Справа № 520/1060/25
Суддя: Жигилій С.П.
Дата ухвалення: 2026-05-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

01 травня 2026 р. Справа № 520/1060/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Жигилія С.П.,

Суддів: Перцової Т.С. , Макаренко Я.М. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Харківської митниці на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 (суддя: Полях Н.А., м. Харків, повний текст рішення складено 20.10.2025) по справі № 520/1060/25

за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Опцион Плюс"

до Харківської митниці

про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю "ОПЦИОН ПЛЮС" (далі також - позивач, ТОВ "ОПЦИОН ПЛЮС") звернулося до Харківського окружного адміністративного суду з позовом до Харківської митниці (далі також - відповідач, митниця), в якому просило визнати протиправними та скасувати рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024 та картку відмови №UA807200/2024/000544 від 18.07.2024.

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 у справі № 520/1060/25 адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЦИОН ПЛЮС» (61046, місто Харків, пр. Героїв Харкова, будинок 273, ) до Харківської митниці (61005, м. Харків, вулиця Миколаївська, будинок 16-Б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови задоволено.

Визнано протиправними та скасовані рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024 та картку відмови №UA807200/2024/000544 від 18.07.2024.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Харківської митниці (61005, м. Харків, вулиця Миколаївська, будинок 16-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЦИОН ПЛЮС» (61046, місто Харків, пр. Героїв Харкова, будинок 273, ) суму судового збору у розмірі 15000 грн. (п`ятнадцять тисяч гривень).

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду у справі № 520/1060/25 заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЦИОН ПЛЮС» про виправлення описки у судовому рішенні у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЦИОН ПЛЮС» (61046, місто Харків, пр. Героїв Харкова, будинок 273, ) до Харківської митниці (61005, м. Харків, вулиця Миколаївська, будинок 16-Б, ) про визнання протиправним та скасування рішення, картки відмови- задоволено.

Внесено виправлення у рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 р. у справі № 520/1060/25, виклавши абзац третій резолютивної частини вказаного рішення в наступній редакції:

«Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Харківської митниці (61005, м. Харків, вулиця Миколаївська, будинок 16-Б, ) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю «ОПЦИОН ПЛЮС» (61046, місто Харків, пр. Героїв Харкова, будинок 273, ) витрати на професійну правничу допомогу у розмірі 15000 грн. (п`ятнадцять тисяч гривен).».

Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неповне з`ясування обставин у справі, необґрунтованість та порушення норм процесуального і матеріального права, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20 жовтня 2025 року у справі № 520/1060/25 та прийняти постанову, якою відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, посилаючись на висновок Верховного Суду у постанові від 13.01.2021 по справі 805/2942/16-а, вказав, що спрацювання профілю ризику в системі АСАУР та встановлення факту заниженої митної вартості спірного товару в порівнянні з цінами на ідентичні товари, митне оформлення яких вже здійснено, за допомогою використання ПІК ЄАІС є достатньою підставою для витребування додаткових документів, передбачених частиною 3 статті 53 МК України, а ненадання декларантом жодного запитуваного документу за спірною поставкою на законну вимогу митниці є порушенням його обов`язку у розумінні частини третьої статті 53 МК України. Отже, з метою забезпечення повноти оподаткування ввезених позивачем товарів було проведено аналіз баз даних АСМО «Інспектор» та АІС Держмитслужби України та встановлено, що рівень митної вартості раніше визнаних (визначених) товарів, оформлених митними органами становить: товар 1) 4,44 $/шт (3,8 $/кг) (джерело інформації - №UA209190/2024/009613 (24UA13U2) від 01.05.2024, код товару згідно з УКТ ЗЕД , країна походження CN (Китай), умови поставки СРТ, вага нетто 12127 кг.

З огляду на вказане, митним органом правомірно було витребувано додаткові документи для підтвердження митної вартості товару, визначеної декларантом за ціною договору. Однак, всупереч норм митного законодавства, декларантом не було надано до митного контролю та митного оформлення інформації щодо вартісних характеристик товарів (каталоги, загальні справжні прейскуранти, прайс-листи) від виробника товарів SUZHOU SHUNYI TEXTILE PRINTING AND DYEING CO., LTD.

Зауважив, що наданий до митного оформлення прайс-лист №NTR20240226/9 від 26.02.2024 по суті є офертою для конкретного покупця, тобто виданий продавцем безпосередньо ТОВ "ОПЦИОН ПЛЮС" та не відображає «дійсну вартість» у розумінні ст. VII Генеральної угоди про тарифи й торгівлю 1994 року.

Крім того, позивачем не було надано експортну митну декларацію з датою експорту та відмітками митних органів країни відправлення (в якій міститися інформація щодо, контрагентів, вагові характеристики, умови поставки товару, товаросупровідний документи, а також вартість товару). Водночас, замість експортної митної декларації наданий супровідний документ Т1 №24PL322080NS6TRD92 від 11.07.2024, який не є декларацією країни відправлення, на якому немає відміток митного органу і зовсім незрозумілі визначення, без перекладу. З цього документу неможливо визначити цінові графи, що стосується товару і інші дані, які б могли бути застосовані митницею для визначення складових митної вартості товару по спірний ЕМД.

Митним органом враховано, що за умовами поставки транспортні витрати, витрати на завантаження, розвантаження експедиторські, страхові, інші витрати вже включені в вартість товару. Однак, позивачем ніде такі розрахунки не вказані і не можливо з`ясувати, які саме витраті враховані у загальну вартість товарів по ЕМД №24UA69U3 від 17.07.2024, зокрема не зрозуміло, яким чином в ціну товару позивач включає всі витрати на транспортування, а також навантажувально-розвантажувальні роботи, зберігання на складі, експедиторську винагороду за межами митної території України.

Крім того, згідно з коносаментом NCOSU від 15.04.2024, портом призначення є Constanta (Румунія), однак декларантом не надана інформація щодо морського фрахту товару з Китаю, що також неможливо з`ясувати, тому що транспортний договір щодо морського перевезення згідно коносаменту №COSU від 15.04.2024 відсутній, як і банківський платіжний документ, що підтверджує факт передоплати згідно умов коносамента.

Просив врахувати, що жодним пунктом контракту №NVLOP240409/1 від 09.04.2024 не визначено чи включає в себе ціна товару витрати на перевезення та вартість розвантажувально-навантажувальних робіт в порту Constanta (Румунія).

Крім того, надана до митного контролю CMR міжнародна товарно-транспортна накладна №1284 від 10.07.2024 не містить усіх числових значень складових митної вартості. Також, наданий декларантом до митного оформлення висновок експерта №20-57/07-2024 від 15.07.2024 щодо вартості товару взято митницею до уваги, але він не може слугувати підставою для підтвердження заявленої митної вартості товарів.

Таким чином, за результатами проведеного посадовою особою митниці аналізу документів, наданих разом з ЕМД №24UA69U3 від 17.07.2024, було виявлено, що ці документи не підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, а саме, складової, передбаченої п.5 ч.10 ст.58 МКУ - витрати на транспортування оцінюваних товарів до аеропорту, порту або іншого місця ввезення на митну територію України.

Вважає, що зазначені у даній апеляційній скарзі обставини щодо непідтвердження заявленої митної вартості в частині заявлених рівнів митної вартості в порівнянні з наявною в митниці ціновою інформацією за фактами митних оформлень подібних товарів у найближчий час до часу митного оформлення оцінюваних товарів, а також не підтвердження відповідними документами задекларованого найнижчого рівня митної вартості, виключали можливість для митного органу визнати заявлену декларантом та розраховану за основним методом митну вартість товару позивача.

Таким чином, митницею було правомірно прийнято рішення про неможливість визначення митної вартості за першим методом (за ціною угоди) та, керуючись статтями ст. ст. 54, 55, 57-64 МКУ, прийнято рішення про коригування митної вартості оцінюваного товару №UA807000/2025/000451/2 від 18.07.2024 за другорядним (резервним ст. 64) методом.

Також, Харківська митниця зауважила, що позивачем невірно розрахована і оплачена сума судового збору, а витрати на послуги адвоката у сумі 15 000 грн. є явно необґрунтованими, завищеними та не відповідають принципу обґрунтованості та співрозмірності.

