Справа № 160/7167/26
Суддя: Юрков Едуард Олегович
Дата ухвалення: 2026-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

14 квітня 2026 року Справа 160/7167/26

Суддя Дніпропетровського окружного адміністративного суду Юрков Е.О., розглянувши заяву Товариства з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" про закриття провадження в адміністративній справі №160/7167/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д", про визнання протиправним та скасування наказу, -

УСТАНОВИВ:

24 березня 2026 року до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України з вимогами: визнати протиправним та скасувати наказ Міністерства юстиції України від 13.02.2026 року за №372/5, прийнятий на підставі висновку комісії з розгляду скарг у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень Міністерства юстиції України від 29.01.2026 року.

Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.04.2026 року відкрито провадження у даній справі, призначено справу до розгляду за правилами спрощеного провадження без повідомлення (виклику) сторін; залучено до участі у справі в якості третьої особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д".

09.04.2026 року до суду через систему «Електронний суд» від представника Товариства з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" надійшла заява про закриття провадження у справі. Вказана заява обґрунтована тим, що у справі, яка розглядається, позивач звернувся до суду з позовом про визнання незаконним та скасування наказу Мін`юсту від 13.02.2026 за №372/5, яким за результатами розгляду скарги ТОВ "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" було анулювано рішення державного реєстратора Виконавчого комітету Зеленодольської міської ради Дніпропетровської області Водяник О.О. від 10.04.2024 №№72532223, 72532352 щодо державної реєстрації права власності ОСОБА_2 на об`єкти нерухомого майна. Таким чином, оскаржуваний у цій справі наказ було винесено відповідачем за заявою третьої особи і відповідно позивач не був її заявником. Такі фактичні обставини вказують на те, що у цій справі відповідач як суб`єкт владних правовідносин щодо позивача владні управлінські функції не здійснював і рішень не приймав. Наявність права звернення до суду за захистом порушеного права позивач в першу чергу обґрунтував тим, що станом на дату прийняття оскаржуваного наказу, власником об`єкта нерухомого майна був саме він. Такі фактичні обставини справи вказують на те, що у цій справі безпосередньо між позивачем та відповідачем правовідносини, які були б засновані на владно управлінському підпорядкуванні, не виникли, а право звернення до суду та порушення своїх прав позивач пов`язує в першу чергу з порушенням його майнових прав і не пов`язує із захистом прав, свобод чи інтересів у сфері публічно-правових відносин.

13.04.2026 року позивачем подано до суду заперечення на заяву про закриття провадження у справі, в яких посилається на те, що відповідно до ч. 8 ст. 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», який набрав чинності 15.11.2024 року, накази міністерства або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Також посилається на постанову Верховного Суду від 17.12.2025 року по справі 240/21813/25, де суд зазначив, що попри однозначну норму закону, оскарження наказів Мін`юсту саме до адміністративного суду є фундаментальним елементом правопорядку, гарантією дотримання конституційних прав людини у сфері публічно-правових відносин.

Вирішуючи вказане клопотання представника третьої особи, суд виходить з такого.

Так, суд закриває провадження у справі: якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства (пункт 1 частини 1 статті 238 Кодексу адміністративного судочинства України).

В даному випадку спірним є наказ Міністерства юстиції України від 13.02.2026 року №372/5.

Відповідно до частини 8 статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» від 17.03.2011 року № 3166-VI (у редакції згідно із Законом № 4017-IX від 10.10.2024 року - набрав чинності 15.11.2024 року) Накази міністерства або їх окремі частини можуть бути оскаржені фізичними та юридичними особами до адміністративного суду в порядку, встановленому законом.

Накази міністерства, які є адміністративними актами, оскаржуються в порядку, визначеному Законом України "Про адміністративну процедуру", до міністерства, яке прийняло такий адміністративний акт, якщо при ньому утворено комісію з розгляду скарг, крім випадків, якщо законами України визначено інший суб`єкт розгляду скарги, та/або до адміністративного суду. У разі якщо при міністерстві комісію з розгляду скарг не утворено, такі накази оскаржуються до адміністративного суду.

Таким чином, з 15.11.2024 року спори, предметом яких є накази міністерств, належать до юрисдикції адміністративних судів в силу прямої норми закону.

