Справа № 120/12207/25
Суддя: Єресько Л.О.
Дата ухвалення: 2026-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

23 квітня 2026 року

м. Київ

справа №120/12207/25

адміністративне провадження № К/990/13948/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Єресько Л.О.,

суддів: Загороднюка А.Г., Соколова В.М.,

перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Пеньшіна Сюзанна Олександрівна, на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центральної військово - лікарської комісії Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до адміністративного суду з позовною заявою до Центральної військово - лікарської комісії Збройних Сил України (далі -ЦВЛК ЗСУ), ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ), в якій просив визнати протиправними та скасувати рішення, а також зобов`язати вчинити певні дії.

На обґрунтування позовних вимог позивач посилався на протиправність рішення ЦВЛК ЗСУ, оформленого протоколом № 272 від 12.10.2023, про скасування постанови ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.07.2022 № 101/6984.

Водночас, позивач посилався на протиправність дій ІНФОРМАЦІЯ_2 щодо внесення до інформаційно - комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» та інших баз даних відомостей про його розшук.

З метою скасування спірного рішення та зобов`язання ІНФОРМАЦІЯ_2 вжити заходів щодо виключення з усіх облікових баз даних (включаючи систему «Оберіг», ІПНП та інші) відомостей про його розшук та поновити інформацію про його статус «Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку», позивач звертався до суду з цим позовом.

Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 05.01.2026, залишено без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25.02.2026, у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із прийнятими рішеннями судів попередніх інстанцій ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Пеньшіна С.О., звернувся через підсистему «Електронний суд» до Верховного Суду (далі - Суд) із касаційною скаргою.

За правилами частини першої статті 334 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) за відсутності підстав для залишення касаційної скарги без руху, повернення касаційної скарги чи відмови у відкритті касаційного провадження суд касаційної інстанції постановляє ухвалу про відкриття касаційного провадження у справі.

У зв`язку з перебуванням судді Соколова В.М. у відрядженні у період з 06.04.2026 по 11.04.2026, у відпусті 13.04.2026 та наданням йому дня відпочинку як донору 14.04.2026 (накази голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 24.03.2026 № 724/0/6-26 та від 06.04.2026 № 1142/0/5-26) та перебуванням у відпустці судді Загороднюка А.Г. у період з 13.04.2026 по 20.04.2026 (наказ голови Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 25.03.2026 № 756/0/6-26), питання щодо відкриття касаційного провадження вирішується колегією суддів по виходу суддів з відпусток та по закінченню відрядження.

Перевіряючи касаційну скаргу на відповідність вимогам процесуального закону, Суд дійшов висновку про відмову у відкритті касаційного провадження з огляду на таке.

Пунктом 8 частини другої статті 129 Конституції України серед основних засад судочинства закріплює забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондує стаття 14 Закону України «Про судоустрій і статус суддів».

Аналіз наведеного законодавства дозволяє дійти висновку про те, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку лише у визначених законом випадках.

Разом із цим, з 08.02.2020 набрав чинності Закон України від 15.01.2020 №460-IХ «Про внесення змін до Господарського процесуального кодексу України, Цивільного процесуального кодексу України, Кодексу адміністративного судочинства України щодо вдосконалення порядку розгляду судових справ», яким унесено зміни до розділу 3 Глави 2 «Касаційне провадження», зокрема, щодо визначення підстав касаційного оскарження судових рішень та порядку їхнього розгляду.

Так, відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

За правилами частини четвертої статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

На обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень скаржник вказує на пункт 1 частини четвертої статті 328 КАС України. Як убачається зі змісту касаційної скарги касатор наводить доводи щодо неврахування у подібних правовідносинах висновків викладених у постановах Верховного Суду від 15.11.2019 у справі № 820/1916/18, від 28.05.2020 у справі № 826/17201/17, від 25.10.2017 у справі № 813/2815/17, від 14.07.2021 у справі № 520/11587/19, від 28.08.2018 у справі № 826/6382/17, від 18.02.2021 у справі № 127/17123/19, від 24.04.2025 у справі № 484/2665/22 та від 23.04.2025 у справі № 308/6999/22.

Водночас суд касаційної інстанції звертає увагу скаржника, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі: 1) норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; 2) постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; 3) висновок судів, який суперечить позиції Верховного Суду; 4) в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

Під судовими рішеннями в подібних правовідносинах розуміються такі рішення, в яких аналогічними є предмети спору, підстави позову, зміст позовних вимог та встановлені фактичні обставини, і, відповідно, має місце однакове матеріально-правове регулювання спірних правовідносин.

