Справа № 990/137/26
Суддя: Стеценко С.Г.
Дата ухвалення: 2026-04-27 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

27 квітня 2026 року

м. Київ

справа №990/137/26

адміністративне провадження № П/990/137/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Стеценка С.Г.,

суддів: Тацій Л.В., Шевцової Н.В.,

перевіривши позовну заяву ОСОБА_1 до ХХ чергового з`їзду суддів України в особі Ради суддів України про визнання протиправним та скасування рішення, -

УСТАНОВИВ:

22 квітня 2026 року до Верховного Суду як суду першої інстанції (далі - Суд) надійшов позов ОСОБА_1 (далі - позивач, ОСОБА_1 ) до ХХ чергового з`їзду суддів України в особі Ради суддів України (далі - відповідач), у якому позивач просить визнати протиправним та скасувати рішення ХХ чергового з`їзду суддів України від 10 березня 2026 року про обрання двох членів Вищої ради правосуддя строком на чотири роки: ОСОБА_2 - суддю Донецького апеляційного суду та ОСОБА_3 - суддю Хмельницького апеляційного суду.

На обґрунтування позовних вимог ОСОБА_1 зазначив, що рішення про обрання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 членами Вищої ради правосуддя (далі - ВРП, Рада відповідно) строком на чотири роки прийняті ХХ черговим з`їздом суддів України з порушенням установлених законодавством процедури та порядку, а тому має бути визнано судом протиправним та скасовано.

Як повідомив позивач, відповідними рішеннями Першої Дисциплінарної палати ВРП від 25 лютого 2025 року №170/1дп/15-25 та Третьої Дисциплінарної палати ВРП від 04 березня 2026 року №333/3дп/15-26 суддю Окружного адміністративного суду міста Києва ОСОБА_1 (тобто позивача) було притягнуто до дисциплінарної відповідальності та застосовано до нього дисциплінарне стягнення у виді подання про звільнення судді з посади. Тому, на переконання позивача, незаконно обрані члени ВРП приймають (будуть приймати) участь у розгляді скарг на означені рішення Дисциплінарних палат ВРП. Як наслідок, оскаржуване рішення ХХ чергового з`їзду суддів України від 10 березня 2026 року про обрання таких двох членів Ради порушує його як судді права та охоронювані законом інтереси, адже суддівська кар`єра напряму залежить від складу обраних до ВРП членів, яким вирішуються питання, зокрема, про звільнення судді з посади. Іншими словами, якщо підсумувати, ОСОБА_1 як суддя бажає, аби питання про звільнення його з посади розглядав легітимний склад Ради.

За наслідками автоматизованого розподілу судової справи між суддями (протокол від 22 квітня 2026 року) для розгляду даної справи визначено колегію суддів у складі: головуючий суддя Стеценко С.Г., судді: Тацій Л.В., Шевцова Н.В.

Ознайомившись із позовною заявою та доданими до неї документами, Суд виходить з наступного.

Відповідно до частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) суддя після одержання позовної заяви з`ясовує: чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; чи належить позовну заяву розглядати за правилами адміністративного судочинства; чи подано позовну заяву з дотриманням правил підсудності; чи немає підстав, встановлених цим Кодексом, для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі.

За наслідками перевірки матеріалів поданої до Суду позовної заяви колегія суддів встановила, що у відкритті провадження за вказаним позовом необхідно відмовити, керуючись наступним.

Перше. Про реальність та обґрунтованість порушення прав позивача оскаржуваними рішеннями відповідача.

Відповідно до пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція) кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Справедливість судового рішення вимагає, аби такі рішення достатньою мірою висвітлювали мотиви, на яких вони ґрунтуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення і мають оцінюватись у світлі обставин кожної справи. Національні суди, обираючи аргументи та приймаючи докази, мають обов`язок обґрунтувати свою діяльність шляхом наведення підстав для такого рішення. Таким чином, суди повинні дослідити: основні доводи (аргументи) сторін та з особливою прискіпливістю й ретельністю - змагальні документи, що стосуються прав і свобод, гарантованих Конвенцією.

