Справа № 380/23537/25
Суддя: Клименко Оксана Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-04-23 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

ПРО ЗАЛИШЕННЯ ПОЗОВУ БЕЗ РОЗГЛЯДУ

23 квітня 2026 року м. Львівсправа № 380/23537/25

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши у порядку письмового провадження заяву представника відповідача від 23 грудня 2025 року про залишення позову без розгляду та заяву представника позивача від 11 лютого 2026 року про поновлення строку звернення до суду у справі № 380/23537/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, Львівської обласної державної адміністрації, Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій,

ВСТАНОВИВ:

На розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області про визнання протиправними дій відповідача щодо державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:0100, проведеної 08 червня 2018 року.

У позовній заяві позивач також просив поновити строк звернення з позовом до суду про визнання протиправними дій відповідача щодо державної реєстрації земельної ділянки, кадастровий номер :02:000:0100, проведеної 08 червня 2018 року.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 04 грудня 2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін.

В цій ухвалі суд дійшов висновку, що про порушення своїх прав позивач дізнався 27 червня 2025 року, отримавши висновок від 31 березня 2025 року № 942/943/944, а до суду за захистом порушеного права він звернувся 01 грудня 2025 року, тобто у межах шестимісячного строку, передбаченого частиною другою статті 122 КАС України. Тож строк звернення до суду позивачем не пропущений.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 08 січня 2026 року залучено до участі у справі як третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, Львівську обласну державну адміністрацію та Адміністрацію Державної прикордонної служби України.

Згідно з розпорядженням Львівського окружного адміністративного суду від 26 січня 2026 року № 7/р «Щодо призначення повторного автоматизованого розподілу судових справ» вирішено відповідно до пункту 2.3.44 Положення про автоматизовану систему документообігу суду провести повторний автоматизований розподіл, зокрема справи № 380/23537/25.

Відповідно до протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26 січня 2026 року для розгляду справи № 380/23537/25 визначено суддю Клименко Оксану Миколаївну.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 02 лютого 2026 року прийнято матеріали адміністративної справи № 380/23537/25 до провадження та постановлено розгляд справи здійснювати у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами.

Своєю чергою, 24 грудня 2025 року (вх. № 101958 від 24 грудня 2025 року) представник відповідача подав через систему «Електронний суд» заяву від 23 грудня 2025 року про залишення позову без розгляду.

Указана заява мотивована тим, що позивачу було відомо про нібито порушення своїх прав ще на момент звернення із відповідною заявою від 20 липня 2024 року до Київського відділення Національного наукового центру «Інститут судових експертиз ім. Засл. проф. М.С. Бокаріуса» Міністерства юстиції України. Ба більше, позивачу було відомо про порушення його прав ще у 2018 році, оскільки Господарським судом Львівської області розглядалася справа № 914/2381/18 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» до Львівської обласної державної адміністрації, за участю третьої особи - санаторію «Моршин Прикордонник» ДПС України про визнання незаконним та скасування розпорядження Львівської обласної державної адміністрації від 27 червня 2018 року № 639/0/5-18, яким було затверджено Адміністрації Державної прикордонної служби України технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 5,1030 га (кадастровий номер :02:000:0100, КВЦПЗ 06.01), що розташована за межами населеного пункту на території Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області, для будівництва і обслуговування санаторно-оздоровчих закладів. Цим же розпорядженням вказану земельну ділянку надано Адміністрації Державної прикордонної служби України в постійне користування. Тобто позивачу було відомо про державну реєстрацію земельної ділянки з кадастровим номером :02:000:0100 у Державному земельному кадастрі, а отже, і про нібито порушення його прав ще у 2018 році. Однак позивач звернувся до Львівського окружного адміністративного суду з цим позовом лише 01 грудня 2025 року, тобто із пропуском шестимісячного строку звернення до суду. Позивачем у позовній заяві не наведено об`єктивних підстав, підтверджених відповідними та належними доказами, які б унеможливили його звернення до суду в межах встановленого КАС України строку.

З огляду на вказане просить суд залишити адміністративний позов позивача без розгляду.

Ухвалою судді від 03 лютого 2026 року позовну заяву після відкриття провадження у справі залишено без руху, а особі, що звернулася із позовною заявою, встановлено в п`ятиденний строк з дня вручення цієї ухвали усунути недоліки у спосіб подання до суду заяви про поновлення строку звернення з цим позовом до суду із зазначенням інших (окрім наведених у позовній заяві) підстав для поновлення строку та наданням доказів на їх обґрунтування.

