Справа № 240/1953/26
Суддя: Окис Тетяна Олександрівна
Дата ухвалення: 2026-04-20 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЖИТОМИРСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 квітня 2026 року м. Житомир справа № 240/1953/26

категорія 109020000

Житомирський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Окис Т.О., розглянувши в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) справу за позовом Державної екологічної інспекції Поліського округу до Ушомирівської сільської ради про визнання бездіяльності протиправною, зобов`язання вчинити дії,

установив:

У січні 2026 року Державна екологічна інспекція Поліського округу (далі позивач, Держекоінспекція Поліського округу) за допомогою системи «Електронний суд» звернулася у суд з позовом про визнання протиправною бездіяльності Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області (далі відповідач, Ушомирська сільрада) щодо невиконання делегованих повноважень, а саме не забезпечення організації і здійснення землеустрою на території Ушомирської сільської ради, в частині: встановлення в натурі (на місцевості) меж прибережних захисних смуг водних об`єктів, зон санітарної охорони навколо об`єктів водопостачання (артсвердловин) та внесення відомостей до Державного земельного кадастру, зобов`язання вчинити такі дії.

На обґрунтування позовних вимог зазначає, що відповідач не забезпечив виконання делегованих повноважень у сфері охорони навколишнього природного середовища щодо забезпечення організації та здійснення землеустрою на території Ушомирськї сільради. Через бездіяльність відповідача існує небезпека використання земель не за цільовим призначенням, самовільного зайняття земель, порушення режиму обмежень господарської діяльності. Стверджує, що має місце триваюче правопорушення, оскільки обов`язок не виконується протягом тривалого часу.

Ухвалою суду від 22 січня 2025 року позов прийнято до провадження та призначено до розгляду в електронній формі у порядку спрощеного позовного провадження з наданням відповідачу строку для подання відзивів на позов.

Сторони належним чином повідомлені про розгляд справи судом, що підтверджується доказами, які містяться в матеріалах справи.

05 лютого 2026 року до суду надійшов відзив, у якому відповідач просить у задоволенні позову відмовити. Зазначає, що позовні вимоги ґрунтуються на помилковому ототожненні повноважень з обов`язком. Наголошує, що відповідач діяв у межах наданих повноважень, а підстави для втручання суду у діяльність органу місцевого самоврядування відсутні. Акцентує увагу, що відповідачем здійснювались та здійснюються відповідні заходи з заявлених позивачем у позові питань щодо забезпечення організації та здійснення землеустрою на території Ушомирської сільської ради в частині, зокрема, встановлення в натурі (на місцевості) меж прибережних захисних смуг водних об`єктів та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру; встановлення в натурі (на місцевості) зон санітарної охорони навколо об`єктів водопостачання (артсвердловин) та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру.

Ухвалою суду від 25 березня 2026 року позовну заяву залишено без руху та надано позивачу строк для усунення недоліків, а саме шляхом надання доказів на обґрунтування позовних вимог.

Виконання позивачем вимог ухвали зумовило постановлення 20 квітня 2026 року ухвали про продовження розгляду справи.

На підставі частини 1 статті 257 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справу за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні).

Суд установив, що Держекоінспекцією Поліського округу на підставі статті 202 Закону України «Про охорону навколишнього природного середовища», постанови Кабінету Міністрів України від 09 березня 1999 року № 339 «Про затвердження Порядку контролю за здійсненням органами місцевого самоврядування делегованих повноважень органів виконавчої влади», Положення про Державну екологічну інспекцію Поліського округу, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України № 32 від 20 лютого 2023 року, наказу Державної екологічної інспекції України від 05 грудня 2023 року № 159 «Про затвердження Переліку центральних органів виконавчої влади та їх територіальних органів, місцевих органів виконавчої влади, органів місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, які планується перевірити у 2024 році» та наказів Державної екологічної інспекції Поліського округу №551-ОД від 14 серпня 2024 року № 577-ОД від 23 липня 2024 року та № 678-ОД від 30 вересня 2024 року в період з 27 серпня по 10 жовтня 2024 року здійснено державний нагляд (контролю) за дотриманням Ушомирською сільрадою вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища в частині здійснення делегованих повноважень органів виконавчої влади. Під час перевірки встановлено, що в межах територіальної громади протікають десять річок, на яких створено 15 ставів. Їх загальна площа під водним дзеркалом становить 121,6896 га. Також, на території Олевської територіальної громади перебуває 19 водних об`єктів (ставки та водосховища) загальною площею 366,94 га. Підземний водний горизонт представлений 4 артезіанськими свердловинами та трубчастими колодязем. Прибережні захисні смуги водних об`єктів, які знаходяться на підвідомчій території громади в натурі (на місцевості) не встановлені, відповідно відомості до Державного земельного кадастру не внесені,