Позивач, у надісланому до суду відзиві на апеляційну скаргу, заперечував задоволення її вимог, наполягав на дотриманні судом першої інстанції норм процесуального права. Зазначив, що позивачем на виконання вимог ч. 2 ст. 53 МК України надавався повний пакет документів, що були у розпорядженні ТОВ «ОПЦИОН ПЛЮС». Так, зокрема витрати на транспортування включені у вартість товару, що підтверджується контрактом та інвойсом №NVLOP240409/1 від 09.04.2024, якими визначено умови поставки СРТ (доставку сплачує продавець), а тому відсутня необхідність надання позивачем документів, визначених п. 6 ч. 2 ст. 53 МК України. Однак, до митного органу все одно були надані автотранспортна накладна №1284 від 0.07.2024 та коносамент №COSU від 15.04.2024.

Пояснив, що ввезений позивачем товар ліцензуванню не підлягає, страхування вантажу не здійснювалось.

Акцентував увагу суду, що позивач добровільно та одночасно з основним переліком (за ч. 2 ст. 53 МК України) надав наявні/існуючі додаткові документи (без їхнього попереднього витребування з боку відповідача), передбачені і ч. 3 ст. 53 МК України, а саме: прайс-лист №NTR20240226/9 від 26.02.2024; декларацію на підтвердження факту експорту товару №24ROCT1970GS3833J3 від 09.07.2024; висновок про вартісні характеристики товару, підготовлений спеціалізованою експертною організацією № 20-57/07-2024 від 15.07.2024, і ч. 4 ст.53 МК України, а саме: розрахунок ціни (калькуляцію) № NVLOP240409/1 від 09.04.2024.

Зауважив, що технічно витребувані відповідачем за ч. 3 ст. 53 МК України документи не є документами, що підтверджують митну вартість товарів та не можуть містити числове значення митної вартості, адже документи на підтвердження митної вартості законодавець чітко встановив у переліку ч. 2 ст. 53 МК України. Надані відповідачу документи чітко та однозначно дозволяли останньому визначити митну вартість товару, яка співпадає з митною вартістю товару, яку самостійно визначив декларант.

Крім того, незважаючи на відсутність підстав для витребування документів, позивач все одно надавав відповіді з поясненнями на повідомлення митниці № 468349, № 46852 від 17.07.2024.

Також зауважив, що наведені в апеляційній скарзі доводи відповідача не були покладені в основу спірного рішення, а тому є такими, що не підлягають аналізу судом (постанова ВС від 13.01.2022 року у справі №520/11061/2020, постанова ВС від 25.05.2021 по справі №520/10386/2020, постанова ВС від 04.07.2024 по справі № 821/1036/18).

Щодо доводів відповідача про відсутність у прайс-листі детальної інформації щодо товару вказав, що на законодавчому рівні немає визначення складових (реквізитів) прайс-листа, який продавець може оформлювати в довільній формі та на власний розсуд. Вказав, що прайс-лист не є основним документом для підтвердження митної вартості товару, тому будь-які сумніви у правильності його складання не повинні впливати на висновок митного органу про необхідність коригування митної вартості товару.

Заперечував ненадання позивачем експортної митної декларації, оскільки відповідачу одночасно з митною декларацією надавалася декларація на підтвердження факту експорту товарів №24ROCT1970GS3833J3 від 09.07.2024, про що зазначено і у спірній Картці відмови та листі на повідомлення № 17/07/24-13 від 17.07.2024, що було залишено поза увагою митниці. Крім того, документ T1 №24PL322080NS6TRD92, на який посилається апелянт у спірному рішенні про коригування № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024, жодного відношення до митного оформлення за митною декларацією №24UA69U3 від 17.07.2024 не має.

Крім того, митна декларація країни відправлення не є тим документом, що підтверджує умову поставки та вартість товару, тому що таким документом є основний документ за ч. 2 ст. 53 МК України інвойс, який був у розпорядженні Харківської митниці.

Щодо транспортних витрат вказав, що у наданому під час митного оформлення коносаменті прямо зазначено «FREIGHT PREPAID» (ФРАХТ З ПЕРЕДОПЛАТОЮ), що підтверджує включення витрат на транспортування, витрат на навантаження, вивантаження та обробку оцінюваних товарів, пов`язаних з їх транспортуванням, до ціни товарів. Звернув увагу суду, що у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та нестабільністю у роботі морських портів України, імпорт товару здійснювався не безпосередньо у морський порт, а поставлявся через третю/транзитну країну, проте транзитна країна не є названим (кінцевим) місцем призначення, адже кінцевим місцем призначення є Україна.

Зазначив, що відсутність інформації про місце розвантаження товару, підписів перевізника, відправника на автотранспортній накладній не може бути підставою для неприйняття до уваги наданого документу митним органом, як і інших документів.

На противагу доводам відповідача повідомив, що у графі 3 автотранспортної накладної CMR № 1284 від 10.07.2024 є інформація, що засвідчує місце призначення «Україна». Окрім того у гр. 23 згаданої CMR міститься відтиск печатки відповідного перевізника з усіма необхідними реквізитами. Тому твердження про відсутність цих даних не відповідає дійсності.

Акцентував, що висновок експерта не є документом, що підтверджує митну вартість у розумінні ч. 2 ст. 53 МК України, а є додатковим документом на підтвердження відсутності заниження рівня митної вартості товару, адже ціна, вказана в інвойсі, відповідає ринковій вартості товару, проте дослідження відповідачем нечислових значень, вихід за межі предмета контролю та намагання також ще й виконати функцію "експерта" призвели до прийняття протиправних рішень.

Вважає, що відповідачем протиправно надано перевагу ціновій інформації щодо подібних/аналогічних товарів замість всіх наданих позивачем документів стосовно конкретних імпортованих ним товарів. Більш того, відповідачем не доведено намагань застосувати інші методи визначення митної вартості товару, які передують резервному, що свідчить про порушення апелянтом процедури здійснення митного контролю та безпідставність коригування митної вартості товарів за резервним методом.

Наполягав на правильності визначення суми судового збору, а також зазначив, що, враховуючи скасування спірних картки відмови та рішення про коригування, яким відкориговано митну вартість товару в бік збільшення на загальну суму 380 448,49 грн., то зафіксований сторонами розмір витрат на правничу допомогу у розмірі 30 000,00 грн. складає менше 10 % від ціни позову. Таким чином, розмір на оплату послуг представника позивача є визначеним, зафіксованим, реальним, обґрунтованим, співмірним (з урахуванням ціни позову та кількості індивідуальних актів), а тому доводи відповідача підлягають відхиленню.

Враховуючи подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, яке ухвалене в порядку письмового (спрощеного позивного) провадження, справа розглядається в порядку письмового провадження, відповідно до приписів п. 3 ч. 1 ст. 311 КАС України, за наявними у ній матеріалами.

Відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів, заслухавши суддю-доповідача, перевіривши, в межах апеляційної скарги, рішення суду першої інстанції та доводи апеляційної скарги, дослідивши матеріали справи, вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з таких підстав.

Судом встановлено та підтверджено у суді апеляційної інстанції, що ТОВ «ОПЦІОН ПЛЮС», діючи через уповноваженого декларанта ПП «Національні традиції», з метою митного оформлення імпортованого товару, поставленого відповідно до контракту з іноземним постачальником, 17.07.2024 подав до Харківської митниці електронну митну декларацію №24UA69U3 із визначенням митної вартості за першим методом.

Разом із митною декларацією було надано повний пакет супровідних документів, у тому числі інвойс, пакувальний лист, коносамент, зовнішньоекономічний договір, калькуляцію, прайс-лист виробника, експертний висновок про вартісні характеристики товару, а також листи постачальника та позивача щодо умов постачання, страхування, ліцензування та відсутності посередницьких платежів, які наявні у матеріалах справи.