На виконання вимог вказаної ухвали від представника позивача через систему «Електронний суд» 12 лютого 2026 року (вх. № 11324 від 12 лютого 2026 року) надійшла заява від 11 лютого 2026 року про поновлення строку звернення до суду з позовом.

Указана заява мотивована тим, що висновок експертизи на замовлення позивача виготовлено 31 березня 2025 року, отримано уповноваженою особою позивача 27 червня 2025 року. Саме з висновку експертизи й стало відомо та зрозуміло предмет і спосіб порушення прав та про особу, яка їх вчинила. Звертаючись із позовом у справі № 914/2381/18, Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» вважало, що його права порушено саме Львівською обласною державною адміністрацією, тому й оскаржило прийняте нею розпорядження. В межах цього спору не досліджувалась ні документація із землеустрою, ні законність дій кадастрового реєстратора. Зі змістом документації із землеустрою, на підставі якої й проведено державну (кадастрову) реєстрацію земельної ділянки, позивач ознайомився під час розгляду інших справ, а саме: № 914/2725/23 за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації та Адміністрації Державної прикордонної служби України до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок», за участю третіх осіб про скасування державної реєстрації речового права з одночасним припиненням такого права; № 914/3138/23 за позовом заступника керівника Спеціалізованої прокуратури у сфері оборони Західного регіону в інтересах держави в особі Львівської обласної державної адміністрації та Адміністрації Державної прикордонної служби України до відповідача Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок», за участю третіх осіб про скасування державної реєстрації речового права з одночасним припиненням такого права. Ознайомившись з документацією із землеустрою, у Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» виникли обґрунтовані сумніви щодо якості, повноти виконаних робіт, а відтак і належної перевірки такої документації державним кадастровим реєстратором перед проведенням реєстрації. У зв`язку з цим Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» в обидвох справах заявило клопотання про призначення судової комплексної інженерно-технічної експертизи, що включає земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою. Однак ухвалами Господарського суду Львівської області від 23 січня 2024 року у справі № 914/3138/23 та від 21 березня 2024 року у справі № 914/2725/23 у задоволенні таких клопотань відмовлено. У квітні 2024 Товариство з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» вирішило самостійно звернутись до експертної установи з метою проведення вищезгаданої експертизи. Як з`ясувалось, дуже незначна кількість експертних установ проводять відповідні експертизи. Звернувшись до Львівського науково-дослідного інституту судових експертиз Міністерства юстиції України, позивач дізнався, що експертна установа завантажена роботою і до початку проведення експертизи необхідно чекати орієнтовно два роки, а строк проведення становить близько року. Така ж ситуація була і з Київським науково-дослідним інститутом судових експертиз Міністерства юстиції України. Інші, хоч і мали на своїх сайтах оголошення про проведення експертиз з питань землеустрою, однак повідомили, що тимчасово їх не проводять у зв`язку з відсутністю експертів у цій галузі. Лише в липні 2024 року позивачу вдалось знайти експертну установу, в якій працюють експерти з питань землеустрою, й він одразу ж замовив експертизу, з висновків якої й дізнався про те, хто та у який спосіб порушив його права.

З огляду на вказане просить суд визнати причини пропуску поважними та поновити Товариству з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» строки звернення до суду з позовом про визнання протиправними дій Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо державної реєстрації земельної ділянки кадастровий номер :02:000:0100, проведеної 08 червня 2018 року.

Ухвалою суду від 16 лютого 2026 року розгляд справи продовжено.

Вирішуючи заяву представника відповідача від 23 грудня 2025 року про залишення позову без розгляду та заяву представника позивача від 11 лютого 2026 року про поновлення строку звернення до суду з позовом, суд зазначає таке.

Насамперед суд відзначає, що, окрім указаних вище заяв, у матеріалах цієї справи наявні такі заяви (клопотання) учасників справи, які судом ще не вирішені:

- клопотання Адміністрації Державної прикордонної служби України від 15 січня 2026 року про перехід із спрощеного провадження в загальне позовне провадження та про зміну статусу з «третьої особи» на статус «відповідача» (вх. № 3543 від 15 січня 2026 року);

- заява Адміністрації Державної прикордонної служби України від 16 січня 2026 року про закриття провадження у справі (вх. № 3802 від 16 січня 2026 року);

- клопотання Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18 лютого 2026 року про перехід із спрощеного провадження в загальне позовне провадження та про зміну статусу з «третьої особи» на статус «відповідача» (вх. № 13172 від 18 лютого 2026 року);

- заява Адміністрації Державної прикордонної служби України від 18 лютого 2026 року про закриття провадження у справі (вх. № 13243 від 18 лютого 2026 року).