11 жовтня 2024 року з метою реалізації Ушомирською сільрадою делегованих повноважень органів виконавчої влади у сфері охорони навколишнього природного середовища, невиконання яких встановлено під час заходу державного нагляду (контролю), проведеного з 27 серпня по 10 жовтня 2024 року позивачем складено вимогу №89.

Названою вимогою зобов`язано відповідача до 11 квітня 2025 року забезпечити організацію та здійснення землеустрою Ушомирською сільради, в частині:

встановлення на місцевості прибережно-захисних смуг водних об`єктів та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру;

встановлення в натурі на місцевості зон санітарної охорони навколо об`єктів водопостачання (артсвердловин) та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру.

У період з 14 квітня по 11 червня 2025 року позивачем знову проведений захід державного нагляду (контролю) за дотриманням Ушомирською сільрадою вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища в частині здійснення делегованих повноважень органів виконавчої влади.

За результатами такого заходу встановлено, зокрема, невиконання відповідачем організації та здійснення землеустрою в частині:

встановлення в натурі (на місцевості) меж прибережних захисних смуг водних об`єктів та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру;

встановлення в натурі (на місцевості) зон санітарної охорони навколо об`єктів водопостачання та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру.

11 червня 2025 року позивачем складено вимогу №39, якою також зобов`язано відповідача вчинити відповідні дії.

Станом на момент звернення з відповідним позовом до суду відповідач не надав доказів на підтвердження виконання зазначених вимог, що і обумовило звернення до суду з відповідним позовом.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини справи, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для її розгляду і вирішення спору по суті, суд дійшов до таких висновків.

Статтею 13 Конституції України передбачено, що земля, її надра, атмосферне повітря, водні та інші природні ресурси, які знаходяться в межах території України, природні ресурси її континентального шельфу, виключної (морської) економічної зони є об`єктами права власності Українського народу. Від імені Українського народу права власника здійснюють органи державної влади та органи місцевого самоврядування в межах, визначених цією Конституцією.

Згідно зі статтею 16 Конституції України забезпечення екологічної безпеки і підтримання екологічної рівноваги на території України, подолання наслідків Чорнобильської катастрофи - катастрофи планетарного масштабу, збереження генофонду Українського народу є обов`язком держави.

Статтею 19 Основного закону передбачено, що правовий порядок в Україні ґрунтується на засадах, відповідно до яких ніхто не може бути примушений робити те, що не передбачено законодавством. Органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до статей 66, 68 Конституції України кожен зобов`язаний неухильно додержуватися Конституції України та законів України, не заподіювати шкоду природі, культурній спадщині, відшкодовувати завдані ним збитки.

Правові, економічні та соціальні основи організації охорони навколишнього природного середовища в інтересах нинішнього і майбутніх поколінь визначає Закон України «Про охорону навколишнього природного середовища» від 25 червня 1991 року № 1264-XII з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 1264-XII).

За приписами частини 1 статті 202 названого Закону до компетенції центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів, у сфері охорони навколишнього природного середовища належить, зокрема, організація і здійснення у межах компетенції державного нагляду (контролю) за додержанням центральними органами виконавчої влади та їх територіальними органами, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності та господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами нерезидентами вимог законодавства, в тому числі про охорону атмосферного повітря, охорону і раціональне використання вод та відтворення водних ресурсів, використання та охорону земель.

