Справа № 502/321/26
Суддя: Дегтярьова С.В.
Дата ухвалення: 2026-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

П`ЯТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

14 квітня 2026 р.м. ОдесаСправа № 502/321/26

Суддя першої інстанції - Березніков О.В.

П`ятий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

судді-доповідача Дегтярьової С.В.,

суддів Крусяна А.В., Яковлєва О.В.,

розглянув в порядку письмового провадження у місті Одеса апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2026 року у справі №502/321/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 , начальника відділення моніторингу обстановки ВКС «Ізмаїл» ВЧ1474 ВПС «Ізмаїл» ОСОБА_2 , Військової частини НОМЕР_2 про скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Кілійського районного суду Одеської області із позовом, у якому зазначив, що 09 лютого 2026 року помічником начальника відділу начальником відділення моніторингу обстановки ВКС «Ізмаїл» (тип Б) Гончаром А.М. було винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №273407, відповідно до якої ОСОБА_1 06 лютого 2026 року о 10:40 год на відстані 300 м від п/зн 1375 та 200 м до лінії ДКУ повторно протягом року порушив прикордонний режим, а саме перебував в межах прикордонної смуги без відповідного дозволу, чим порушив вимоги п.7 Положення «Про прикордонний режим». Позивач вважає оскаржувану постанову незаконною та такою, що підлягає скасуванню з підстав того, що у нього були наявні всі документи для перебування у прикордонній смузі.

Рішенням Кілійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2026 року позовні вимоги задоволені з тих підстав, що у позивача був наявним дозвіл на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонній смузі.

Військова частина НОМЕР_1 в апеляційній скарзі зазначила, що суддею Кілійського районного суду фактично не було досліджено докази щодо вчинення адміністративного правопорушення позивачем, не забезпечено змагальності сторін та не було досліджено всі обставини у справі.

В обґрунтування своїх доводів, апелянт зазначив, що станом на 06 лютого 2026 року в ОСОБА_1 був відсутній дозвіл ІНФОРМАЦІЯ_2 на перебування в прикордонній смузі, оскільки рішення №12219 від 22 травня 2025 року про надання дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу було визнано недійсним 05 лютого 2026 року згідно листа НОМЕР_3 прикордонного загону №02.2/1822-26-Вих від 05 лютого 2026 року, на підставі листа КП «Дунайсервіс» №07 від 04 лютого 2026 року, в якому директор КП «Дунайсервіс» Олексій Алфер`єв просить скасувати дію дозволів на право в`їзду та перебування в прикордонній смузі (в тому числі позивачу), у зв`язку із завершенням робіт з поточного ремонту дна операційної акваторії вантажного причалу.

Також апелянт звернув увагу суду, що позивач неодноразово протягом року притягався до адміністративної відповідальності за порушення законодавства з прикордонних питань, а саме: за ч.1 ст.202 КУпАП, за порушення прикордонного режиму, постановою №273464 від 21 листопада 2025 року накладено штраф у розмірі 850 гривень; за ч.1 ст.204-1 КУпАП, за спробу незаконного перетину державного кордону, постановою Ізмаїльського районного суду притягнуто до адміністративної відповідальності та накладено штраф у розмірі 3400 гривень; 19 грудня 2025 року було виявлено за спробу незаконного перетину державного кордону та складено протокол про адміністративне правопорушення за ч.2 ст.204-1 КУпАП (справа перебуває на розгляді в Кілійському районному суді).

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09 березня 2026 року відкрите апеляційне провадження за апеляційною скаргою Військової частини НОМЕР_1 на рішення Кілійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2026 року у справі №502/321/26.

23 березня 2026 року матеріали справи надійшли до П`ятого апеляційного адміністративного суду.

01 квітня 2026 року справу призначено до судового розгляду в порядку письмового провадження та витребувано додаткові докази.

08 квітня 2026 року та 13 квітня 2026 року до суду надійшли витребувані документи.

Колегія суддів перевірила матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду, а також правильність застосування судом норм матеріального і процесуального права та правової оцінки обставин у справі, та дійшла висновку, що подана апеляційна скарга не підлягає задоволенню, з наступних підстав.

Суд першої інстанції встановив, що 09 лютого 2026 року помічником начальника відділу начальником відділення моніторингу обстановки ВКС «Ізмаїл» (тип Б) Гончаром А.М. винесено постанову про накладення адміністративного стягнення №273407, відповідно до якої ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності, передбаченої ч.2 ст.202 КУпАП, а саме останній 06 лютого 2026 року о 10:40 год на відстані 300 м від п/зн 1375 та 200 м до лінії ДКУ, повторно протягом року порушив прикордонний режим, а саме перебував в межах прикордонної смуги без відповідного дозволу, чим порушив вимоги п.7 Положення «Про прикордонний режим».