Митним органом були направлені ряд повідомлень про необхідність надання додаткових документів, на які позивач у встановлений строк надав письмові відповіді та зазначив, що вимагання окремих документів суперечить положенням статті 53 МК України, оскільки транспортні витрати включені у вартість товару відповідно до умов поставки CPT Kharkiv, страхування не здійснювалося, посередницькі договори не укладались, а всі наявні документи, передбачені частинами 2 - 4 статті 53 МК України, вже подані до митниці.

18.07.2024 Харківською митницею прийнято рішення про коригування митної вартості товару №UA807000/2024/000451/2, яким відмовлено у застосуванні першого методу визначення митної вартості та скориговано митну вартість за резервним методом із застосуванням довідкової інформації про іншу поставку подібного товару за ціною 3,8 дол. США/кг.

У цей же день митницею оформлено картку відмови в прийнятті митної декларації, митному оформленні, випуску чи пропуску товарів №UA807200/2024/000544.

Вважаючи рішення митного органу про коригування митної вартості та картку відмови протиправними, позивач звернувся до суду з даним адміністративним позовом.

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з протиправності рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024 та картки відмови №UA807200/2024/000544 від 18.07.2024 та визнав їх такими що прийняті без урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішень.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Згідно з ч. 1 ст. 246 Митного кодексу України (далі - МК України), метою митного оформлення є забезпечення дотримання встановленого законодавством України порядку переміщення товарів, транспортних засобів комерційного призначення через митний кордон України, а також забезпечення статистичного обліку ввезення на митну територію України, вивезення за її межі і транзиту через її територію товарів.

Відповідно до ч. 1 ст. 248 МК України, митне оформлення розпочинається з моменту подання митному органу декларантом або уповноваженою ним особою митної декларації або документа, який відповідно до законодавства її замінює, та документів, необхідних для митного оформлення, а в разі електронного декларування - з моменту отримання митним органом від декларанта або уповноваженої ним особи електронної митної декларації або електронного документа, який відповідно до законодавства замінює митну декларацію.

Декларування здійснюється шляхом заявлення за встановленою формою (письмовою, усною, шляхом вчинення дій) точних відомостей про товари, мету їх переміщення через митний кордон України, а також відомостей, необхідних для здійснення їх митного контролю та митного оформлення. При застосуванні письмової форми декларування можуть використовуватися як електронні документи, так і документи на паперовому носії або їх електронні (скановані) копії, засвідчені електронним цифровим підписом декларанта або уповноваженої ним особи (ч. 1 ст. 257 Митного кодексу України).

Статтею 264 Митного кодексу України встановлено, що відмова митного органу у прийнятті митної декларації повинна бути вмотивованою, а про причини відмови має бути письмово повідомлено декларанта; митний орган відмовляє у прийнятті митної декларації виключно з таких підстав: митна декларація не містить усіх відомостей або подана без документів, передбачених статтею 335 цього Кодексу; електронна митна декларація не містить встановлених законодавством обов`язкових реквізитів; митну декларацію подано з порушенням інших вимог, встановлених цим Кодексом; у разі відмови у прийнятті митної декларації посадовою особою митного органу заповнюється картка відмови у прийнятті митної декларації за формою, встановленою центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику.

Згідно з ч. 3 ст. 318 Митного кодексу України, митний контроль передбачає виконання митними органами мінімуму митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи.

Відповідно до ст. 49 МК України, митною вартістю товарів, які переміщуються через митний кордон України, є вартість товарів, що використовується для митних цілей, яка базується на ціні, що фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Відповідно до ч. 1 та 2 ст. 51 МК України, митна вартість товарів, що переміщуються через митний кордон України, визначається декларантом відповідно до норм цього Кодексу. Митна вартість товарів, що ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, визначається відповідно до глави 9 цього Кодексу.

Згідно з ч. 1 ст. 52 МК України, заявлення митної вартості товарів здійснюється декларантом або уповноваженою ним особою під час декларування товарів у порядку, встановленому розділом VIII цього Кодексу та цією главою.

Декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, зобов`язані: 1) заявляти митну вартість, визначену ними самостійно, у тому числі за результатами консультацій із митним органом; 2) подавати митному органу достовірні відомості про визначення митної вартості, які повинні базуватися на об`єктивних, документально підтверджених даних, що піддаються обчисленню; 3) нести всі додаткові витрати, пов`язані з коригуванням митної вартості або наданням митному органу додаткової інформації. (ч. 2 ст. 52 МК України).

Приписами ст. 53 МК України визначений перелік документів, які подаються декларантом для підтвердження заявленої митної вартості.

У випадках, передбачених цим Кодексом, одночасно з митною декларацією декларант подає митному органу документи, які підтверджують заявлену митну вартість товарів і обраний метод її визначення (ч. 1 ст. 53 МК України).

Документами, які підтверджують митну вартість товарів, є: 1) декларація митної вартості, що подається у випадках, визначених у частинах п`ятій і шостій статті 52 цього Кодексу, та документи, що підтверджують числові значення складових митної вартості, на підставі яких проводився розрахунок митної вартості; 2) зовнішньоекономічний договір (контракт) або документ, який його замінює, та додатки до нього у разі їх наявності; 3) рахунок-фактура (інвойс) або рахунок-проформа (якщо товар не є об`єктом купівлі-продажу); 4) якщо рахунок сплачено, - банківські платіжні документи, що стосуються оцінюваного товару; 5) за наявності - інші платіжні та/або бухгалтерські документи, що підтверджують вартість товару та містять реквізити, необхідні для ідентифікації ввезеного товару; 6) транспортні (перевізні) документи, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів; 7) ліцензія на імпорт товару, якщо імпорт товару підлягає ліцензуванню; 8) якщо здійснювалося страхування, - страхові документи, а також документи, що містять відомості про вартість страхування. (ч. 2 ст. 53 МК України)

Аналіз наведених положень свідчить, що Митним кодексом України передбачено вичерпний перелік документів, який подається декларантом митному органу для підтвердження заявленої митної вартості товарів та обраного методу її визначення.

Відповідно до ч. 5 ст. 53 МК України, забороняється вимагати від декларанта або уповноваженої ним особи будь-які інші документи, відмінні від тих, що зазначені в цій статті.

Контроль правильності визначення митної вартості товарів за основним методом - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту (вартість операції), здійснюється митним органом шляхом перевірки розрахунку, здійсненого декларантом, за відсутності застережень щодо застосування цього методу, визначених у частині першій статті 58 цього Кодексу. (ч. 2 ст. 54 МК України)

За результатами здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів митний орган визнає заявлену декларантом або уповноваженою ним особою митну вартість чи приймає письмове рішення про її коригування відповідно до положень статті 55 цього Кодексу. (ч. 3 ст. 54 МК України)

Митний орган з метою здійснення контролю правильності визначення митної вартості товарів має право, зокрема, упевнюватися в достовірності або точності будь-якої заяви, документа чи розрахунку, поданих для цілей визначення митної вартості; у випадках, встановлених цим Кодексом, письмово запитувати від декларанта або уповноваженої ним особи встановлені статтею 53 цього Кодексу додаткові документи та відомості, якщо це необхідно для прийняття рішення про визнання заявленої митної вартості. (ч. 5 ст. 54 МК України)

Приписами частин 1, 2 ст. 55 МК України визначено, що рішення про коригування заявленої митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України з поміщенням у митний режим імпорту, приймається митним органом у письмовій формі під час здійснення контролю правильності визначення митної вартості цих товарів як до, так і після їх випуску, якщо митним органом у випадках, передбачених частиною шостою статті 54 цього Кодексу, виявлено, що заявлено неповні та/або недостовірні відомості про митну вартість товарів, у тому числі невірно визначено митну вартість товарів.

Прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити: обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано; наявну в митного органу інформацію (у тому числі щодо числових значень складових митної вартості, митної вартості ідентичних або подібних (аналогічних) товарів, інших умов, що могли вплинути на ціну товарів), яка призвела до виникнення сумнівів у правильності визначення митної вартості та до прийняття рішення про коригування митної вартості, заявленої декларантом; вичерпний перелік вимог щодо надання додаткових документів, передбачених частиною третьою статті 53 цього Кодексу, за умови надання яких митна вартість може бути визнана митним органом; обґрунтування числового значення митної вартості товарів, скоригованої митним органом, та фактів, які вплинули на таке коригування; інформацію про: а) право декларанта або уповноваженої ним особи на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються: у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом; у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу X цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої цієї статті; б) право декларанта або уповноваженої ним особи оскаржити рішення про коригування заявленої митної вартості у митному органі вищого рівня відповідно до глави 4 цього Кодексу або до суду (частина 2 статті 54 МК України).