Правовим висновком Верховного Суду є висновок щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, сформульований внаслідок казуального тлумачення цієї норми при касаційному розгляді конкретної справи, та викладений у мотивувальній частині постанови Верховного Суду, прийнятої за наслідками такого розгляду.

Колегія суддів зауважує, що висновки, викладені у постанові Верховного Суду, перебувають у нерозривному зв`язку із обсягом встановлених обставин у кожній конкретній справі окремо. Тому адміністративні суди не повинні сприймати як обов`язкові висновки, викладені у постанові Верховного Суду, здійснені на підставі відмінних фактичних обставин справи, а також з іншим змістом позовних вимог.

Велика Палата Верхового Суду у постанові від 12.10.2021 у справі № 233/2021/19 констатувала, що для цілей застосування приписів процесуальних законів щодо оцінки подібності правовідносин на предмет подібності слід оцінювати саме ті правовідносини, які є спірними у порівнюваних ситуаціях. Тож, суд насамперед має визначити, які правовідносини є спірними, після чого застосувати змістовий критерій порівняння, а за необхідності - також суб`єктний і об`єктний критерії.

Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, та оцінка судами їх сукупності самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Невідповідність правозастосовному висновку Верховного Суду (висловленому за наслідками розгляду (іншої) справи у касаційному порядку) матиме місце тоді, коли суд (суди) попередніх інстанцій, розглядаючи справу за схожих предмета спору, підстав позову, обставин справи та правового регулювання спірних правовідносин дійшов (дійшли) протилежних висновків щодо суті заявлених вимог, застосувавши норму права по-іншому, аніж це роз`яснив суд касаційної інстанції (в іншій подібній справі).

Суд звертає увагу на те, що посилання на практику Верховного Суду без аналізу та врахування обставин справи, за яких судом касаційної інстанції було зроблено відповідні висновки, без доведення подібності правовідносин у справах щодо оцінки того чи іншого аргументу, які зроблені на підставі встановлених фактичних обставин конкретної справи і наявних в матеріалах справи доказів, не є свідченням застосування судами попередніх інстанцій у цій справі норм матеріального права без урахування висновків Верховного Суду щодо їх застосування.

При цьому необхідно виходити з того, що підставою для касаційного оскарження є неврахування висновку Верховного Суду саме щодо застосування норми права, а не будь-якого висновку, зробленого судом касаційної інстанції в обґрунтування мотивувальної частини постанови.

Натомість скаржник у касаційній скарзі чітко не визначає норми права застосованої судами попередніх інстанцій в оскаржуваних рішеннях без урахування висновку щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду.

Скаржник, посилаючись на неврахування висновків Верховного Суду у справах № 820/1916/18, № 826/17201/17, № 813/2815/17, № 520/11587/19, № 826/6382/17, № 127/17123/19, № 484/2665/22 та № 308/6999/22, цитує зміст постанов суду касаційної інстанції та стверджує про неврахування їх судами попередніх інстанцій у цій справі № 120/12207/25.

Суд зазначає, що формальне посилання на постанови Верховного Суду (цитування окремих абзаців зазначених постанов) не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки скаржником не обґрунтовано подібності правовідносин у справах, на які він посилається, не вказано, яку самеинорму права застосовано сдами у цій справі по-іншому ніж це розтлумачив Верховний Суд.

Варто зауважити, що при встановленні доцільності посилання на постанови Верховного Суду на які посилається скаржник у касаційній скарзі як підставу для перегляду оскаржуваних рішень за пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, кожен правовий висновок Верховного Суду потребує оцінки на релевантність у двох аспектах: чи є правовідносини подібними та чи зберігає ця правова позиція юридичну силу до спірних правовідносин, зважаючи на редакцію відповідних законодавчих актів.

У такому випадку правовий висновок розглядається «не відірвано» від самого рішення, а через призму конкретних спірних правовідносин та відповідних застосовуваних редакцій нормативно-правових актів.

Як убачається зі змісту оскаржуваних судових рішень суди попередніх інстанцій установили, що ОСОБА_1 згідно із довідкою ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.07.2022 № 101/6984 визнаний непридатним до військової служби з виключенням із військового обліку на підставі статті 64а; 39в графи ІІ Розкладу хвороб.