Відповідно до статті 34 Закону України № 1264-XII завдання контролю у галузі охорони навколишнього природного середовища полягають у забезпеченні додержання вимог законодавства про охорону навколишнього природного середовища всіма державними органами, підприємствами, установами та організаціями, незалежно від форм власності і підпорядкування, а також громадянами.

Згідно з частиною 1 статті 35 Закону України № 1264-XII державний контроль у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів.

Відповідно до пункту 2 Розділу II Положення про територіальні та міжрегіональні територіальні органи Держекоінспекції, затвердженого наказом Міністерства енергетики та захисту довкілля України від 07 квітня 2020 року № 230, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 16.04.2020 за № 350/34633 (далі Положення № 230), державна екологічна інспекція відповідної області відповідно до покладених завдань, зокрема, здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами нерезидентами вимог законодавства.

Держекоінспекція Поліського округу діє на підставі Положення, затвердженого наказом Державної екологічної інспекції України від 20 лютого 2023 року № 32 (далі Положення № 32), згідно якого Держекоінспекція є міжрегіональним територіальним органом Державної екологічної інспекції України та їй підпорядковується.

Повноваження Інспекції поширюються на територію Житомирської та Рівненської областей.

Позивач у своїй діяльності керується Конституцією та законами України, указами Президента України, постановами Верховної Ради України, прийнятими відповідно до Конституції та законів України, актами Кабінету Міністрів України, дорученнями Прем`єр-міністра України, наказами Міндовкілля, дорученнями Міністра захисту довкілля та природних ресурсів, його заступників, наказами Держекоінспекції України, дорученнями Голови Держекоінспекції України, актами Житомирської та Рівненської обласних державних адміністрацій, обласних рад, іншими актами законодавства України, а також Положенням про Інспекцію.

Пунктом 2 розділу 2 Положення № 32 встановлено, що Держекоінспекція здійснює державний нагляд (контроль) за додержанням територіальними органами центральних органів виконавчої влади, місцевими органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування в частині здійснення делегованих їм повноважень органів виконавчої влади, підприємствами, установами та організаціями незалежно від форми власності і господарювання, громадянами України, іноземцями та особами без громадянства, а також юридичними особами нерезидентами вимог екологічного законодавства, вживає в установленому порядку заходів досудового врегулювання спорів, виступає позивачем та відповідачем у судах.

Також, згідно з названим Положенням Держекоінспекція Поліського округу є міжрегіональним територіальним органом Держекоінспекції (центральний орган виконавчої влади, який реалізує державну політику із здійснення державного нагляду (контролю) у сфері охорони навколишнього природного середовища, раціонального використання, відтворення і охорони природних ресурсів) до повноважень якого, зокрема віднесено здійснення державного нагляду (контролю) за додержанням режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення; за установленням та використанням водоохоронних зон і прибережних захисних смуг, а також додержанням режиму використання їх територій, а також за додержанням органами місцевого самоврядування вимог законодавства про охорону земель в частині виконання екологічних вимог під час надання у власність і користування, в тому числі на умовах оренди, земельних ділянок.

Одночасно, статті 7 Закону України «Про державний контроль за використанням та охороною земель» від 19 червня 2003 року № 963-IV визначено, що до повноважень Держекоінспекції та її міжрегіональних територіальних органів віднесено, зокрема здійснення державного контролю за дотриманням вимог законодавства України про охорону земель у частині додержання встановленого законодавством України режиму використання земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення, а також територій, що підлягають особливій охороні; виконання екологічних вимог при наданні у власність і користування, в тому числі в оренду, земельних ділянок.

Тим часом делеговані повноваження органів місцевого самоврядування в сфері охорони навколишнього природного середовища чітко визначені пунктом «б» частини 1 статті 33 Закону України «Про місцеве самоврядування в Україні» від 21 травня 1997 № 280/97-ВР.