Частина 8 статті 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади» застосовується до спірних правовідносин, оскільки вони виникли щодо наказу, прийнятого 13.02.2026 року, тобто коли зазначена правова норма була чинною.

Суд також враховує, що попри однозначну норму закону, оскарження наказів Мін`юсту саме до адміністративного суду є фундаментальним елементом правопорядку, гарантією дотримання конституційних прав людини у сфері публічно-правових відносин.

Відповідно до частин 1, 2 статті 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом. Кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

Конституційний принцип верховенства права (стаття 8 Конституції України) у поєднанні з гарантією, встановленою частиною 2 статті 55 Конституції України, передбачає право кожної особи на судовий контроль рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень. Конституційний Суд України наголошував, що доступ особи до суду з метою перевірки законності та правомірності актів публічної влади є складовим елементом верховенства права і спрямований як на ефективний захист прав, свобод та інтересів особи, так і на недопущення свавільного втручання держави у ці права (Рішення Конституційного Суду України від 24.06.2020 № 6-р(II)/2020).

Відповідно до частини 5 статті 125 Конституції України з метою захисту прав, свобод та інтересів особи у сфері публічно-правових відносин діють адміністративні суди.

Відповідно до частини 1 статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Пунктом 1 частини 1 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження.

Відповідно до частини 3 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Оцінюючи доводи сторін, суд виходить з того, звертаючись зі скаргою до Мін`юсту, Товариство з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" мало на меті захист своїх майнових прав та інтересів.

У статті 15 Цивільного кодексу України (далі - ЦК України) передбачено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.

За захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу особа має право звернутися до суду (ч. 1 ст. 16 ЦК України).

У випадках, встановлених Конституцією України та законом, особа має право звернутися за захистом цивільного права та інтересу до органу державної влади . Орган державної влади . здійснюють захист цивільних прав та інтересів у межах, на підставах та у спосіб, що встановлені Конституцією України та законом. Рішення, прийняте зазначеними органами щодо захисту цивільних прав та інтересів, не є перешкодою для звернення за їх захистом до суду (ч. 2-4 ст. 17 ЦК України).

Отже, вважаючи цивільні права та інтереси порушеними, особа на власний вибір може звернутися за захистом до суду або органу державної влади. Судовий та адміністративний захист, який забезпечується органами державної влади, відбувається за різними процедурами. Судовий - за правилами відповідних процесуальних кодексів, адміністративний за Законом України «Про адміністративну процедуру» від 17.02.2022 року № 2073-IX та спеціальним законодавством, що регулює діяльність відповідних органів державної влади.

За визначеннями Закону України «Про адміністративну процедуру» (стаття 2) державний реєстратор є адміністративним органом (суб`єктом, який відповідно до закону уповноважений здійснювати функції публічної адміністрації), а рішення державного реєстратора є адміністративним актом.

Відповідно до статті 18 цього Закону особа має право на оскарження рішень, дій чи бездіяльності адміністративного органу в порядку адміністративного оскарження відповідно до цього Закону та/або в судовому порядку. Це стосується і рішень державних реєстраторів.

Суд бере до уваги, що Товариство з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д", вважаючи, що його майнові права та інтереси порушено, має право звернутися до суду з позовом до ОСОБА_1 з відповідними вимогами речово-правового характеру. Зважаючи на склад учасників, така справа належить до юрисдикції загального місцевого суду.

Відповідно до частини 3 статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України адміністративні суди не розглядають позовні вимоги, які є похідними від вимог у приватно-правовому спорі і заявлені разом з ними, якщо цей спір підлягає розгляду в порядку іншого, ніж адміністративне, судочинства і знаходиться на розгляді відповідного суду.

Отже, в межах цивільної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" можливим буде оскарження рішень державних реєстраторів, як похідної вимоги до основної вимоги про захист речових прав на нерухоме майно.

Однак, маючи вибір між судовим та адміністративним порядком захисту порушених прав, Товариство з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" оскаржило рішення державного реєстратора в порядку адміністративного оскарження до Мін`юсту.

З моменту надходження скарги до Мін`юсту між скаржником, Мін`юстом, державними реєстраторами, рішення яких оскаржуються, та власниками майна, яке, на думку скаржника, зареєстровано на них з порушенням закону, виникли адміністративні, публічно-правові відносини, пов`язані із розглядом скарги в порядку адміністративного оскарження.