Щодо цього суд зазначає, що питання дотримання позивачем строку звернення до суду з цим позовом, наявність підстав для його поновлення/відмови в поновленні підлягає першочерговому розгляду, адже висновок суду про відсутність підстав для поновлення цього строку перешкоджає розгляду справи по суті позовних вимог. Крім цього, усі вищевказані заяви (клопотання), які ще не розглянуті судом, надійшли пізніше, ніж заява представника відповідача про залишення позову без розгляду, тому суд, також і з цієї підстави, розглядає першою саме вказану заяву представника позивача.

Що стосується строку звернення позивачем з цим позовом до суду, суд ураховує таке.

У статті 55 Конституції України визначено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Частиною першою статті 5 КАС України визначено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

За приписами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Право на судовий захист реалізується особою у спосіб подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Абзацом першим частини другої статті 122 КАС України передбачено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно з частиною першою статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом.

Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів.

Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

Отже, строк, передбачений частиною другою статті 122 КАС України, є процесуальним строком, встановленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

Норми КАС України не дають визначення поважних причин пропуску строку звернення до адміністративного суду. Водночас поважними є такі причини пропуску процесуального строку, які унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами. Незнання про порушення своїх прав через байдужість або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

Установлення законом строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними установлених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

Суду відзначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певні дії, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом на відповідність принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

Положеннями статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (Конвенція) визначено, що кожен має право на справедливий і публічний розгляд його справи упродовж розумного строку незалежним і безстороннім судом, встановленим законом, який вирішить спір щодо його прав та обов`язків цивільного характеру або встановить обґрунтованість будь-якого висунутого проти нього кримінального обвинувачення.

Відповідно до частини першої статті 6 КАС України суд під час вирішення справи керується принципом верховенства права, складовою якого є юридична визначеність.

Згідно зі статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують під час розгляду справ Конвенцію та практику Європейського Суду з прав людини (ЄСПЛ) як джерело права.

У пункті 41 рішення від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ вказав, що правова система багатьох країн-членів передбачає можливість продовження строків, якщо для цього є обґрунтовані підстави. Суд визнає, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки інтервалу часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо як у цій справі, коли національне законодавство не обмежує дискреційних повноважень судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.

Правила регулювання строків для подання скарги, безумовно, мають на меті забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності.

Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці правила будуть застосовані (див. рішення ЄСПЛ від 28 жовтня 1998 року у справі «Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії», від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України».

Принцип правової визначеності застосовується не лише щодо сторін, але й щодо національних судів (див. рішення від 21 жовтня 2010 року у справі «Дія 97» проти України».

У справі «Устименко проти України» ЄСПЛ зазначив, що сама концепція «поважних причин» не є чіткою, тому для національних судів ще важливіше було вказати причини свого рішення про поновлення пропущеного строку і відновлення провадження у справі заявника.

Якщо строк оскарження поновлюється зі спливом значного періоду, таке рішення може порушити принцип правової визначеності.

У цій справі позивач оскаржує дії Головного управління Держгеокадастру у Львівській області щодо державної реєстрації земельної ділянки площею 5,1030 (кадастровий номер :02:000:0100, КВЦПЗ 06.01 для будівництва і обслуговування санаторно-оздоровчих закладів), проведеної 08 червня 2018 року.

Так, відповідно до витягу з Державного земельного кадастру про земельну ділянку № НВ-018 від 08 червня 2018 року земельна ділянка площею 5,1030 (кадастровий номер :02:000:0100, КВЦПЗ 06.01 для будівництва і обслуговування санаторно-оздоровчих закладів), розташована на території Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області, зареєстрована відділом у Стрийському районі Головного управління Держгеокадастру у Львівській області за заявою Адміністрації Державної прикордонної служби України (від 31 травня 2018 року № ЗВ-018) 08 червня 2018 року.

З даних Єдиного державного реєстру судових рішень суд встановив, що 21 грудня 2018 року позивач звернувся до Господарського суду Львівської області із позовом до Львівської обласної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження Львівської обласної державної адміністрації від 27 червня 2018 року № 639/0/5-18 «Про надання в постійне користування земельних ділянок» (справа № 914/2381/18).