Одним із повноважень у названій сфері, які делеговані органам місцевого самоврядування, є організація та здійснення землеустрою.

Окрім того, організація землеустрою віднесена до повноважень органів місцевого самоврядування статтею 12 Земельного кодексу України та статтями 19, 21 Закону України «Про землеустрій».

Згідно зі статтею 1 Закону України «Про землеустрій» від 22 травня 2003 року № 858-IV з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 858-IV) під проєктом землеустрою розуміють сукупність економічних, проєктних і технічних документів щодо обґрунтування заходів з використання та охорони земель, які передбачається здійснити за таким проектом; цільове призначення земельної ділянки використання земельної ділянки за призначенням, визначеним на підставі документації із землеустрою у встановленому законодавством порядку.

Статтею 2 цього ж Закону передбачено, що землеустрій забезпечує встановлення і закріплення на місцевості меж адміністративно-територіальних одиниць, територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного та історико-культурного призначення, меж земельних ділянок власників і землекористувачів.

Відповідно до статті 19 Закону України № 858-IV до повноважень сільських, селищних, міських рад у сфері землеустрою на території сіл, селищ, міст належать організація та здійснення землеустрою, проведення інвентаризації земель та земельних ділянок усіх форм власності.

Згідно зі статтею 20 Закону України № 858-IV землеустрій проводиться в обов`язковому порядку на землях усіх категорій незалежно від форми власності в разі встановлення в натурі (на місцевості) меж земель, обмежених у використанні і обмежених (обтяжених) правами інших осіб (земельні сервітути).

Статтею 22 названого Закону передбачено, що підставою для здійснення землеустрою є рішення органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування щодо проведення робіт із землеустрою, укладені договори між юридичними чи фізичними особами (землевласниками і землекористувачами) та розробниками документації із землеустрою, судові рішення.

Згідно зі статтею 25 Закону України № 858-IV одним із видів документації із землеустрою є проєкти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів.

Відповідно до частини 1 статті 26 Закону України № 858-IV замовниками документації із землеустрою можуть бути органи державної влади, Рада міністрів Автономної Республіки Крим, органи місцевого самоврядування, землевласники і землекористувачі, а також інші юридичні та фізичні особи.

Статтею 47 Закону України № 858-IV передбачено, що проєкти землеустрою щодо організації і встановлення меж територій природно-заповідного фонду та іншого природоохоронного призначення, оздоровчого, рекреаційного, історико-культурного, лісогосподарського призначення, земель водного фонду та водоохоронних зон, обмежень у використанні земель та їх режимоутворюючих об`єктів розробляються з метою, зокрема: збереження природного різноманіття ландшафтів, охорони довкілля, підтримання екологічного балансу; визначення в натурі (на місцевості) меж охоронних зон та інших обмежень у використанні земель, встановлених законами та прийнятими відповідно до них нормативно-правовими актами, а також інформування про такі обмеження землевласників, землекористувачів, інших фізичних та юридичних осіб.

Таким чином, природоохоронне законодавство України передбачає ідентифікацію зазначених територій, у тому числі шляхом встановлення в натурі їх меж, для чого в обов`язковому порядку розробляються проєкти землеустрою щодо організації і встановлення меж відповідних територій.

Землеустрій це сукупність соціально-економічних та екологічних заходів, спрямованих на регулювання земельних відносин та раціональну організацію території адміністративно-територіальних одиниць, суб`єктів господарювання, що здійснюються під впливом суспільно-виробничих відносин і розвитку продуктивних сил (стаття 181 Земельного кодексу України та статті 1 Закону України № 858-IV).

Окрім того, статтею 182 Земельного кодексу України метою землеустрою визначено, зокрема, створення сприятливого екологічного середовища та поліпшенні природних ландшафтів.

Пунктом «в» частини 1 статті 183 Земельного кодексу України до основних завдань землеустрою віднесено в тому числі встановлення на місцевості меж територій з особливим природоохоронним і заповідним режимами.