Цей порядок врегульовано статтею 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» від 01.07.2004 року № 1952-IV та прийнятим на її виконання Порядком розгляду скарг на рішення, дії або бездіяльність державного реєстратора, суб`єктів державної реєстрації, територіальних органів Міністерства юстиції, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 25.12.2015 року № 1128.

Під час розгляду скарги у сфері державної реєстрації Мін`юст чи відповідний територіальний орган встановлює наявність обставин, якими обґрунтовано скаргу, та інших обставин, які мають значення для її об`єктивного розгляду, зокрема шляхом перевірки відомостей, що містяться в Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно чи Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, у разі необхідності витребовує документи (інформацію) і вирішує:

1) чи мало місце рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту;

2) чи було рішення, дія або бездіяльність державного реєстратора, суб`єкта державної реєстрації, територіального органу Мін`юсту прийнято, вчинено на законних підставах;

3) чи належить задовольнити скаргу у сфері державної реєстрації, відмовити в її задоволенні або залишити скаргу без розгляду по суті;

4) чи можливо поновити порушені права або законні інтереси скаржника іншим способом, ніж визначено ним у скарзі у сфері державної реєстрації;

5) які рішення або дії визнаються такими, що прийняті із порушенням Законів України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань і підлягають анулюванню, скасуванню, і які дії, що випливають із відповідного факту визнання такими, що прийняті із порушенням Законів України Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень і Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб - підприємців та громадських формувань, підлягають вчиненню (пункт 9 Порядку № 1128).

Тобто під час розгляду скарги Мін`юст перевіряє:

- дотримання процедури державної реєстрації (зокрема дотримання строків подання документів для проведення реєстраційної дії; порядку їх подання у визначеній формі (в електронній чи паперовій); належності заявника до кола осіб, уповноважених на звернення щодо проведення державної реєстрації; відсутності судової заборони на вчинення реєстраційних дій, а також дотримання державним реєстратором послідовності дій);

- наявність і правильність оформлення документів, поданих для реєстрації (зокрема відповідність документів вимогам до форми та змісту, передбаченим законом; наявність документів, що підтверджують прийняття рішення уповноваженим органом управління юридичної особи; відповідність поданих документів раніше зареєстрованим відомостям у Єдиному державному реєстрі; відсутність підстав для відмови у державній реєстрації).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 03.09.2025 року у справі № 910/2546/22 зазначила, що Мін`юст у межах своїх повноважень здійснює контроль у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно; оцінює помилковість дій та рішень державного реєстратора, однак не досліджує помилки або протиправні дії скаржника, інші аспекти захисту прав на нерухоме майно (п. 9.9). Тобто Мін`юст оцінює законність проведеної державним реєстратором адміністративної процедури, а не вирішує по суті спір. При розгляді скарги на рішення державного реєстратора Мін`юст не вправі вирішувати спір між сторонами, зокрема робити висновки про права сторін на майно (п. 9.10).

Аналогічна правова позиція викладена Верховним Судом в постанові від 17.12.2025 року у справі № 240/21813/25, де викладено висновок про те, що Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у господарській справі незалежно від доводів та підстав позову, оскільки з ним у позивачів відсутній спір про речові права на земельні ділянки (п. 9.27). Висновок про те, що Мін`юст не може бути єдиним відповідачем у господарській справі свідчить про те, що вимоги до Мін`юсту не можуть бути основними. Основним відповідачем має бути особа, яка перебуває у спорі про речові права.

Також у пункті 8.24 постанови Верховного Суду від 05.11.2023 року у справі № 910/15792/20 зазначено про те, що у випадку звернення особи з позовом до державного реєстратора про притягнення до відповідальності чи відшкодування шкоди, заподіяної ним внаслідок неналежного виконання покладених на нього обов`язків, що не пов`язана з діями інших суб`єктів цивільних правовідносин, така особа може бути відповідачем у суді (п. 9.28).