Зазначеним розпорядженням, як видно зі змісту текстів судових рішень у справі № 914/2381/18, оприлюднених в Єдиному державному реєстрі судових рішень:

1. Затверджено Адміністрації Державної прикордонної служби України технічні документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельних ділянок в натурі (на місцевості), зокрема площею 5,1030 (кадастровий номер :02:000:0100, КВЦПЗ 06.01), що розташована за межами населеного пункту на території Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області, для будівництва і обслуговування санаторно-оздоровчих закладів (підпункт 1.2).

2. Припинено Товариству з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» право користування земельною ділянкою, зазначеною у підпункті 1.2 цього розпорядження.

3. Надано Адміністрації Державної прикордонної служби України в постійне користування земельну ділянку, зазначену у підпункті 1.2 цього розпорядження.

Отже, звертаючись 21 грудня 2018 року до господарського суду із позовом до Львівської обласної державної адміністрації про визнання протиправним та скасування розпорядження, яким: 1) затверджено Адміністрації Державної прикордонної служби України технічну документацію із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) площею 5,1030 (кадастровий номер :02:000:0100, КВЦПЗ 06.01 для будівництва і обслуговування санаторно-оздоровчих закладів), розташованої на території Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області; 2) припинено Товариству з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» право користування вказаною земельною ділянкою; 3) надано Адміністрації Державної прикордонної служби України в постійне користування зазначену земельну ділянку, позивач не міг не знати про те, що 08 червня 2018 року територіальний орган Держгеокадастру за заявою Адміністрації Державної прикордонної служби України здійснив державну реєстрацію тієї земельної ділянки, дії відповідача щодо державної реєстрації якої він оскаржує у цій справі.

Тому суд доходить висновку про те, що про порушення своїх прав оскаржуваними діями відповідача позивач дізнався щонайпізніше 21 грудня 2018 року, тобто дати звернення до Господарського суду Львівської області із позовом до Львівської обласної державної адміністрації про визнання незаконним та скасування розпорядження Львівської обласної державної адміністрації від 27 червня 2018 року № 639/0/5-18 «Про надання в постійне користування земельних ділянок» (справа № 914/2381/18).

З цим позовом до суду позивач звернувся 01 грудня 2025 року, тобто із пропуском установленого КАС України шестимісячного строку звернення до суду більш ніж на п`ять років.

Поважність причин такого значного пропуску строку звернення до суду позивач у своїй заяві від 11 лютого 2026 року про поновлення строку звернення до суду з позовом (власне, як і в позовній заяві) обґрунтовує тим, що саме з висновку експертизи, складеного 31 березня 2025 року та отриманого уповноваженою особою позивача 27 червня 2025 року, йому стали відомі та зрозумілі предмет і спосіб порушення прав та особа, яка їх вчинила.

Суд критично оцінює такі твердження позивача, оскільки з огляду на приписи частини другої статті 122 КАС України визначальним для обчислення строку звернення з позовом до суду є саме момент, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права (тобто факт порушення права), а не предмет і спосіб його порушення, які можуть бути встановлені судом під час розгляду справи по суті, зокрема з метою обрання належного способу захисту порушеного права, адекватного вчиненому порушенню (у разі його встановлення).

Позивач не може на власний розсуд змінювати законодавчо визначений момент, з яким пов`язується початок відліку строку звернення до адміністративного суду, а суд не може брати до уваги відповідні аргументи позивача, який просить про поновлення такого строку, оскільки у такому разі відбудеться порушення конституційного принципу «розподілу влади», згідно з яким суд не приймає закони, а застосовує їх.

Факт отримання позивачем 27 червня 2025 року висновку експертів № 942/943/944 за результатами проведення комплексної земельно-технічної експертизи, складеного 31 березня 2025 року, не змінює момент, з якого він дізнався або повинен був дізнатися про порушення своїх прав у розглядуваній ситуації, а лише свідчить про час, коли позивач отримав відповіді на поставлені перед експертами питання, що стосуються земельної ділянки площею 5,1030 (кадастровий номер :02:000:0100, КВЦПЗ 06.01 для будівництва і обслуговування санаторно-оздоровчих закладів), розташованої на території Лисовицької сільської ради Стрийського району Львівської області.

Щодо покликань позивача на те, що саме з висновку експертизи, складеного 31 березня 2025 року та отриманого уповноваженою особою позивача 27 червня 2025 року, йому стала відома особа, яка порушила його права, суд зазначає таке.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України від 07 липня 2011 року № 3613-VI «Про Державний земельний кадастр» (в редакції, чинній на дату вчинення дій щодо спірної державної реєстрації земельної ділянки) державна реєстрація земельних ділянок здійснюється за місцем їх розташування відповідним Державним кадастровим реєстратором центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері земельних відносин.