За змістом статей 57, 58 МК України, митна вартість товарів, які ввозяться на митну територію України, відповідно до митного режиму імпорту, за загальним правилом обчислюється за першим методом визначення митної вартості товарів, тобто за ціною договору.

Якщо митна вартість не може бути визначена за першим методом, проводиться процедура консультацій між митним органом та декларантом з метою обґрунтованого вибору підстав для визначення митної вартості. У ході таких консультацій митний орган та декларант можуть здійснити обмін наявною у кожного з них інформацією за умови додержання вимог щодо її конфіденційності.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів, які імпортуються в Україну, за основу може братися ціна, за якою оцінювані ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному з продавцем покупцю.

Водночас, кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

Відповідно до ч. 8 ст. 57 МК України, у разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що обов`язок доведення заявленої митної вартості товару покладається на декларанта. Разом з цим, митний орган у випадку наявності обґрунтованих сумнівів у достовірності поданих декларантом відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, може витребувати додаткові документи.

Наявність обґрунтованих сумнівів у правильності визначеної декларантом митної вартості товарів є імперативною умовою, оскільки з цією обставиною закон пов`язує можливість витребування додаткових документів у декларанта та надає митниці право вчиняти наступні дії, спрямовані на визначення дійсної митної вартості товарів. Разом з цим, в розумінні наведених норм, сумніви митниці є обґрунтованими, якщо надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари.

Наведене свідчить, що саме на митний орган покладається обов`язок зазначити конкретні обставини, які викликали відповідні сумніви, причини неможливості їх перевірки на підставі наданих декларантом документів, а також обґрунтувати необхідність перевірки сумнівних відомостей та зазначити документи, надання яких може усунути сумніви у достовірності цих відомостей.

Подібна позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постанові від 7 травня 2020 року у справі № 1.380.2019.001625.

Також, колегія суддів зазначає, що митний орган при здійсненні контролю за правильністю визначення митної вартості зобов`язаний перевірити складові числового значення митної вартості, правильність розрахунку, здійсненого декларантом, упевнитись у достовірності та точності заяв, документів чи розрахунків, поданих декларантом, а також відсутності обмежень для визначення митної вартості за ціною договору, наведених у ст. 58 МК України.

При цьому, митний орган має право відійти від наведених вище законодавчих обмежень, пов`язаних з перевіркою основного переліку документів, які підтверджують митну вартість товарів, та витребувати від декларанта додаткові документи лише у тому випадку, коли надані декларантом документи містять розбіжності, наявні ознаки підробки або ці документи не містять усіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, тобто не дозволяють митному органу законно здійснити визначений законом мінімум митних формальностей, необхідних для забезпечення додержання законодавства України з питань державної митної справи для розмитнення задекларованого товару.

З метою усунення розбіжностей в документах, усунення сумнівів щодо підробки документів або з`ясування відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, які виявились відсутніми, закон надає право митному органу витребувати від декларанта інші додаткові документи, що перелічені в ч. 2 ст. 53 Митного кодексу України.

Разом з цим, витребувати необхідно тільки ті документи, які дають можливість пересвідчитись у правильності чи помилковості задекларованої митної вартості, а не всі, які передбачені статтею 53 Митного кодексу України. Ненадання повного переліку витребуваних документів може бути підставою для визначення митної вартості не за першим методом лише тоді, коли подані документи є недостатніми чи такими, що у своїй сукупності не спростовують сумнів у достовірності наданої інформації.

Зазначений висновок відповідає позиції, викладеній в постановах Верховного Суду від 19.03.2019 по справі 810/4116/17, від 13.10.2020 по справі № 826/13139/15.

Колегія суддів зауважує, що саме по собі припущення митного органу про подання декларантом невідповідних документів чи наявності в них розбіжностей, відмінність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товару та рівнем митної вартості ідентичних або подібних товарів, митне оформлення яких вже здійснено, не є достатнім для висновку про недостовірність даних щодо митної вартості товарів, заявленої декларантом, або беззаперечною підставою для незастосування обраного ним методу визначення митної вартості.

Подібна позиція висловлена у постанові Верховного Суду від 10.10.2019 по справі 809/1469/16.

Судом апеляційної інстанції встановлено, що на виконання вимог ч. 2 ст. 53 МК України позивачем щодо митної декларації подано наступні документи: пакувальний лист (Packing list) № б/н від 09.04.2024; рахунок-фактура (інвойс) (Commercial invoice) №NVLOP240409/1 від 09.04.2024; коносамент (Bill of lading) № COSU від 15.04.2024; автотранспортна накладна (Road consignment note) CMR № 1284 від 10.07.2024; декларація (Dispatch note model T1) № 24ROCT1970GS3833J3 від 09.07.2024; декларація про походження товару (Declaration of origin) № NVLOP240409/1 від 09.04.2024; прейскурант (прайс-лист) виробника товару № NTR20240226/9 від 26.02.2024 (з перекладом); висновок про вартісні характеристики товару, підготовлений спеціалізованою експертною організацією № 20-57/07-2024 від 15.07.2024; розрахунок ціни (калькуляція) № NVLOP240409/1 від 09.04.2024 (з перекладом); зовнішньоекономічний договір (контракт) купівлі-продажу товарів (крім позначеного кодом 4104), подання якого для митного оформлення не супроводжується поданням пов`язаних з ним посередницьких (зовнішньоекономічних та/або внутрішніх) договорів № NTL20230515 від 15.05.2023; додаткова угода № б/н від 15.04.2024 до Контракту №NTL20230515 від 15.05.2023; договір про надання послуг митного брокера по декларуванню товарів № 08/07-21 від 08.07.2021; видаткова накладна № NVLOP240409/1 від 09.04.2024 (з перекладом); відвантажувальна специфікація № NVLOP240409/1 від 09.04.2024 (з перекладом); комерційна пропозиція № NTL20230501 від 01.05.2023 (з перекладом); лист № 06/05-3 від 05.06.2024 з інформацією від ТОВ "ОПЦИОН ПЛЮС", що страхування вантажу не здійснювалося; лист № 06/05-4 від 05.06.2024 з інформацією від ТОВ "ОПЦИОН ПЛЮС", що вантаж не підлягає процедурі ліцензування; лист № NVLOP240409/1-1 від 09.04.2024 з інформацією від постачальника, що вартість перевезення, логістика, вантажно-розвантажувальні роботи включені в ціну товару (з перекладом); лист № NVLOP240409/1-2 від 09.04.2024 з інформацією від постачальника, що страхування вантажу не здійснювалося (з перекладом); лист № NVLOP240409/1-3 від 09.04.2024 з інформацією від постачальника, що посередницькі послуги не залучалися (з перекладом); лист № NVLOP240409/1-4 від 09.04.2024 з інформацією від постачальника, що ліцензування товару не передбачено (з перекладом); лист № NVLOP240409/1-5 від 09.04.2024 з інформацією від постачальника, що ніяких платежів від третіх осіб отримано не було (з перекладом); якісний опис №NVLOP240409/1 від 09.04.2024 (з перекладом).