У пункті 53 рішення від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України» Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) зазначив, що право на суд не є абсолютним і може підлягати легітимним обмеженням у випадку, коли доступ особи до суду обмежується або законом, або фактично таке обмеження не суперечить пунктові 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не завдає шкоди самій суті права і переслідує легітимну мету, за умови забезпечення розумної пропорційності між використовуваними засобами та метою, яка має бути досягнута (див. пункт 57 рішення ЄСПЛ від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), Series A, №93).

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 зазначив, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, встановлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

За змістом частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно із частиною першою статті 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Як зауважено у Рішенні Конституційного Суду України від 01 грудня 2004 року№18-рп/2004, поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». Щодо останнього, то в цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Таким чином, Верховний Суд у контексті розгляду позовної заяви ОСОБА_1 констатує, що гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Друге. Позивачем оскаржуються акти індивідуальної дії, які стосуються інших осіб.

За частиною четвертою статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні, зокрема, справи щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності органів, які обирають (призначають), звільняють членів ВРП, щодо питань обрання (призначення) на посади членів ВРП, звільнення їх з таких посад.

Зі змісту позовної заяви ОСОБА_1 вбачається, що предметом поданого позову є законність рішення ХХ чергового з`їзду суддів України від 10 березня 2026 року про обрання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 членами ВРП строком на чотири роки. На переконання ОСОБА_1 , відповідне рішення ХХ чергового з`їзду суддів України від 10 березня 2026 року може бути оскаржено ним як суддею до Суду на підставі статті 22 КАС України.

В аспекті наведеного слід зазначити, що згідно із частиною першою статті 131 Конституції України в Україні діє ВРП.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону України від 21 грудня 2016 року №1798-VIII «Про Вищу раду правосуддя» (далі - Закон №1798-VIII) ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Частинами другою та п`ятою статті 131 Конституції України визначено, що ВРП складається з двадцяти одного члена, з яких десятьох - обирає з`їзд суддів України з числа суддів чи суддів у відставці, двох - призначає Президент України, двох - обирає Верховна Рада України, двох - обирає з`їзд адвокатів України, двох - обирає всеукраїнська конференція прокурорів, двох - обирає з`їзд представників юридичних вищих навчальних закладів та наукових установ.

Строк повноважень обраних (призначених) членів ВРП становить чотири роки. Одна й та ж особа не може обіймати посаду члена ВРП два строки поспіль.

Наведені приписи Конституції України кореспондуються з положеннями частин першої та другої статті 5 Закону №1798-VIII.

Порядок обрання членів Ради з`їздом суддів України визначено статтею 10 Закону №1798-VIII, за змістом якої з`їзд суддів України обирає членів Ради з числа суддів або суддів у відставці шляхом таємного голосування.

Голосування проводиться виключно за кандидатів у члени ВРП, які подали документи у порядку, встановленому цим Законом, відповідають вимогам, визначеним статтею 6 цього Закону, та включені до списку кандидатів, рекомендованих Етичною радою для обрання на посаду члена ВРП.

Обраним на посаду члена Ради вважається кандидат, який за результатами таємного голосування отримав більшість голосів обраних делегатів з`їзду суддів України.

За результатами голосування головуючим і секретарем з`їзду суддів України підписуються рішення про обрання членами ВРП.

Порядок скликання та порядок проведення з`їзду суддів України визначаються Законом України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року №1402-VIII.

Ураховуючи викладене, з`їзд суддів України, як найвищий орган суддівського самоврядування, уповноважений обирати з числа суддів або суддів у відставці членів ВРП шляхом прийняття відповідного рішення.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності.

Індивідуальний акт - це акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який (яке) стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку про те, що право на оскарження рішення (індивідуального акта) суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої його прийнято або щодо прав, свобод та інтересів якої це рішення (індивідуальний акт) стосується.

Як убачається зі змісту оскаржуваного рішення ХХ чергового з`їзду суддів України від 10 березня 2026 року, останнє стосується прав та інтересів визначених в ньому осіб, а саме ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , тобто є актом індивідуальної дії.

Оскаржуване рішення не спричиняє для ОСОБА_1 ані як для громадянина України, який не є учасником (суб`єктом) правовідносин, врегульованих цим рішенням (як актом індивідуальної дії), ані як для судді, стосовно якого ВРП здійснюється (буде здійснюватися) розгляд скарг на рішення Дисциплінарних палат Ради про притягнення його до дисциплінарної відповідальності, жодних прав, обов`язків і законних інтересів, що, відповідно, й не надає позивачу права на захист, а саме права на звернення до суду з цим адміністративним позовом.