Відповідно до витягу з протоколу засідання штатної ВЛК ЦВЛК ЗСУ по встановленню ступеню придатності до військової служби військовозобов`язаного від 12.10.2023 № 272, вказана комісія постанову ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 в АДРЕСА_1 за довідкою ВЛК від 11.07.2022 № 101/6984 що визначають ступінь придатності до військової служби щодо солдата запасу ОСОБА_1 , 1978 року народження - «Непридатний до військової служби з виключенням з військового обліку» скасувала та установила, що позивач підлягає медичному огляду ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 згідно з вимогами Положення про військово-лікарську експертизу Збройних Силах України, затвердженого наказом Міністра оборони України від 14.08.2008 № 402, зі змінами, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 17.11.2008 за № 1109/15800 (далі - Положення № 402).

Суди попередніх інстанцій у цій справі дійшли висновку, що позаяк комісія ЦВЛК скасувала довідку ВЛК від 11.07.2022 № 101/6984, позивач підлягає повторному медичному огляду ВЛК та у разі наявності сумніву у позивача щодо правильності висновку він має право особисто звернутися до ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 відповідно до вимогами Положень № 402 із пакетом документів, які б підтверджували протилежне.

При цьому суди попередніх інстанцій не встановили процедурних порушень ЦВЛК ЗСУ щодо ухвалення рішення у вигляді протоколу від 12.10.2023 № 272, прийнятого за результатами перевірки постанови ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.07.2022 № 101/6984.

Щодо позовних вимог до ІНФОРМАЦІЯ_2 про визнання протиправними дій щодо внесення до інформаційно - комунікаційної системи «Інформаційний портал Національної поліції України» та інших баз даних відомостей про розшук позивача, суди зауважили, що сама наявність в застосунку «Резерв+» примітки «Порушення правил військового обліку» свідчить лише про те, що у зв`язку із не оновленням даних, відповідачем шляхом електронної інформаційної взаємодії між Єдиним державним реєстром призовників, військовозобов`язаних та резервістів та єдиною інформаційною системою Міністерства внутрішніх справ України автоматично сформовано звернення до поліції щодо доставки позивача у зв`язку із ймовірним фактичним вчиненням ним адміністративного правопорушення за частиною третьою статті 210-1 Кодексу України про адміністративні правопорушення. При цьому, розшук і доставлення військовозобов`язаного, як примусовий привід, здійснюється саме з метою складення протоколу про адміністративне правопорушення.

Окремо суди попередніх інстанцій у цій справі наголосили, що факти своєчасності оновлення відомостей, підстави невиконання певних обов`язків встановлюється саме територіальними центрами комплектування в присутності особи, які, у свою чергу, дають можливість встановити наявність складу адміністративного правопорушення.

Управління відомостями в Єдиному державному реєстрі призовників, військовозобов`язаних та резервістів, зокрема, повідомлення про зміни відбувається в основному через органи державної влади та місцеві органи влади, а не через суд. Тож судове рішення не може слугувати механізмом для автоматичного внесення змін в Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, оскільки будь-які повідомлення про зміни в статусі або персональних даних надаються іншими органами або особами безпосередньо, з огляду на необхідність перевірки відповідних відомостей.

У підсумку суди у цій справі дійшли висновку, що скільки постанову ВЛК при ІНФОРМАЦІЯ_3 в АДРЕСА_1 , якою встановлено непридатність позивача до військової служби з виключенням з військового обліку скасовано, у такому випадку у відповідача відсутні правові підстави для виключення позивача з військового обліку як такого, який визнаний непридатним до військової служби.

У справі № 820/1916/18, на яку посилається скаржник у касаційній скарзі, предметом спору була правомірність рішення комісії Міністерства оборони України про скасування власного попереднього рішення щодо призначення особі одноразової грошової допомоги. Суди у вказаній справі дійшли висновку про протиправність дій відповідача, оскільки у комісії Міністерства оборони України відсутні повноваження щодо скасування власного рішення, яким особі вже було призначено виплату.

У справі № 826/17201/17 предметом оскарження були протиправні, на думку позивача, дії Головного управління Держгеокадастру у Київській області щодо відмови у наданні дозволу на розробку документації із землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність, для ведення особистого селянського господарства орієнтовною площею 2 га, розташована Київська область, Бориспільській район, Іванківська сільська рада.

У справі № 813/2815/17 позивач звертався до суді із вимогами до Фонду гарантування вкладів фізичних осіб, Уповноваженої особи Фонду гарантування вкладів фізичних осіб на ліквідацію Публічного акціонерного товариства «Інтеграл-банк» Андронова Олега Борисовича про стягнення на його користь коштів за вкладом в Публічному акціонерному товаристві «Інтеграл-банк» відповідно до договору банківського рахунку № 009-12-8088 в іноземній валюті від 14.05.2015 та судових витрат.