Однак, як вбачається зі змісту оскаржуваного рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024, підставою для його прийняття слугувала невідповідність обраного декларантом методу визначення митної вартості товару умовам, наведеним у главі 9 МК України, в зв`язку з тим, що використані декларантом відомості не підтверджені в повній мірі документально, а також в зв`язку з тим, що документи подані декларантом та зазначені у частині другій статті 53 МК України містять розбіжності, які мають вплив на правильність визначення митної вартості та не містять всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, що була фактично сплачена або підлягає сплаті за ці товари, зокрема: відсутній транспортний договір щодо морського перевезення згідно коносаменту COSU; відсутній банківський платіжний документ, що підтверджує факт передоплати згідно умов коносамента COSU; відсутній транспортно-експедиційний договір з особою, вказаною в СМR, заявки щодо транспортного перевезення, рахунки щодо транспортного перевезення (акт виконаних робіт (наданих послуг)) від виконавця договору (контракту) про надання транспортно-експедиційних послуг, що містить реквізити сторін, суму та умови платежу, інші відомості, відповідно до яких встановлюється належність послуг до товарів; калькуляція транспортних витрат (якщо перевезення товарів здійснюється з використанням власного транспортного засобу), що містить відомості про маршрут перевезення, його протяжність у кілометрах до місця ввезення на митну територію України та по митній території України, розмір тарифної ставки на перевезення за одиницю виміру (вагу) товару за 1 кілометр маршруту; відсутня експортна митна декларація з датою експорту та відмітками митних органів країни відправлення; відсутній переклад супровідного документа T1 No24PL322080NS6TRD92; відсутні каталоги, специфікації, загальні прейскуранти (прайс-листи) виробника товару; наданий до митного оформлення прайс-лист від 26.02.2024 № NTR20240226/9 є по суті офертою для конкретного покупця, тобто виданий продавцем безпосередньо ТОВ "ОПЦИОН ПЛЮС" та не відображає «дійсну вартість» у розумінні ст. VII Генеральної угоди про тарифи й торгівлю 1994 року; інформація, наведена в листі № NVLOP240409/1-3 та додатково надісланих листах не є дійсною, адже контрактоутримувачем є NOVINO TRADING LTD, а відправником є SUZHOU SHUNYI TEXTILE PRINTING & DYEING CO., LTD, також морське перевезення, транспортне перевезення, транспортно-експедиційні послуги вважаються посередницькими послугами; у калькуляції NVLOP240409/1 від 09.04.2024 не наведено вартість експедиційних витрат, які мали б бути включені з причини складного логістичного маршруту; в графі 3 CMR 1284 відсутня інформація про місце розвантаження, у графі 23 відсутній підпис перевізника, у графі 22 відсутній підпис відправника.

Крім того вказано, що не надана декларантом (відсутня у розпорядженні митного органу): інформація щодо угод на ідентичні товари; інформація щодо угод на подібні товари; інформація щодо ідентичних чи подібних товарів, які продаються на митній території України у незмінному стані; відсутні дані щодо витрат на виплату комісійних винагород, звичайних надбавок на прибуток та загальних витрат у зв`язку з продажем на митній території України; відсутні дані щодо витрат, понесених в Україні на навантаження, вивантаження, транспортування, страхування; не надана декларантом (відсутня у розпорядженні митного органу) інформація та документи, які мали вплив на процес формування ціни товару: на матеріал, та витрат, понесених виробником в зв`язку з виробництвом товарів; витрат на завантаження, вивантаження, страхування, транспортування до місця перетинання митного кордону України; прибутку, що одержує експортер у результаті поставки в Україну.

Враховуючи вищезазначене, митну вартість даних товарів скориговано до 3,8 дол/кг.

Щодо транспортних (перевізних) документів, про які зазначено відповідачем у спірному рішенні № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024, колегія суддів зазначає наступне.

Пункт 6 ч. 2 ст. 53 МК України містить застереження: транспортні (перевізні) документи, а також документи, що містять відомості про вартість перевезення оцінюваних товарів, на підтвердження митної вартості товару надаються, але виключно в тому випадку, якщо за умовами поставки витрати на транспортування не включені у вартість товару.

Суд зауважує, що витрати на транспортування включені у вартість товару, що підтверджується, зокрема, контрактом №NTL20230515 від 15.05.2023, відповідно до якого поставка товару здійснюється в повній відповідності з ІНКОТЕРМС-2010. Умови поставки визначаються і узгоджуються сторонами для кожної окремої партії товару і вказуються в інвойсі.

Так, згідно з наявним в матеріалах справи документом Commercial invoice №NVLOP240409/1 від 09.04.2024, визначено умову поставки CPT Kharkiv, Ukraine.

Відповідно до правил тлумачення торговельних термінів Міжнародної торгової палати Інкотермс 2010, поставка товарів на умовах CPT означає, що продавець здійснює поставку товару шляхом його передання перевізнику, призначеному ним самим. Додатково до цього, продавець зобов`язаний оплатити витрати перевезення товару до названого місця призначення. Покупець приймає на себе всі ризики та будь-які інші витрати, що можуть виникнути після здійснення поставки товару у вищезазначений спосіб. Таким чином, відповідно до умов поставки CPT, витрати щодо транспортування товару покладаються на продавця.

Отже, CPT означає, що продавець доставить товар названому їм перевізнику. Крім цього, продавець зобов`язаний оплатити витрати, пов`язані з перевезенням товару до названого пункту призначення.

Вказана позиція узгоджується із висновками Верховного Суду, зазначеному в постанові від 17.05.2022 у справі № 810/1661/17.

Варто вказати, що автотранспортна накладна CMR № 1284 від 10.07.2024, а також і коносамент № COSU від 15.04.2024 були надані позивачем до митного контролю.

З огляду на викладене, вимога відповідача про надання транспортних/перевізних документів є безпідставною, оскільки з урахуванням умови поставки СРТ Харків, Україна всі витрати на транспортування вже включено у вартість товару, а тому ненадання вказаних документів не може бути підставою для коригування митної вартості товару.

Щодо посилань митного органу на ненадання експортної (митної) декларації країни відправлення, суд зазначає, що експортна декларація країни відправлення не входить до переліку обов`язкових документів, визначених ч. 2 ст. 53 МК України, які підтверджують митну вартість товару. Такий документ може бути витребуваний лише як додатковий, за наявності обґрунтованих сумнівів і лише за умови, якщо подані основні документи містять розбіжності, що прямо випливає з п.7 ч.3 ст.53 МК України.

Разом з тим, декларантом одночасно з митною декларацією була подана декларація на підтвердження експорту товару №24ROCT1970GS3833J3 від 09.07.2024, про що митниця була повідомлена додатково у письмовій відповіді на повідомлення. Проте ці обставини митним органом не були враховані.

Варто врахувати висновки Верховного Суду у постанові від 09.04.2021 у справі №804/5143/16, де зазначено, що ненадання експортної декларації не може бути самостійною підставою для коригування митної вартості, та з постановою ВС від 20.09.2023 у справі №815/6805/17, де зазначено, що експортна декларація не є обов`язковим документом, а лише додатковим, якщо виникає необхідність уточнення показників основних документів.

Крім того, посилання відповідача на відсутність окремих реквізитів у CMR №1284 від 10.07.2024, зокрема підписів відправника та одержувача, не впливають на дійсність договору перевезення та не стосуються перевірки числових показників митної вартості.

Як убачається з матеріалів справи, у поданих позивачем документах містяться дані про поставку CPT, інвойс та коносамент із позначкою OCEAN FREIGHT PREPAID, тобто передплата за морський фрахт, що свідчить про включення фрахту до ціни товару.

Верховний Суд у постанові від 28.02.2024 у справі №815/1460/18 наголосив, що незначні технічні недоліки первинних документів не спростовують достовірності всієї інформації за наявності іншої сукупності доказів. Відтак формальні зауваження до CMR не є підставою для невизнання заявленої митної вартості чи застосування резервного методу.

Посилання відповідача на відсутність перекладу також не може бути визнано обґрунтованим, оскільки декларація складена за уніфікованою формою ЄАД, яка не потребує перекладу, що відповідає положенням Конвенції про спрощення формальностей у торгівлі товарами від 01.01.1988, учасником якої є Україна.

Щодо доводів митного органу стосовно прайс-листа та цінової інформації, суд зазначає, що прайс-лист не входить до переліку обов`язкових документів, передбачених ч.2 ст.53 МК України, які підтверджують митну вартість товару.

Крім того, згідно з правовою позицією Верховного Суду, викладеною у постановах від 23.10.2020 у справі №810/690/17 та від 02.06.2022 у справі №460/2674/20, прайс-лист є документом довільної форми, не має затвердженої форми або обов`язкових реквізитів, і його неповнота не може бути підставою для коригування митної вартості.