Колегія суддів вважає, що законодавчі обмеження стосовно можливості оскарження рішення з`їзду суддів України про обрання членів ВРП, як актів індивідуальної дії, не шкодять самій суті права на доступ до суду, оскільки такий акт може бути оскаржений в суді, насамперед, його адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідний акт створює права та/чи обов`язки. Метою такого обмеження є недопущення розгляду в судах позовів третіх осіб в інтересах (або всупереч інтересам) адресатів індивідуальних актів, зокрема, як у цій справі, щодо рішення ХХ чергового з`їзду суддів України про обрання членів ВРП. Така мета досягається законодавчо встановленими обмеженнями, тобто останні є пропорційним переслідуваній меті.

Дещо в інших правовідносинах, однак схожа за своїм змістом правова позиція викладена у постановах Великої Палати Верховного Суду від 05 лютого 2019 року у справі №9901/645/18, від 12 лютого 2019 року у справі №9901/643/18, від 14 листопада 2019 року у справі №9901/262/19.

За таких обставин Суд приходить до висновку, що заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги щодо визнання протиправним та скасування рішення ХХ чергового з`їзду суддів України від 10 березня 2026 року про обрання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 членами ВРП не спричиняють відкриття Верховним Судом провадження у справі, оскільки це рішення (індивідуальний акт) не має безпосереднього впливу на права, свободи та інтереси позивача й не порушує їх.

Третє. Про захист "на майбутнє" (захист реального чи уявного (гіпотетичного) права).

Варто зауважити і про те, що законний (охоронюваний законом) інтерес виражається у можливостях суб`єкта права користуватися певним соціальним благом, не вимагаючи певних дій від інших осіб і лише за певних умов маючи можливість звертатися за захистом цього інтересу до суду з метою задоволення своїх потреб, які не суперечать суспільним. Для звернення до суду за захистом охоронюваного законом інтересу особа повинна мати легітимні очікування вчинення стосовно неї певних дій з боку іншого суб`єкта відповідно до заснованого на законі дозволу.

У даному випадку позивач в позовній заяві не ідентифікував жодне соціальне благо, користуватися яким оскаржуване рішення ХХ чергового з`їзду суддів України перешкоджає позивачеві. Крім того, позивач не посилається й на наявність легітимних очікувань певних дій щодо нього з боку з`їзду суддів України. З огляду на це, відсутні підстави стверджувати, що у позивача є охоронюваний законом інтерес при зверненні із цим позовом до суду.

Фактично доводи позовної заяви не обґрунтовують порушення оскаржуваним рішенням ХХ чергового з`їзду суддів України реальних прав ОСОБА_1 як таких, а свідчать про його прагнення захистити свої певні інтереси на майбутнє від можливого (гіпотетичного) порушення. Проте обрання ОСОБА_2 та ОСОБА_3 членами ВРП жодним чином не порушує (і не може порушити) право позивача на правову визначеність у питанні його суддівської кар`єри та правомірних сподівань щодо об`єктивного, всебічного та неупередженого розгляду скарг на рішення Дисциплінарних палат ВРП про притягнення ОСОБА_1 до дисциплінарної відповідальності чинним складом обраних до ВРП членів.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 170 КАС України суддя відмовляє у відкритті провадження в адміністративній справі, якщо позов не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Отже, враховуючи, що розгляд цього спору, з огляду на його предмет, перебуває поза межами не лише юрисдикції адміністративних судів, а й взагалі не підлягає судовому розгляду, у відкритті провадження у цій справі слід відмовити без роз`яснення позивачеві, до суду якої юрисдикції належить його вирішення.

На підставі викладеного, керуючись статтями 22, 170, 248, 266, 295 КАС України, Суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Відмовити у відкритті провадження у справі за позовом ОСОБА_1 до ХХ чергового з`їзду суддів України в особі Ради суддів України про визнання протиправним та скасування рішення.

Ухвала може бути оскаржена до Великої Палати Верховного Суду протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення та набирає законної сили після її перегляду в апеляційному порядку або після закінчення строку на апеляційне оскарження.

...........................

...........................

...........................

С.Г. Стеценко

Л.В. Тацій

Н.В. Шевцова ,

Судді Верховного Суду