Відповідно до статті 2 Закону України «Про Державний земельний кадастр» від 07 липня 2011 року № 3613-VI з наступними змінами та доповненнями, у редакції на час виникнення спірних правовідносин (далі Закон України № 3613-VI) з метою інформаційного забезпечення органів державної влади та органів місцевого самоврядування, фізичних та юридичних осіб при регулюванні земельних відносин, управлінні земельними ресурсами, організації раціонального використання та охорони земель, здійсненні землеустрою ведеться Державний земельний кадастр.

Згідно зі статтею 5 названого Закону ведення Державного земельного кадастру здійснюється зокрема шляхом внесення відомостей про об`єкти Державного земельного кадастру за результатами здійсненого землеустрою.

Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28 квітня 2021 року № 1423-ІХ фактично здійснено розмежування земель державної і комунальної власності, а також встановлено, що землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, а також те, що органи місцевого самоврядування передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.

Відповідно до частини 1 статті 58 Земельного кодексу України та статті 4 Водного кодексу України до земель водного фонду належать землі, зайняті, зокрема, прибережними захисними смугами вздовж морів, річок та навколо водойм. Таким чином, до земель водного фонду України відносяться землі, на яких хоча і не розташовані об`єкти водного фонду, але за своїм призначенням вони сприяють функціонуванню і належній експлуатації водного фонду, виконують певні захисні функції.

Згідно з вимогами статті 60 Земельного кодексу України та статті 88 Водного кодексу України прибережні захисні смуги встановлюються за окремими проєктами землеустрою.

Тим часом, положеннями статті 61 Земельного кодексу України та статті 89 Водного кодексу України встановлено, що прибережні захисні смуги є природоохоронною територією з режимом обмеженої господарської діяльності та встановлено відповідні обмеження у використанні земельних ділянок прибережних захисних смуг, а саме:

а) розорювання земель (крім підготовки ґрунту для залуження і залісення), а також садівництво та городництво;

б) зберігання та застосування пестицидів і добрив;

в) влаштування літніх таборів для худоби;

г) будівництво будь-яких споруд (крім гідротехнічних, навігаційного призначення, гідрометричних та лінійних, а також інженерно-технічних і фортифікаційних споруд, огорож, прикордонних знаків, прикордонних просік, комунікацій), у тому числі баз відпочинку, дач, гаражів та стоянок автомобілів;

г) влаштування звалищ сміття, гноєсховищ, накопичувачів рідких і твердих відходів виробництва, кладовищ, скотомогильників, полів фільтрації тощо;

д) миття та обслуговування транспортних засобів і техніки;

е) випалювання сухої рослинності або її залишків з порушенням порядку, встановленого центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері охорони навколишнього природного середовища.

Положеннями статті 113 Земельного кодексу України передбачено, що навколо об`єктів, де є підземні та відкриті джерела водопостачання, водозабірні та водоочисні споруди, водоводи, об`єкти оздоровчого призначення та інші, для їх санітарно-епідеміологічної захищеності створюються зони санітарної охорони.

Частиною 2 названої правової норми визначено, що у межах зон санітарної охорони забороняється діяльність, яка може призвести до завдання шкоди підземним та відкритим джерелам водопостачання, водозабірним і водоочисним спорудам, водоводам, об`єктам оздоровчого призначення, навколо яких вони створені.

Одночасно статтею 1 Водного кодексу України закріплено, що зона санітарної охорони це територія і акваторія, де запроваджується особливий санітарно-епідеміологічний режим, з метою запобігання погіршення якості води джерел централізованого господарсько-питного водопостачання, а також з метою забезпечення охорони водопровідних споруд.

Статтею 93 Водного кодексу України передбачено, що метою охорони водних об`єктів у районах забору води для централізованого водопостачання населення, лікувальних і оздоровчих потреб встановлюються зони санітарної охорони, які поділяються на пояси особливого режиму.