Наведений висновок є застосовним, зокрема і до правовідносин, у яких позивач звертається до Мін`юсту з позовом про відшкодування збитків, заподіяних ним через неналежне виконання обов`язків під час розгляду скарги на рішення, дії або бездіяльність у сфері державної реєстрації прав. Саме така участь Мін`юсту як відповідача за вимогами про відшкодування збитків можлива в контексті висновків, викладених у постановах Великої Палати Верховного Суду від 19.06.2019 у справі № 802/385/18-а, від 27.11.2019 у справі № 815/1915/18, від 12.02.2020 у справі № 1840/3241/18, від 17.02.2021 у справі № 821/669/17 та від 04.02.2020 у справі № 910/7781/19 (п. 9.29).

Цей правовий висновок Великої Палати Верховного Суду узгоджується з чинною редакцією ч. 8 ст. 15 Закону України «Про центральні органи виконавчої влади», за якою накази міністерства можуть бути оскаржені саме до адміністративного суду, що не виключає можливості подання позову про відшкодування шкоди, завданої протиправним рішенням (дією, бездіяльністю), в порядку господарського судочинства.

Оскаржуваний наказ Мін`юсту ухвалено за результатами розгляду скарги ТОВ "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" та є індивідуальним адміністративним актом суб`єкта владних повноважень, прийнятим у межах реалізації владно-управлінських функцій у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно.

Правові відносини як з приводу державної реєстрації, так і щодо адміністративного оскарження рішень та дій державних реєстраторів, розгляду та вирішення скарг є публічно-правовими.

Відповідно до статті 27 Закону «Про адміністративну процедуру» учасником адміністративного провадження є, зокрема особа, на право, свободу чи законний інтерес якої негативно впливає або може вплинути адміністративний акт (заінтересована особа). З урахуванням наведеного, нарівні зі скаржником та державними реєстраторами, рішення яких оскаржено, ОСОБА_1 є учасником адміністративного провадження.

Анулювання Мін`юстом рішення про державну реєстрацію права власності є втручанням у право власності. Крім того, ухвалення Мінюстом такого рішення припиняє офіційне визнання і підтвердження державою наявності у ОСОБА_1 права власності на нерухоме майно та юридичного факту набуття цього права, унаслідок чого сама наявність у ОСОБА_1 права власності є сумнівною.

Безперечно, наказ Мін`юсту має майнові наслідки, але він є актом, яким завершено процедуру адміністративного оскарження іншого адміністративного акта (рішення державного реєстратора). Його правова природа як адміністративного акта не залежить від змісту правових наслідків.

Оскаржуючи наказ Мін`юсту, позивач не оспорює права власності ТОВ "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" чи інших її майнових прав чи третіх осіб, а захищає право на належну правову процедуру у публічно-правових відносинах. Предметом спору є виключно дотримання Мін`юстом визначеної законодавством адміністративної процедури при розгляді скарги та прийнятті відповідного рішення за наслідками адміністративного провадження, в якому позивач брав участь.

З огляду на вище наведене, спір, пов`язаний з оскарженням наказу Мін`юсту за наслідком розгляду скарг на дії державного реєстратора, є публічно-правовим.

Відповідно до статті 17 Закону України «Про адміністративну процедуру» особа має право на оскарження рішень адміністративного органу в судовому порядку.

Відповідно до абзацу 3 частини 1 статті 37 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» рішення Міністерства юстиції України можуть бути оскаржені до суду.

Відповідно до пункту 17 Порядку № 1128 рішення, дії або бездіяльність Мін`юсту [за результатами розгляду скарги у сфері державної реєстрації] можуть бути оскаржені до суду.

Жоден з цих чи інших нормативних актів не передбачає, що вимоги про визнання протиправним та скасування рішення адміністративного органу повинні об`єднуватися з іншими вимогами (наприклад, майновими) чи вимогами до інших осіб-відповідачів (наприклад, учасників майнового спору). Такі вимоги суперечили б частині 2 статті 55 Конституції України, за якою кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади без будь-яких додаткових умов.

Перевірка дотримання процедури прийняття індивідуального акта суб`єктом владних повноважень належить до виключної компетенції адміністративних судів відповідно до статей 2, 5, 19 КАС України. Адміністративний суд надає оцінку процедурі його прийняття та межам повноважень органу, який його прийняв, а істотне порушення процедури прийняття адміністративного акта є самостійною та достатньою підставою для його скасування.