У справі № 520/11587/19 позивач звертався до суду з вимого про визнання протиправною відмову Департаменту за заявою ПрАТ «КОНЦЕРН АВЕК ТА КО» від 10.09.2019 за № 638 про надання містобудівних умов та обмежень для завершення самочинно розпочатого будівництва нежитлової будівлі (торгівельного призначення) та зобов`язання Департамент надати ПрАТ «КОНЦЕРН АВЕК ТА КО» містобудівні умови та обмеження для завершення самочинно розпочатого будівництва нежитлової будівлі (торгівельного призначення).

У справі № 826/6382/17 предметом оскарження був наказ Дніпровського районного центру зайнятості від 19.08.2016 № НТ160819 про припинення виплати допомоги по безробіттю, припинення реєстрації безробітних та повернення виплат.

У справ № 127/17123/19 Верховний Суд за касаційною скаргою прокурора переглядав ухвалу Вінницького апеляційного суду від 18.05.2020 про залишення без змін виправдувального вироку.

У справі № 484/2665/22 Верховний Суд переглядав вирок суду першої інстанції та ухвалу суду апеляційної інстанції за касаційною скаргою захисника.

У справі № 308/6999/22 Верховний Суд переглядав вирок Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області від 14.11.2023 та ухвалу Львівського апеляційного суду від 11.06.2024 за касаційною скаргою засудженого.

Отже, справи № 820/1916/18, № 826/17201/17, № 813/2815/17, № 520/11587/19, № 826/6382/17 на які покликається скаржник на обгрунтування підстав касаційного оскарження, передбачених пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, не є релевантними до справи, що розглядається № 120/12207/25, оскільки правовідносини виникли з іншого правового регулювання нормами матеріального права, а рішення у справах № 127/17123/19, № 484/2665/22, № 308/6999/22 постановлені у порядку кримінального судочинства.

Суд зазначає, що формальне посилання на постанови Верховного Суду та цитування іх змісту не може вважатись належним обґрунтуванням підстави касаційного оскарження судових рішень, передбаченої пунктом 1 частини четвертої статті 328 КАС України, оскільки позивачем не обґрунтовано подібності правовідносин у справах, на які він посилається, не вказано, які саме норми права застосовано судами попередніх інстанцій без урахування висновків Верховного Суду у вказаних скаржником справах.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів та обґрунтувань щодо підстав оскарження судових рішень у цій справі на підставі пункту 1 частини четвертої статті 328 КАС України.

Водночас необхідно врахувати, що згідно з ухвалою Вінницького окружного адміністративного суду від 02.09.2025 відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення.

Пунктом 2 частини 5 цієї ж норми процесуального закону обумовлено, що не підлягають касаційному оскарженню судові рішення у справах незначної складності та інших справах, розглянутих за правилами спрощеного позовного провадження (крім справ, які відповідно до цього Кодексу розглядаються за правилами загального позовного провадження), крім випадків, якщо:

а) касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики;

б) особа, яка подає касаційну скаргу, відповідно до цього Кодексу позбавлена можливості спростувати обставини, встановлені оскарженим судовим рішенням, при розгляді іншої справи;

в) справа становить значний суспільний інтерес або має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу;

г) суд першої інстанції відніс справу до категорії справ незначної складності помилково.

Таким чином, законодавець обмежив можливість касаційного оскарження судових рішень у названій категорії адміністративних справ, поставивши можливість такого оскарження в залежність від імовірності значення ухваленого за наслідком касаційного провадження судового рішення для формування практики застосування відповідних правових норм або ж становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу.

Скаржник зазначає, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, справа має виняткове значення для учасника справи, який подає касаційну скаргу (підпункти «а» та «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України).

Позивач мотивує свою касаційну скаргу тим, що судові рішення у справі ухвалені із порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права. Однак в чому саме полягає фундаментальне значення саме цієї справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин скаржницею не обґрунтовано.

Між тим суд касаційної інстанції зауважує, що у визначенні правового питання як такого, що має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, Верховний Суд виходить з того, що таке правове питання має бути головним або основним питанням правозастосовчої практики на сучасному етапі її розвитку й становлення, воно повинно мати одночасно винятково актуальне значення для їх формування. Такі ознаки визначаються предметом спору, значущістю для держави й суспільства у цілому правового питання, що постало перед практикою його застосування.