Встановлено, що позивач ОСОБА_1 є мешканцем м. Кілія Ізмаїльського району Одеської області та працює у державному підприємстві водних шляхів «Устьдунайводошлях» у м. Ізмаїл Ізмаїльського району Одеської області на посаді капітана земснаряда ДЕ-21.

Також позивачем до позову додано рішення №12219 від 22 травня 2025 року, яким ІНФОРМАЦІЯ_3 надав ОСОБА_1 дозвіл на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу, а саме в межах Саф`янівської територіальної громади до 22 травня 2026 року.

КП "ДУНАЙСЕРВІС" 04 лютого 2026 року звернулось до начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 полковника ОСОБА_3 з проханням скасувати дію дозволу на право в`їзду та перебування в прикордонній смузі працівникам, які були залучені до виконання робіт з поточного ремонту дна операційної акваторії вантажного причалу.

Згідно листа від 05 лютого 2026 року про розгляд заяви ІНФОРМАЦІЯ_5 полковника ОСОБА_3 проінформував, що дозвіл на в`їзд та перебування у прикордонній смузі, у тому числі, ОСОБА_1 визнано недійним.

Згідно копії постанови Ізмаїльського міськрайонного суду Одеської області від 20 листопада 2025 року ОСОБА_1 визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого за ч.1 ст.204-1 КУпАП.

Згідно копії постанови про накладення адміністративного стягнення №273464 від 21 листопада 2025 року ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності за ч.1 ст.202 КУпАП.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Завданням Кодексу України про адміністративні правопорушення є охорона прав і свобод громадян, власності, конституційного ладу України, прав і законних інтересів підприємств, установ і організацій, встановленого правопорядку, зміцнення законності, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі точного і неухильного додержання Конституції і законів України, поваги до прав, честі і гідності інших громадян, до правил співжиття, сумлінного виконання своїх обов`язків, відповідальності перед суспільством (стаття 1 КпАП України).

Згідно із статтею 7 КпАП України ніхто не може бути підданий заходу впливу в зв`язку з адміністративним правопорушенням інакше як на підставах і в порядку, встановлених законом. Провадження в справах про адміністративні правопорушення здійснюється на основі суворого додержання законності. Застосування уповноваженими на те органами і посадовими особами заходів адміністративного впливу провадиться в межах їх компетенції, у точній відповідності з законом. Додержання вимог закону при застосуванні заходів впливу за адміністративні правопорушення забезпечується систематичним контролем з боку вищестоящих органів і посадових осіб, правом оскарження, іншими встановленими законом способами.

Відповідно до частини першої статті 9 КпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Статтею 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності з законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Відповідно до частини другої статті 251 КпАП України обов`язок щодо збирання доказів покладається на осіб, уповноважених на складання протоколів про адміністративні правопорушення, визначених статтею 255 цього Кодексу.

Частиною першою статті 268 КпАП України встановлено, що особа, яка притягується до адміністративної відповідальності має право: знайомитися з матеріалами справи, давати пояснення, подавати докази, заявляти клопотання; при розгляді справи користуватися юридичною допомогою адвоката, іншого фахівця у галузі права, який за законом має право на надання правової допомоги особисто чи за дорученням юридичної особи, виступати рідною мовою і користуватися послугами перекладача, якщо не володіє мовою, якою ведеться провадження; оскаржити постанову по справі. Справа про адміністративне правопорушення розглядається в присутності особи, яка притягається до адміністративної відповідальності. Під час відсутності цієї особи справу може бути розглянуто лише у випадках, коли є дані про своєчасне її сповіщення про місце і час розгляду справи і якщо від неї не надійшло клопотання про відкладення розгляду справи.

Згідно із статтею 280 КпАП України орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Правові основи організації та діяльності Державної прикордонної служби України, її загальну структуру, чисельність, функції та повноваження визначає Закон України «Про Державну прикордонну службу України» від 03.04.2003 р. за №661-ІV (далі - Закон №661-ІV).

Так, відповідно до ст.1 Закону №661-ІV, на Державну прикордонну службу України покладаються завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону та охорони суверенних прав України в її прилеглій зоні та виключній (морській) економічній зоні.

Згідно зі ст. 2 Закону №661-ІV, основними функціями Державної прикордонної служби України є, зокрема, охорона державного кордону України на суші, морі, річках, озерах та інших водоймах з метою недопущення незаконної зміни проходження його лінії, забезпечення дотримання режиму державного кордону та прикордонного режиму; здійснення в установленому порядку прикордонного контролю і пропуску через державний кордон України та до тимчасово окупованої території і з неї осіб, транспортних засобів, вантажів, а також виявлення і припинення випадків незаконного їх переміщення.

Приписами пп. 5, 9, 11 ст. 19 Закону №661-ІV визначено, що на Державну прикордонну службу України відповідно до визначених законом завдань покладаються: організація запобігання кримінальним та адміністративним правопорушенням, протидію яким законодавством віднесено до компетенції Державної прикордонної служби України, їх виявлення та припинення, здійснення провадження у справах про адміністративні правопорушення згідно із законами; виявлення причин та умов, що призводять до порушень законодавства про державний кордон України, вжиття в межах своєї компетенції заходів щодо їх усунення; контроль за дотриманням прикордонного режиму.