Також, Верховний Суд у постанові від 08.12.2022 у справі №420/2792/19 зазначив, що прайс-лист може бути адресований як невизначеному колу покупців, так і конкретному контрагенту, що не впливає на його юридичну силу як джерела цінової інформації і не створює презумпції заниження митної вартості.

У даній справі прайс-лист був поданий разом з митною декларацією, містить ідентифікацію товару, ціну та реквізити постачальника, а митний орган не довів, що зазначені у ньому відомості суперечать іншим поданим документам чи впливають на правильність визначення митної вартості.

Отже, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції, що посилання митниці на недоліки прайс-листа не ґрунтується на вимогах МК України та суперечить усталеній судовій практиці, а використання цього доводу для застосування резервного методу визначення митної вартості є необґрунтованим.

Крім того, в оскаржуваному рішенні відповідачем зазначено, що висновок експерта №20-57/07-2024 від 15.07.2024 не відповідає вимогам закону про оцінку та Національного стандарту №1 і не може підтверджувати заявлену митну вартість.

З цього приводу суд зазначає, що висновок оцінювача не є обов`язковим документом, який підтверджує митну вартість у розумінні ч.2 ст.53 МК України, він може подаватися лише як додатковий за ч.3 ст.53 МК України. Водночас, ціна, що фактично сплачена або підлягає сплаті, підтверджується інвойсом, а не звітом про оцінку. Оцінювання відповідності звіту вимогам профільного закону не належить до предмета контролю числових значень митної вартості за ст. 54 МК України.

Аналогічну позицію неодноразово висловлював Верховний Суд (зокрема, постанови від 09.11.2022 у справі №820/585/17; від 12.04.2023 у справі №826/7411/15; від 25.08.2023 у справах №810/693/17 та №826/3098/16).

Отже, звіт про оцінку не є самостійною підставою для коригування митної вартості, а тому посилання митниці на невідповідність звіту не може бути підставою для застосування резервного методу.

Відповідачем до матеріалів справи не надано належних та допустимих доказів на підтвердження обставин, які б свідчили про розбіжності, ознаки підробки або відсутність відомостей, необхідних для підтвердження числових значень митної вартості.

Водночас, оцінка додаткових документів поза предметом контролю, ототожнення логістичних витрат із посередницькими платежами та формальні зауваження до CMR не можуть бути підставами для коригування митної вартості.

Доводи відповідача про ненадання інформації щодо угод на ідентичні, подібні товари, цін реалізації на митній території України, звичайних надбавок/комісійних не відповідають положенням ст.53 МК України.

Сама по собі наявність у базах ЄАІС/АСАУР інших цінових орієнтирів не є доказом недостовірності заявленої митної вартості і не перешкоджає застосуванню першого методу.

Відповідно до частини 2 статті 55 МК України, прийняте митним органом письмове рішення про коригування заявленої митної вартості товарів має містити, зокрема, обґрунтування причин, через які заявлену декларантом митну вартість не може бути визнано.

Згідно зі ст. 57 Митного кодексу України, визначення митної вартості товарів, які ввозяться в Україну відповідно до митного режиму імпорту, здійснюється за такими методами: 1) основний - за ціною договору (контракту) щодо товарів, які імпортуються (вартість операції); 2) другорядні: а) за ціною договору щодо ідентичних товарів; б) за ціною договору щодо подібних (аналогічних) товарів; в) на основі віднімання вартості; г) на основі додавання вартості (обчислена вартість); ґ) резервний.

Основним методом визначення митної вартості товарів, які ввозяться на митну територію України відповідно до митного режиму імпорту, є перший метод - за ціною договору (вартість операції).

Кожний наступний метод застосовується лише у разі, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу відповідно до норм цього Кодексу.

У разі неможливості визначення митної вартості товарів згідно з положеннями статей 59 і 60 цього Кодексу за основу для її визначення може братися або ціна, за якою ідентичні або подібні (аналогічні) товари були продані в Україні не пов`язаному із продавцем покупцю відповідно до статті 62 цього Кодексу, або вартість товарів, обчислена відповідно до статті 63 цього Кодексу.

При цьому кожний наступний метод застосовується, якщо митна вартість товарів не може бути визначена шляхом застосування попереднього методу.

У разі якщо неможливо застосувати жоден із зазначених методів, митна вартість визначається за резервним методом відповідно до вимог, встановлених статтею 64 цього Кодексу.

Відповідачем не доведено неможливість застосування ним попередніх п`яти методів визначення митної вартості товару.

Таким чином, відповідачем безпідставно здійснено визначення митної вартості імпортованого товару із застосуванням резервного методу, який застосовано без достатніх на те підстав та з порушенням порядку черговості послідовного використання методів, визначених статтями 59-63 МК України.

Вказаний висновок узгоджується з правовою позицією Верховного Суду, сформованою у постанові від 02 березня 2021 року у справі № 809/857/17.

Колегія суддів зазначає, що за умови непідтвердження належними і допустимими доказами наявності у поданих на підтвердження митної вартості товарів документах розбіжностей, ознак підробки або відсутності всіх відомостей, що підтверджують числові значення складових митної вартості товарів, чи відомостей щодо ціни, яка була фактично сплачена за ці товари, суб`єкт владних повноважень, приймаючи відповідні рішення, діє не в межах, не у спосіб та не у порядку, передбаченому положеннями чинного законодавства.

Тобто, правильність визначення позивачем митної вартості товару за ціною договору, а також об`єктивна можливість застосування першого методу повинні були бути належним чином спростовані відповідачем.

Водночас, митним органом не було доведено обґрунтованість сумніву у достовірності відомостей про заявлену позивачем митну вартість товарів у поданій митній декларації, згідно з ціною поставки, яка узгоджується з відомостями інвойсу №NVLOP240409/1 від 09.04.2024.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем надано відповідачу для митного оформлення імпортованого товару документи, передбачені частиною другою статті 53 Митного кодексу України. Подані документи не містять жодних розбіжностей щодо ціни товару та дозволяють ідентифікувати оцінюваний товар та мають об`єктивні і достовірні числові дані, що піддаються обчисленню, які підтверджують ціну товарів, що підлягала сплаті позивачем на користь продавця, тобто підтверджують митну вартість товарів за ціною договору згідно з вимогами частин четвертої, п`ятої статті 58 Митного кодексу України, а тому не можуть викликати сумнів у правильності визначення митної вартості товару за основним методом.

В той же час відповідачем не надано доказів на спростування визначеної позивачем вартості товару, а зазначення митним органом у спірному рішенні про подання декларантом невідповідних документів, відмінність між рівнем заявленої декларантом митної вартості товарів та рівнем митної вартості товарів, митне оформлення яких вже здійснено, без наведення детальних обґрунтувань щодо зроблених коригувань, порівняння характеристик оцінюваного товару та характеристик товару, ціна якого взята за основу для коригування митної вартості тощо, не є достатнім для висновку про недостовірність даних щодо митної вартості товарів, заявленої декларантом, або підставою для незастосування обраного ним методу її визначення.

Відповідно до частин 1 та 2 статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Відповідно до частини 2 статті 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Враховуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що оскаржуване рішення Харківської митниці про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024 винесене відповідачем необґрунтовано, без урахування всіх обставин, які мали значення для його прийняття, не на підставі та не у спосіб, що передбачені Митним кодексом України, а тому є протиправним та підлягає скасуванню, що зумовлює задоволення позовних вимог в цій частині.

З огляду на вищенаведене, картка відмови в прийнятті митних декларацій, митному оформленні випуску чи пропуску товарів, транспортних засобів комерційного призначення №UA807200/2024/000544 від 18.07.2024, яка винесена відповідачем у зв`язку з прийняттям спірного рішення про коригування митної вартості, яке визнано судом протиправним, підлягає скасуванню.

Доводи відповідача про те, що позивач погодився зі скоригованою відповідачем митною вартістю спірних товарів, оскільки самостійно при митному оформленні у митній декларації зазначив 6 (резервний) метод, оформив митні декларації на загальних підставах та доплатив до Державного бюджету України митні платежі, колегія суддів відхиляє, з огляду на наступне.