Отже, орган, уповноважений вчиняти дії щодо державної реєстрації земельної ділянки, був чітко визначений законом. Водночас закон у відповідній редакції імперативно визначав, що таким органом є відповідна посадова особа цього органу саме за місцем розташування земельної ділянки.

Відповідним органом станом на дату вчинення дій щодо державної реєстрації земельної ділянки була Державна служба України з питань геодезії, картографії та кадастру (Держгеокадастр), яка діяла відповідно до Положення про неї, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14 січня 2015 року № 15.

Оскільки предметом оскарження у цій справі є дії щодо державної реєстрації земельної ділянки, яка на момент спірної реєстрації проводилася Державним кадастровим реєстратором Держгеокадастру за місцем розташування такої земельної ділянки, то позивачу не могло не бути відомо про особу, яку йому належить визначити як відповідача за поданим позовом.

Ба більше, стаття 48 КАС України надає право позивачу та забезпечує можливість суду за згодою позивача замінити відповідача на належного до ухвалення рішення у справі у разі, якщо позов пред`явлено до тієї особи, яка не повинна відповідати за позовом.

Твердження позивача про те, що, звертаючись із позовом у справі № 914/2381/18, він вважав, що його права порушені саме Львівською обласною державною адміністрацією, тому й оскаржив прийняте нею розпорядження, суд, у контексті вирішення питання щодо поновлення строку звернення до суду, оцінює критично, оскільки:

по-перше, факт оскарження позивачем цього розпорядження сам собою свідчить про те, що позивач не міг не знати про те, що 08 червня 2018 року територіальний орган Держгеокадастру за заявою Адміністрації Державної прикордонної служби України здійснив державну реєстрацію тієї земельної ділянки, дії відповідача щодо державної реєстрації якої він оскаржує у цій справі, про що вже зазначено вище;

по-друге, помилково обраний позивачем спосіб захисту свого порушеного права не є об`єктивною причиною пропуску строку звернення до суду, оскільки вибір способу захисту порушеного права - це завжди волевиявлення позивача, а його результат -наслідок суб`єктивних дій самого позивача, а не об`єктивних чинників, незалежних від його волі.

Тож позивач, який дізнався про порушення своїх прав оскаржуваними діями відповідача щонайпізніше 21 грудня 2018 року, а з цим позовом до суду звернувся 01 грудня 2025 року, тобто зі значним пропуском такого строку, повинен був довести, що протягом вказаного періоду тривали обставини, які були об`єктивно непереборними та не залежали від волевиявлення позивача і були пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення ним процесуальних дій.

Позивач покликається на те, що протягом вказаного періоду:

ухвалами Господарського суду Львівської області від 23 січня 2024 року у справі № 914/3138/23 та від 21 березня 2024 року у справі № 914/2725/23 у задоволенні клопотань позивача про призначення судової комплексної інженерно-технічної експертизи, що включає земельно-технічну експертизу та експертизу з питань землеустрою, було відмовлено;

позивач самостійно вирішив звернутися до експертної установи з метою проведення відповідних експертиз та результати таких йому вдалося отримати лише у червні 2025 року.

Суд критично оцінює такі покликання позивача, оскільки:

по-перше, ухвали Господарського суду Львівської області від 23 січня 2024 року у справі № 914/3138/23 та від 21 березня 2024 року у справі № 914/2725/23 про відмову в задоволенні клопотань про призначення експертизи не могли бути перешкодою для своєчасного вчинення позивачем процесуальних дій щодо звернення з позовом до суду в порядку адміністративного судочинства відповідно до положень КАС України;

по-друге, наявність висновку експерта не є передумовою для звернення з позовом до адміністративного суду, тобто відсутність такого висновку відповідно до приписів КАС України не має наслідком постановлення судом ухвали про залишення позовної заяви без руху, про повернення позовної заяви чи про відмову у відкритті провадження у справі. Так, відповідно до частини першої статті 104 КАС України учасник справи має право подати до суду висновок експерта, складений на його замовлення. Своєю чергою, за змістом частини першої статті 102 КАС України суд за клопотанням учасника справи або з власної ініціативи може призначити експертизу у справі і однією умов для її призначення відповідно до вказаної норми є саме відсутність висновку експерта з порушених питань. Отже, відсутність висновку експертизи не може бути перешкодою для своєчасного вчинення позивачем процесуальних дій щодо звернення з позовом до суду в порядку адміністративного судочинства відповідно до положень КАС України.

