указаній заяві була відсутня зазначена ним дата звільнення, однак, переглядаючи справу у касаційному порядку Верховний Суд дійшов висновку про правомірність звільнення за указаною заявою останнього з тих підстав, що ні позивачем, ні свідками не заперечувалося написання у службовому кабінеті заяви про звільнення без зазначення в ній дати звільнення. Така дата була власноруч дописана позивачем вже у відділі кадрів, що не заперечувалось і самим позивачем, зокрема у касаційній скарзі.

Незважаючи на подібність норм правового регулювання у справах, які наводить скаржник у касаційній скарзі, та у справі, яка розглядається, обставини указаних справ є відмінними, оскільки, переглядаючи у апеляційному порядку рішення суду першої інстанції у даній справі, колегія суддів виходила із різних фактичних обставин справи.

Так, судом апеляційної інстанції, з-поміж іншого, констатовано, що заяву про звільнення за власним бажанням з посади прокурора обласної прокуратури може бути подано не пізніше, ніж за 3 дні до бажаної дати звільнення та у обов`язковому порядку зареєстровано в системі електронного документообігу, зокрема, така заява повинна містити резолюцію керівника, на адресу якого вона була спрямована, однак відповідних доказів матеріали справи не містять.

Зі змісту оскаржуваного рішення у цій справі убачається, що колегія суддів виходила не із принципу дотримання двотижневого строку при звільнені прокурора з посади за власним бажанням, як помилково вважає касант, а з недотримання відповідачем строку його звільнення, а саме: за три дні до дати бажаного звільнення.

Верховний Суд уважає необхідним указати, що результат вирішення у кожній справі зумовлений конкретними обставинами та оцінкою доказів. Аналіз висновків судів попередніх інстанції у цій справі та наведеним скаржником судовими рішеннями суду касаційної інстанції, свідчить про те, що вони ґрунтуються на різних фактичних обставинах справи, що зумовило різне правозастосування норм, що регулюють спірні правовідносини, а отже й різні висновки, яких дійшли суди.

Суд звертає увагу на те, що різниця у встановлених обставинах у сукупності з наданими сторонами доказами об`єктивно впливає на умови застосування правових норм, а тому сам факт наявності судових рішень, якими відмовлено у задоволенні позовних вимог у цій категорії спорів, не свідчить про неправильне застосування судами норм права у цій справі.

Також є безпідставними покликання скаржника на незастосування статті 2-2 КЗпП та висновків Верхового Суду, викладені у постановах від 07 жовтня 2020 року у справі № 819/1075/16, від 03 жовтня 2024 року у справі №400/4149/20, від 22 січня 2026 року у справі №642/2981/24, оскільки, в межах перевірки підстав для відкриття касаційного провадження у справі, колегія суддів оцінює правильність/неправильність застосування тієї чи іншої норми права судами попередніх інстанцій при постановленні оскаржуваних рішень, відтак, вказівка на незастосування норм права судами попередніх інстанцій при вирішенні указаного спору не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження у розумінні статей 328, 330 КАС України.

Верховний Суд зауважує, що доводи касаційної скарги переважно стосуються питань, пов`язаних з встановленими обставинами справи та з оцінкою доказів у ній.

Так, фактично, обґрунтування пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України зводиться до незгоди із наданою судами правовою оцінкою встановленим обставинам у взаємозв`язку із наявними в матеріалах справи доказами, що не є тотожним застосуванню норм права без урахування висновків Верховного Суду.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судом апеляційної інстанції. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

Виходячи з визначених процесуальним законом меж, предметом касаційного перегляду можуть бути виключно питання права, а не факту.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Отже, відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження або їх некоректне (помилкове) визначення, або визначення безвідносно до предмета спору у конкретній справі, у якій подається касаційна скарга, унеможливлює її прийняття та відкриття касаційного провадження.

Згідно з пунктом 4 частини п`ятої статті 332 КАС України касаційна скарга не приймається до розгляду і повертається суддею-доповідачем також, якщо у касаційній скарзі не викладені передбачені цим Кодексом підстави для оскарження судового рішення в касаційному порядку.

При цьому, такий недолік касаційної скарги зумовлює її повернення одноособово суддею, без аналізу колегією суддів дотримання решти вимог, визначених статтею 330 КАС України.

За таких обставин, касаційна скарга підлягає поверненню особі, що її подала.

Повернення Верховним Судом касаційної скарги та надання заявнику права в межах розумних строків та при дотриманні всіх інших вимог процесуального закону на повторне звернення до Верховного Суду з такою скаргою, не є обмеженням доступу до суду (зокрема, що гарантовано пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України), та забезпечує практичну можливість реалізації права особи на суд у формі касаційного оскарження судового рішення учасником справи.

Керуючись статтями 328, 330, 332 КАС України,

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу Херсонської обласної прокуратури на постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Херсонської обласної прокуратури про визнання протиправним та скасування наказу про звільнення , поновлення на посаді та стягнення заробітної плати за час вимушеного прогулу - повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяА.Г. Загороднюк