Відповідно до пункту 2 частини третьої статті 52 МК України, декларант або уповноважена ним особа, які заявляють митну вартість товару, мають право: на випуск у вільний обіг товарів, що декларуються:

- у разі визнання митним органом заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю;

- у разі згоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом;

- у разі незгоди декларанта або уповноваженої ним особи з рішенням митного органу про коригування заявленої митної вартості товарів - за умови сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій відповідно до розділу Х цього Кодексу в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу;

Крім того, пунктом 4 частини третьої статті 52 МК України надано право декларанту оскаржувати у порядку, визначеному главою 4 цього Кодексу, рішення митного органу щодо коригування митної вартості оцінюваних товарів та бездіяльність митного органу щодо неприйняття протягом строків, встановлених статтею 255 цього Кодексу для завершення митного оформлення, рішення про визнання митної вартості оцінюваних товарів.

За змістом частини першої статті 24 МК України, будь-яка особа має право оскаржити рішення, дії або бездіяльність митних органів до митного органу вищого рівня або до суду, якщо вважає, що такими рішеннями, діями або бездіяльністю порушено її права, свободи чи інтереси, створено перешкоди для їх реалізації або на неї незаконно покладено будь-які обов`язки.

Крім того, зважаючи на частину 1 статті 17 Закону України "Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини", рішення Європейського суду з прав людини від 14.10.2010р. по справі «Щокін проти України» (Shchokin v. Ukraine, заяви № 23759/03 та 37943/06) та рішення Європейського суду з прав людини від 07.07.2011р. по справі «Серков проти України» (Serkov v. Ukraine, заява № 39766/05) найбільш сприятливим для заявника є підхід, коли відображення суб`єктом господарювання у вантажній митній декларації реквізитів відповідного рішення органу митного контролю про коригування митної вартості товару за первісно поданою цим ж суб`єктом господарювання вантажною митною декларацією доводить об`єктивну вимушеність вчинку із подальшого декларування митної вартості товару за показниками прийнятого органом митного контролю рішення про коригування митної вартості і не позбавляє особу права на оскарження такого рішення про коригування митної вартості.

Враховуючи викладене, колегія суддів дійшла висновку, що право на оскарження декларантом рішення митного органу про коригування митної вартості ввезених товарів та на оцінку судом його доводів щодо протиправності такого рішення не поставлено в залежність від того яким чином декларант скористався правом на випуск товару у вільний обіг: чи то шляхом сплати митних платежів згідно з митною вартістю, визначеною митним органом, чи то шляхом сплати митних платежів згідно із заявленою митною вартістю товарів та надання гарантій в розмірі, визначеному митним органом відповідно до частини сьомої статті 55 цього Кодексу.

З приводу вимог в частині стягнення на користь позивача витрат на правничу допомогу, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини 1, пункту 1 частини 3 статті 132 КАС України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати на професійну правничу допомогу.

За приписами частини 1 статті 139 КАС України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву (частина 7 статті 139 КАС України).

Відповідно до частин 3, 4 статті 143 КАС України, якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Для вирішення питання про судові витрати суд призначає судове засідання, яке проводиться не пізніше п`ятнадцяти днів з дня ухвалення рішення по суті позовних вимог.

Положеннями частин 3, 4 статті 134 КАС України визначено, що для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що розмір суми витрат на правничу допомогу адвоката визначається згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу та вартості виконаних робіт, витрати на проведення яких понесені в межах розгляду конкретної судової справи. При цьому розмір витрат має бути співмірним із складністю виконаних адвокатом конкретних робіт та часом, витраченим на виконання цих робіт.

Принцип співмірності витрат на оплату послуг адвоката запроваджено у частині 5 статті 134 КАС України. Так, розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи (ч.5 ст.134 КАС України).

Згідно з частиною 6 статті 135 КАС України, у разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами (частина 7 статті 135 КАС України).

З аналізу положень статті 134 КАС України вбачається, що склад та розмір витрат на професійну правничу допомогу підлягає доказуванню в судовому процесі. Сторона, яка хоче компенсувати судові витрати, повинна довести та підтвердити розмір заявлених судових витрат, пов`язаних безпосередньо з розглядом певної судової справи, а інша сторона може подати заперечення щодо неспівмірності розміру таких витрат.

Тобто, питання розподілу судових витрат пов`язане із суддівським розсудом (дискреційні повноваження).

Згідно з пунктом 4 частини 1 статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", договір про надання правової допомоги - домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору.

Положеннями статті 19 цього Закону визначено такі види адвокатської діяльності, як надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правовий супровід діяльності юридичних і фізичних осіб, органів державної влади, органів місцевого самоврядування, держави; складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру; представництво інтересів фізичних і юридичних осіб у судах під час здійснення цивільного, господарського, адміністративного та конституційного судочинства, а також в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами.

Отже, правова допомога є багатоаспектною, різною за змістом, обсягом та формами і може включати консультації, роз`яснення, складення позовів і звернень, довідок, заяв, скарг, здійснення представництва, зокрема в судах та інших державних органах, захист від обвинувачення тощо, а договір про надання правової допомоги укладається на такі види адвокатської діяльності як захист, представництво та інші види адвокатської діяльності.

Представництво - вид адвокатської діяльності, що полягає в забезпеченні реалізації прав і обов`язків клієнта в цивільному, господарському, адміністративному та конституційному судочинстві, в інших державних органах, перед фізичними та юридичними особами, прав і обов`язків потерпілого під час розгляду справ про адміністративні правопорушення, а також прав і обов`язків потерпілого, цивільного позивача, цивільного відповідача у кримінальному провадженні (пункт 9 ч. 1 ст. 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Інші види правової допомоги - види адвокатської діяльності з надання правової інформації, консультацій і роз`яснень з правових питань, правового супроводу діяльності клієнта, складення заяв, скарг, процесуальних та інших документів правового характеру, спрямованих на забезпечення реалізації прав, свобод і законних інтересів клієнта, недопущення їх порушень, а також на сприяння їх відновленню в разі порушення (пункт 6 частини першої статті 1 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність").

Відповідно до статті 30 Закону України "Про адвокатуру та адвокатську діяльність", гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту. Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Так, надаючи оцінку понесеним позивачем витратам на правничу допомогу, колегія суддів зазначає, що суд зобов`язаний оцінити рівень адвокатських витрат, що мають бути присуджені з урахуванням того, чи були такі витрати понесені фактично та чи була їх сума обґрунтованою. Також, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенства права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи зокрема на складність справи, витрачений адвокатом час.

При визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи.

Аналогічний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 02 липня 2020 року в справі № 362/3912/18 (провадження № 61-15005св19).

Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Зокрема заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі East/WestAllianceLimited проти України, заява № 19336/04, п. 269).

У рішенні Європейського суду з прав людини у справі Лавентс проти Латвії від 28 листопада 2002 року зазначено, що відшкодовуються лише витрати, які мають розумний розмір.

На підтвердження понесених у суді першої інстанції витрат на правову допомогу позивачем надано до матеріалів справи копії: договору про надання правової допомоги від 10.01.2025, укладеного між позивачем та адвокатським бюро Бідної Оксани Іванівни , додаткових угод № 1 та № 2 від 10.01.2025, ордеру серії АХ №1179241 від 21.03.2024, свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії № 1709, платіжної інструкції № 214 від 14.01.2025.

З вказаних документів колегією суддів встановлено, що між ТОВ «ОПЦИОН ПЛЮС» та адвокатським бюро Бідної Оксани Іванівни укладено договір про надання правової допомоги від 10.01.2025, відповідно до пункту 1.1 якого бюро приймає доручення клієнта та бере на себе зобов`язання надати клієнту правову допомогу. Обсяг правової допомоги визначається у додаткових угодах до даного договору (пункт 1.2).

Сторони узгодили, що розмір гонорару, який клієнт сплачує бюро за надану в межах цього договору правову допомогу, визначається сторонами у додатковій угоді в фіксованому розмірі (пункт 3.1).