Суд відзначає, що визначені процесуальним законом строки звернення до суду - це той орієнтовний період, протягом якого позивач мав би проявити інтерес стосовно свого позову, якщо він дійсно зацікавлений у тому, щоб провадження у справі було відкрито, а його спір вирішено. З іншого боку строк звернення до суду є своєрідним бар`єром, який повинен запобігати зловживанню правами і сприяти правовій визначеності правовідносин.

Реалізувати своє право на захист в порядку адміністративного судочинства потрібно вчасно, а поновити пропущений строк звернення до суду суд може лише якщо для цього є поважні і об`єктивні причини.

Поважними причинами пропуску строку звернення до суду відповідно до вимог КАС України визнаються обставини, які є об`єктивно непереборними та не залежать від волевиявлення сторони і пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення сторонами у справі процесуальних дій.

Позивачем не надано жодних належних доказів наявності об`єктивних перешкод для його звернення до адміністративного суду та не наведено поважних обставин, які не залежали від його волевиявлення та були пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами, що перешкоджали звернутись до суду в межах встановленого строку.

Наведені ж представником позивача у заяві від 11 лютого 2026 року про поновлення строку звернення до суду з позовом обставини не є об`єктивно непереборними і не пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного звернення до суду, а є результатом суб`єктивних дій виключно позивача.

Беручи до уваги викладене, суд визнає неповажними причини пропуску позивачем строку звернення з цим позовом до суду, які вказані у заяві від 11 лютого 2026 року про поновлення строку звернення до суду з позовом.

Відповідно до пункту 8 частини першої статті 240 КАС України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною третьою статті 123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

Оскільки суд визнав неповажними причини пропуску позивачем строку звернення з цим позовом до суду, які вказані у заяві від 11 лютого 2026 року про поновлення строку звернення до суду з позовом, то в задоволенні цієї заяви належить відмовити, а заяву представника відповідача від 23 грудня 2025 року про залишення позову без розгляду задовольнити.

Отже, позовну заяву позивача у цій справі належить залишити без розгляду на підставі пункту 8 частини першої статті 240 КАС України у зв`язку із пропущенням позивачем строку звернення з цим позовом до суду та відсутності поважних причин його пропуску, за яких такий строк міг би бути поновлений судом.

Частиною п`ятою статті 240 КАС України визначено, що в ухвалі про залишення позову без розгляду можуть бути вирішені питання про розподіл між сторонами судових витрат, про повернення судового збору з бюджету.

Пунктом 4 частини першої статті 7 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі залишення заяви або скарги без розгляду (крім випадків, якщо такі заяви або скарги залишені без розгляду у зв`язку з повторним неприбуттям або залишенням позивачем судового засідання без поважних причин та неподання заяви про розгляд справи за його відсутності, або неподання позивачем витребуваних судом матеріалів, або за його заявою (клопотанням).

Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивач сплатив судовий збір у розмірі 3028,00 грн, що підтверджується наявною у матеріалах платіжною інструкцією від 29 вересня 2025 року № 287. З огляду на наведене судовий збір, сплачений позивачем відповідно до платіжної інструкції від 29 вересня 2025 року № 287, у сумі 3028,00 грн належить йому повернути.

Керуючись статтями 122, 123, 240, 241, 243, 248 КАС України, суд

ПОСТАНОВИВ:

У задоволенні заяви представника позивача від 11 лютого 2026 року про поновлення строку звернення до суду з позовом відмовити.

Заяву представника відповідача від 23 грудня 2025 року про залишення позову без розгляду задовольнити.

Позовну заяву у справі № 380/23537/25 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» до Головного управління Держгеокадастру у Львівській області, за участю третіх осіб, які не заявляють самостійні вимоги щодо предмета спору на стороні відповідача, Львівської обласної державної адміністрації, Адміністрації Державної прикордонної служби України про визнання протиправними дій залишити без розгляду.

Повернути з Державного бюджету України Товариству з обмеженою відповідальністю «Санаторій для дітей з батьками «Пролісок» (вул. Проліскова, 10, м. Моршин, Львівська область, 82482, ) судовий збір у сумі 3028,00 грн, сплачений відповідно до платіжної інструкції від 29 вересня 2025 року № 287.

Ухвалу суду може бути оскаржено до Восьмого апеляційного адміністративного суду відповідно до ст.ст. 293-297 КАС України.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Повний текст ухвали складено 23 квітня 2026 року.

СуддяКлименко Оксана Миколаївна