Згідно з частиною 2 цієї правової норми, межі зон санітарної охорони водних об`єктів встановлюються місцевими радами на їх території за погодженням з центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері розвитку водного господарства, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері геологічного вивчення та раціонального використання надр, обласними, Київською, Севастопольською міськими державними адміністраціями, органом виконавчої влади Автономної Республіки Крим з питань охорони навколишнього природного середовища.

Як установлено судом, Держекоінспекція Поліського округу, діючи в межах повноважень, визначених Положенням про неї та Законом України «Про охорону навколишнього природного середовища», провела перевірку дотримання Олевською міськрадою вимог законодавства щодо охорони навколишнього природного середовища та раціонального використання земель водного фонду.

За результатами перевірки 10 жовтня 2024 року складено акт № 89, в якому зафіксовано факт невиконання відповідачем делегованих повноважень щодо організації та здійснення землеустрою в частині:

встановлення на місцевості прибережно-захисних смуг водних об`єктів та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру;

встановлення в натурі на місцевості зон санітарної охорони навколо об`єктів водопостачання (артсвердловин) та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру.

У подальшому позивачем у період з 14 квітня по 11 червня 2025 року знову проведений захід державного нагляду (контролю) за дотриманням Ушомирською сільрадою вимог законодавства у сфері охорони навколишнього природного середовища в частині здійснення делегованих повноважень органів виконавчої влади.

За результатами такого заходу встановлено, зокрема, невиконання відповідачем організації та здійснення землеустрою в частині:

встановлення в натурі (на місцевості) меж прибережних захисних смуг водних об`єктів та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру;

встановлення в натурі (на місцевості) зон санітарної охорони навколо об`єктів водопостачання та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру.

Такі порушення зафіксовані у вимозі від 11 червня 2025 року №39.

Заперечуючи проти задоволення позову Ушомирська сільрада зазначає, нею у відповідні періоди:

приймалися рішення органу місцевого самоврядування, щодо затвердження генеральних планів з планами зонування відповідних територій населених пунктів Ушомирської територіальної громади;

затверджувалися програми які включають в себе розділи у сфері охорони та використання водних ресурсів;

розроблялася та затверджувалася технічна документація щодо водних об`єктів та відповідна інформація вносилась до ДЗК.

На підтвердження таких доводів відповідач надав рішення про затвердження генеральних планів населених пунктів та рішення про затвердження програми соціально-економічного розвитку Ушомирської сільської ради на 2026 рік.

Тим часом відповідачем не надано доказів, які б підтверджували вчинення дій, направлених на реалізацію наведених вище положень законодавства, а саме в частині встановлення в натурі (на місцевості) меж прибережних захисних смуг водних об`єктів та зон санітарної охорони навколо об`єктів водопостачання.

Відповідач, будучи суб`єктом владних повноважень, повинен виявляти ініціативу, готувати проєкти рішень, укладати відповідні договори, закладати відповідні видатки у бюджетні запити. Відсутність доказів таких активних дій з боку відповідача свідчить про його пасивну поведінку, яка у правовому сенсі кваліфікується як бездіяльність.

Бездіяльність суб`єкта владних повноважень це триваюча пасивна поведінка, яка полягає у невиконанні обов`язків, покладених на нього нормативно-правовими актами, або у зволіканні з вчиненням дій, які він зобов`язаний вчинити за законом.

Суд наголошує на важливості принципу «належного урядування», який неодноразово застосовувався Європейським судом з прав людини та підтримується національною судовою практикою. Цей принцип вимагає, щоб у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема екологію, державні органи повинні діяти вчасно, належним чином і у спосіб, що забезпечує юридичну визначеність. У ситуації, що розглядається, юридична визначеність досягається саме через внесення відомостей про межі прибережних захисних смуг та зони санітарної охорони до Державного земельного кадастру. Поки цих відомостей немає, права територіальної громади на збереження водних ресурсів перебувають під загрозою, а правовий режим земель водного фонду залишається декларативним.