Вплив наказу Мін`юсту на майнові права та інтереси позивача не перетворює спір у цивільний (приватно-правовий), оскільки предметом спору є правомірність владно-управлінського рішення, а не законність (дійсність) правочинів, на підставі яких виникли або припинилися речові права.

Спір між особами щодо речових прав належить до юрисдикції цивільних судів, але наявність такого спору не позбавляє учасника адміністративного провадження права на звернення до адміністративного суду, а адміністративний суд - обов`язку перевірити законність адміністративного акта (у цій справі - наказу Мін`юсту) за критеріями, які передбачено у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Цивільний суд такої перевірки забезпечити не може, оскільки вимоги про скасування реєстраційних дій (рішень державних реєстраторів) у цивільному судочинстві можуть були лише похідними і їх вирішення цілком залежить від вирішення основних вимог. Тобто, відмовляючи у задоволенні позову за основною вимогою, місцевий загальний суд повинен залишити в силі адміністративний акт (в даному випадку - наказ Мін`юсту), навіть не перевіряючи його законність. За чинного правового регулювання ситуація, коли місцевий загальний суд відмовляє в основній вимозі, але задовольняє похідну - скасовує адміністративний акт, завідомо є неможливою.

За таких обставин віднесення спору, що виник у цій справі, до цивільного призведе до неможливості здійснення судового контролю за законністю наказу Мін`юсту повноважним адміністративним судом, який має здійснювати такий судовий контроль за Конституцією України (ч. 5 ст. 125), КАС України (ст. 19), Законом України «Про центральні органи виконавчої влади» (ч. 8 ст. 15) та Законом України «Про адміністративну процедуру» (ст. 17). Інші суди, господарські та загальні, розглядаючи вимоги щодо реєстраційних дій та інших адміністративних актів як похідні, повноцінний судовий контроль на предмет дотримання вимог ст. 2 КАС України здійснювати не можуть.

Зважаючи на те, що ТОВ "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" обрало не судовий, а адміністративний порядок захисту своїх прав та звернулася до Мін`юсту зі скаргою на дії державного реєстратора, усі рішення, дії чи бездіяльність в цій адміністративній процедурі та за наслідками адміністративного провадження, як акти з приводу одних і тих же публічно-правових відносин, підлягають судовому контролю саме в порядку адміністративного судочинства.

Адміністративні акти, ухвалені на різних стадіях адміністративної процедури (провадження), в тому числі за наслідками адміністративного оскарження (як-от наказ Мін`юсту у цій справі), оскаржуються в порядку адміністративного судочинства.

Відмова у доступі до адміністративного суду (закриття провадження у справі) з мотивів існування між сторонами приватно-правового спору унеможливлює реалізацію конституційного права на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади (стаття 55 Конституції України).

Особа, яка є учасником адміністративної процедури, не може бути позбавлена доступу до адміністративного суду: наданню суб`єкту владних повноважень дискреції щодо вирішення скарги кореспондують повноваження адміністративного суду перевірити, чи здійснено цю дискрецію відповідно до закону, принципів адміністративної процедури та із дотриманням прав усіх учасників провадження. Позбавлення такої особи можливості оскаржити рішення адміністративного органу саме в адміністративному суді суперечить конституційній ролі адміністративного суду (статті 55 та 125 Конституції України).

Крім того, оскарження наказу Мін`юсту в порядку адміністративного судочинства не перешкоджає зверненню зацікавлених осіб до місцевого суду для вирішення спору щодо речових прав на нерухоме майно.

Відповідно до частини 5 статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Однак актуальність (застосовність) висновків Верховного Суду залежить від чинності правової норми, якої вони стосуються.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення заяви Товариства з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" про закриття провадження в адміністративній справі №160/7167/26.

На підставі викладеного, керуючись статтями 238, 243, 248, 256 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

В задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д" про закриття провадження в адміністративній справі №160/7167/26 за позовною заявою ОСОБА_1 до Міністерства юстиції України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача Товариство з обмеженою відповідальність "ВЕСТ ДЕВЕЛОПМЕНТ-Д", про визнання протиправним та скасування наказу - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту підписання та оскарженню не підлягає.

Суддя Е.О. Юрков