Додатковою угодою № 1 від 10.01.2025 сторони дійшли згоди, що за даним договором бюро приймає на себе зобов`язання про надання правової допомоги клієнту щодо визнання протиправними та скасування рішення про коригування митної вартості товарів № UA807000/2024/000451/2 від 18.07.2024 року та картки відмови № UA807200/2024/000544 від 18.07.2024 року, винесених Харківською митницею на суму надмірно нарахованих митних платежів через коригування у розмірі 380 448,49 грн.

Відповідно до Додаткової угоди № 2 від 10.01.2025 розмір гонорару бюро за надання правової допомоги за цим договором складає фіксовану суму 30000 грн.є Клієнт сплачує гонорар у повному обсязі до кінця січня 2025 року.

Отримання адвокатським бюро оплати на виконання вищевказаних умов підтверджується платіжною інструкцією № 214 від 14.01.2025 на суму 30000 грн..

Таким чином, з наведеного слідує, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про стягнення витрат на професійну правничу допомогу, представник позивача надав до суду всі необхідні докази щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що має бути сплачена позивачем.

Так, відповідно до правової позиції Верховного Суду, висловленої у постанові від 23.04.2019 у справі № 826/9047/16, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

Зі змісту норм частини 4, 5 та 6 статті 134 КАС України вбачається, що від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою (саме така позиція викладена у постанові Верховного Суду від 13.12.2018 у справі № 816/2096/17).

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, повинен бути співмірним з ціною позову, тобто не має бути явно завищеним порівняно з ціною позову. Також судом мають бути враховані критерії об`єктивного визначення розміру суми послуг адвоката. У зв`язку з цим суд з урахуванням конкретних обставин, зокрема ціни позову, може обмежити такий розмір з огляду на розумну необхідність судових витрат для конкретної справи.

Відповідно до практики Європейського суду з прав людини, про що, зокрема, відзначено у пункті 95 рішення у справі «Баришевський проти України» (Заява № 71660/11), пункті 80 рішення у справі «Двойних проти України» (Заява № 72277/01), пункті 88 рішення у справі «Меріт проти України» (заява № 66561/01), заявник має право на відшкодування судових та інших витрат лише у разі, якщо доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їх розмір обґрунтованим.

Колегія суддів зазначає, що, незважаючи на те, що при застосуванні критерію співмірності витрат на оплату послуг адвоката суд користується досить широким розсудом, такий, тим не менш, повинен ґрунтуватися на критеріях, визначених у частині 5 статті 134 КАС України. Ці критерії суд застосовує за наявності наданих стороною, яка вказує на неспівмірність витрат, доказів та обґрунтування невідповідності заявлених витрат цим критеріям.

Надаючи оцінку обґрунтованості заявленого до стягнення розміру витрат на професійну правничу допомогу, колегією суддів взята до уваги позиція Верховного Суду, викладена у постанові від 19.01.2023 у справі № 345/136/18, у якій, з посиланням на постанову Великої Палати Верховного Суду від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, зазначено, що у разі недотримання стороною вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та витраченим часом на виконання робіт, суд може відступити від загального правила розподілу судових витрат щодо неможливості самостійно зменшувати розмір правової допомоги за відсутності клопотання сторони та самостійно зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу внаслідок їх непропорційності.

Також, Судом наголошено, що при визначенні суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін (додаткова ухвала Верховного Суду у складі об`єднаної палати Касаційного господарського суду від 03.12.2021 у справі № 927/237/20).

А відтак, суд, керуючись принципом співмірності, обґрунтованості та фактичності, вирішує питання розподілу судових витрат, керуючись критеріями, закріпленими у статті 139 КАС України.

Аналогічні висновки викладені також у постанові Верховного Суду від 05 серпня 2020 року у справі № 640/15803/19.

За правилами оцінки доказів, встановлених статтею 90 КАС України, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили.

Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Суд надає оцінку, як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).

Суд апеляційної інстанції звертає увагу на зміст частини 4 статті 134 КАС України, яка запроваджена «для визначення розміру витрат», у той час як в межах цієї справи розмір гонорару адвоката встановлений сторонами договору у фіксованому розмірі, не залежить від обсягу послуг та часу витраченого представником позивача, а отже є визначеним.

Крім того, відповідно до висновків Великої Палати Верховного Суду у постанові від 16.11.2022 у справі № 922/1964/21, розмір гонорару визначається лише за погодженням адвоката з клієнтом, а суд не вправі втручатися в ці правовідносини (пункт 28 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 19.02.2020 у справі № 755/9215/15-ц; пункт 19 додаткової постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2021 у справі № 910/12876/19).

Фіксований розмір гонорару у цьому контексті означає, що у разі настання визначених таким договором умов платежу - конкретний склад дій адвоката, що були вчинені на виконання цього договору й призвели до настання цих умов, не має жодного значення для визначення розміру адвокатського гонорару у такому випадку.

Учасник справи повинен деталізувати відповідний опис лише тією мірою, якою досягається його функціональне призначення визначення розміру витрат на професійну правничу допомогу з метою розподілу судових витрат. Надмірний формалізм при оцінці такого опису на предмет його деталізації, за відсутності визначених процесуальним законом чітких критеріїв оцінки, може призвести до порушення принципу верховенства права.

Отже, у випадку встановленого договором фіксованого розміру гонорару сторона може доводити неспівмірність витрат, зокрема, посилаючись на складність справи, ціну позову, обсяг матеріалів у справі, кількість підготовлених процесуальних документів, кількість засідань, тривалість розгляду справи судом тощо.

Так, в апеляційній скарзі відповідач вважав, що вартість представництва інтересів позивача в суді першої інстанції у розмірі 30000 грн. є явно необґрунтованою, та такою, що не відповідає принципу співмірності, з огляду на незначну складність даної справи, чисельність судової практики, а також стверджував про незначну витрату часу та адвокатської роботи для складання позову у даній справі.

Вирішуючи питання обґрунтованості розміру заявлених позивачем витрат на професійну правничу допомогу в суді першої інстанції та пропорційності їх складності правовому супроводу справи, колегія суддів, враховуючи заперечення відповідача, зазначає наступне.

Так, матеріалами справи підтверджено факт отримання позивачем послуг адвоката та понесення ним витрат в суді першої інстанції, зокрема представником позивача складені та підписані наступні документи: позовна заява з додатками, заява про ухвалення додаткового рішення та заява про виправлення описки.

Дослідивши зміст вищевказаних документів, колегія суддів вважає, що складена адвокатом позовна заява є значною за обсягом (39 стор.), детально відображає суть спірних правовідносин та містить детальне обґрунтування правової позиції шляхом викладення, як власних висновків адвоката, так і приведення великої кількості релевантної актуальної судової практики по спірних питаннях. Колегія суддів враховує також фактичне значення складених представником позивача документів для вирішення справи та ціну позову 380448,49 грн..

Таким чином, враховуючи досліджені судом докази на підтвердження понесених позивачем витрат, з огляду на ступінь складності даної справи, обсяг виконаної адвокатом роботи та прийняття судом першої інстанції рішення про задоволення позову, колегія суддів не вбачає підстав для зменшення визначеної судом першої інстанції суми витрат на правову допомогу, що підлягає стягненню з відповідача.

Доводи апеляційної скарги про неправильно розрахований та стягнений з Харківської митниці розмір судового збору, колегія суддів вважає такими, що не підлягають аналізу в межах перегляду рішення суду першої інстанції, оскільки судовий збір по даній справі було стягнуто окремим додатковим рішенням Харківського окружного адміністративного суду 27.10.2025 у справі № 520/1060/25, яке відповідачем не оскаржується.

Відповідно до пункту першого частини першої статті 315 КАС України, за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Згідно зі статтею 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення із додержанням норм матеріального і процесуального права.

Оскільки доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи, колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому оскаржуване рішення слід залишити без змін.

Керуючись статтями 139, 242, 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Харківської митниці - залишити без задоволення.

Рішення Харківського окружного адміністративного суду від 20.10.2025 по справі № 520/1060/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя С.П. Жигилій
Судді Т.С. Перцова Я.М. Макаренко