Відсутність фінансових ресурсів, зкорема, через запровадження воєнного стану на території держави, також не може виправдовувати бездіяльність. Конституційний принцип обов`язковості закону (стаття 19 Конституції України) та імперативність обов`язку щодо охорони довкілля (стаття 16 Конституції України) виключають можливість поставити виконання закону в залежність від бюджетних можливостей. Верховний Суд неодноразово вказував, що триваюче правопорушення у вигляді бездіяльності суб`єкта владних повноважень існує доти, доки обов`язок не виконано, а об`єктивні обставини, у тому числі фінансові, не звільняють від відповідальності та не припиняють порушення.

Аргумент відповідача про те, що позивач безпідставно вимагає вчинення певних дій у певні строки, спростовується тим, що обов`язок встановлення меж виник не з моменту видання вимоги екологічною інспекцією, а з моменту набуття громадою статусу розпорядника відповідних земель та набрання чинності відповідними кодексами. Протягом багатьох років відповідач мав можливість поступово виконувати ці роботи, залучаючи кошти з екологічних фондів або через державні програми. Невиконання обов`язку протягом тривалого часу свідчить про ігнорування екологічних пріоритетів на користь інших питань, що є неприпустимим з огляду на статтю 16 Конституції України.

Прибережні захисні смуги є природоохоронними територіями з режимом обмеженої господарської діяльності, передбаченим статтею 61 Земельного кодексу України та статтею 89 Водного кодексу України. Відсутність встановлених меж та внесених до кадастру відомостей створює реальну загрозу порушення цього режиму, оскільки без чітких меж неможливо ефективно контролювати дотримання заборон на розорювання, будівництво, зберігання відходів тощо. Це безпосередньо порушує конституційний обов`язок держави забезпечувати екологічну безпеку та раціональне використання природних ресурсів.

Наведені обставини свідчать на користь висновку, що через тривалу бездіяльність відповідача щодо невиконання вимог чинного законодавства існує небезпека використання земель не за цільовим призначенням, самовільного зайняття таких земель, порушення режиму обмежень господарської діяльності на зазначених територіях тощо.

Ураховуючи вище наведене в сукупності суд приходить до висновку, що позов підлягає задоволенню.

Аналогічний правовий висновок викладений у постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 10 вересня 2025 року у справі №240/25463/24 та від 16 березня 2026 року у справі №240/22902/25.

Суд звертає увагу, що Держекоінспекція Поліського округу, звертаючись до суду з цим позовом виступає як суб`єкт владних повноважень, а відтак судові витрати по сплаті судового збору у відповідності до частини 2 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України розподілу не підлягають.

Керуючись положеннями статей 2, 9, 72-77, 139, 242-246, 251, 257, 292, 293, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

Позов Державної екологічної інспекції Поліського округу задовольнити.

Визнати протиправною бездіяльність Ушомирської сільської ради Коростенського району Житомирської області щодо невиконання делегованих повноважень, а саме не забезпечення організації і здійснення землеустрою на території Ушомирської сільської ради, в частині:

встановлення в натурі (на місцевості) меж прибережних захисних смуг водних об`єктів та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру;

встановлення в натурі (на місцевості) зон санітарної охорони навколо об`єктів водопостачання (артсвердловин) та внесення відомостей про них до Державного земельного кадастру.

Зобов`язати Ушомирсську сільську раду Коростенського району Житомирської області виконати делеговані повноваження в частині забезпечення організації і здійснення землеустрою на території Ушомирської сільської ради, а саме:

встановити в натурі (на місцевості) межі прибережних захисних смуг водних об`єктів та внести відомості про них до Державного земельного кадастру;

встановити в натурі (на місцевості) зон санітарної охорони навколо об`єктів водопостачання (артсвердловин) та внести відомості про них до Державного земельного кадастру.

Рішення суду набирає законної сили в порядку, визначеному статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене протягом 30 днів з дати його ухвалення шляхом подачі апеляційної скарги безпосередньо до Сьомого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Т.О. Окис

20.04.26