Питання права, які мають фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, можуть охоплювати правові явища, що є найбільш суттєвими для такої практики та формування її однаковості. До таких явищ можна віднести систематичне порушення державою норм матеріального та процесуального права які зачіпають інтереси великого кола осіб, що супроводжуються чималою кількістю оскарження таких рішень у подібних справах, тощо.

Фундаментальне значення для формування правозастосовчої практики означає, що скаржник у своїй касаційній скарзі ставить на вирішення суду касаційної інстанції проблему, яка, у випадку відкриття касаційного провадження Верховним Судом, впливатиме на широку масу спорів, створюючи тривалий у часі, відмінний від минулого підхід до вирішення актуальної правової проблеми.

Водночас аналіз ухвалених у цій справі судових рішень і доводів касаційної скарги не дає підстав для висновку, що рішення суду касаційної інстанції за наслідком розгляду касаційної скарги матиме значення для формування єдиної правозастосовчої практики у такій категорії адміністративних справ.

При цьому, скаржником не наведено обставин, які б свідчили про наявність у справі ознак її суспільної важливості або виняткового значення, а також не виділено особливо рідкісних, унікальних вимог, що дають підстави вважати, що вона має значення для уніфікованого розуміння та застосування права для сторін спору. Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики. Йдеться про реалізацію принципів верховенства права та правової визначеності, рівності перед законом і судом з метою гарантування розумної передбачуваності судового рішення.

Вжите законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Вказане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням, примноженням, захистом існуючих цінностей девальвація та/або втрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення, як от визначення і зміни конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Касаційна скарга не містить обґрунтованих доводів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для суспільства в контексті наведених вище критеріїв.

Суд зазначає, що вичерпний перелік судових рішень, які можуть бути оскаржені до касаційного суду, жодним чином не є обмеженням доступу особи до правосуддя чи перепоною в отриманні судового захисту, оскільки встановлення законодавцем «розумних обмежень» в праві на звернення до касаційного суду не суперечить практиці Європейського суду з прав людини та викликане виключно особливим статусом Верховного Суду, розгляд скарг яким покликаний забезпечувати формування єдиної правозастосовчої практики, а не можливість перегляду будь-яких судових рішень.

Умови прийнятності касаційної скарги можуть бути більш суворими ніж для звичайної заяви. Зважаючи на особливий статус суду касаційної інстанції, процесуальні процедури у цьому суді можуть бути більш формальними, особливо, якщо провадження здійснюється судом після їх розгляду судом першої, а потім судом апеляційної інстанції.

Касаційна скарга не містить обґрунтувань щодо наявності одного з випадків визначених підпунктами «а-г» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Доводи касаційної скарги фактично зводяться до переоцінки встановлених судами попередніх інстанцій обставин, досліджених у справі доказів та незгоди скаржника із відмовою у задоволенні позову, що виходить за межі касаційного перегляду, які визначені статтею 341 КАС України.

Враховуючи межі перегляду судом касаційної інстанції, визначені статтею 341 КАС України, суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення натомість в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а надалі саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судом першої та апеляційної інстанції, та/або переоцінювати їх.

З аналізу доводів касаційної скарги слідує, що скаржник не продемонстрував наявності виключних обставин, які за положеннями КАС України могли б вимагати касаційного розгляду цієї справи.

Оскільки касаційна скарга подана на судові рішення, прийняті у справі розглянутій за правилами спрощеного позовного провадження, а аналіз доводів касаційної скарги в сукупності з відображеними в судових рішеннях судів попередніх інстанцій обставинами справи не дають підстав для висновку про наявність передбачених частиною четвертою та пунктом 2 частини п`ятої статті 328 КАС України виняткових обставин справи, то у відкритті касаційного провадження у цій справі слід відмовити.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо касаційну скаргу подано на судове рішення, що не підлягає касаційному оскарженню.

За такого правового врегулювання та обставин справи підстави для відкриття касаційного провадження відсутні.

На підставі викладеного, керуючись статтями 3, 328, 333 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 , в інтересах якого діє адвокатка Пеньшіна Сюзанна Олександрівна, на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 05 січня 2026 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 лютого 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Центральної військово - лікарської комісії Збройних Сил України, ІНФОРМАЦІЯ_1 , про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії.

Копію цієї ухвали разом із касаційною скаргою та доданими до неї матеріалами направити особі, яка її подала.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіЛ.О. Єресько А.Г. Загороднюк В.М. Соколов