У пп. 12-16 ст. 20 Закону №661-ІV передбачено, що органам, підрозділам, військовослужбовцям, а також працівникам Державної прикордонної служби України, які відповідно до їх службових обов`язків можуть залучатися до оперативно-службової діяльності, для виконання покладених на Державну прикордонну службу України завдань надається право, зокрема, вимагати від фізичних осіб припинення правопорушень і дій, що перешкоджають здійсненню повноважень Державної прикордонної служби України; у випадках та в порядку, передбачених законами України, розглядати справи про правопорушення, накладати стягнення або передавати матеріали про правопорушення на розгляд інших уповноважених органів виконавчої влади або судів; здійснювати адміністративне затримання осіб на підставах і на строки, визначені законами, у тому числі іноземців та осіб без громадянства, які незаконно перетнули державний кордон України, стосовно яких прийнято в установленому порядку рішення про передачу їх прикордонним органам суміжної держави, на час, необхідний для такої передачі; здійснювати на підставах та в порядку, встановлених законодавством, візуальний огляд осіб, речей, товарів (вантажів), транспортних засобів (поверхнева перевірка), а так само особистий огляд затриманих осіб та огляд і, в разі потреби, вилучення речей, що можуть бути речовими доказами або заподіяти шкоду життю і здоров`ю людини; тримати осіб, затриманих в адміністративному порядку, в спеціально обладнаних для цих цілей приміщеннях.

Систему режимних заходів у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі, які регламентують відповідно до законодавства правила в`їзду, перебування, проживання, пересування громадян України та інших осіб встановлює Положення про прикордонний режим, затверджене Постановою КМУ від 27.07.1998 р. №1147 (далі - Положення №1147).

Так, у відповідності до Закону №661-ІV, Положення №1147, з метою забезпечення на державному кордоні України належного порядку КМУ встановлюється прикордонна смуга, а також можуть установлюватися контрольовані прикордонні райони. Так, контрольовані прикордонні райони встановлюються, як правило, в межах території району, міста, селища, сільради, прилеглої до державного кордону України або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби України. До контрольованого прикордонного району включаються також територіальне море України, внутрішні води України і частина вод прикордонних річок, озер та інших водойм України і розташовані в цих водах острови.

Відповідно до п. 5 Положення №1147, контроль за додержанням прикордонного режиму у прикордонній смузі та контрольованому прикордонному районі здійснює Державна прикордонна служба у взаємодії з органами Національної поліції.

Так, відповідно до пп. 2 п. 2 Положення №1147, контрольований прикордонний район, це ділянка місцевості, яка визначена, як правило, у межах території району, міста, селища та села, прилеглої до державного кордону або до узбережжя моря, що охороняється органами Державної прикордонної служби, а також у межах територіального моря, внутрішніх вод, частини вод прикордонних річок, озер та інших водойм і розташованих у цих водах островів.

Відповідно до п. 7 Положення №1147, громадяни України, іноземці та особи без громадянства в`їжджають, перебувають, проживають, проваджують роботи і пропускаються у прикордонну смугу з дозволу відповідного органу Державної прикордонної служби, який безпосередньо виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону у визначеній зоні відповідальності, за наявності документів, що посвідчують їх особу. У період проведення мобілізації (крім цільової) та/або протягом воєнного стану громадяни України чоловічої статі віком від 18 до 60 років також зобов`язані мати при собі військово-обліковий документ (у паперовій або електронній формі).

Особи, зазначені у п. 7 та 8 Положення №1147, на вимогу уповноважених осіб Державної прикордонної служби та органів Національної поліції, а також членів громадських формувань з охорони громадського порядку і державного кордону зобов`язані пред`являти відповідні документи, передбачені цими пунктами (п. 10 Положення).

З метою отримання дозволу на в`їзд, перебування, проживання, провадження робіт і пропуск у прикордонну смугу особа має право звернутися до відповідного органу Державної прикордонної служби із зазначенням у зверненні інформації, визначеної в частині другій статті 24 Закону України «Про державний кордон України».

Аналіз наведених вище правових норм надає суду апеляційної інстанції підстави для висновку, що громадяни України, іноземці та особи без громадянства, які в`їжджають, перебувають, проживають, проваджують роботи, пропускаються у прикордонну смугу з дозволу відповідного органу Державної прикордонної служби, який безпосередньо виконує завдання щодо забезпечення недоторканності державного кордону, такий дозвіл видається відповідним органом Державної прикордонної служби за зверненням осіб із зазначенням у зверненні інформації, визначеної в частині другій статті 24 Закону України «Про державний кордон України».

Колегія суддів дослідила та проаналізувала матеріали справи, та дійшла наступного висновку.

На момент вчинення оскаржуваного правопорушення ОСОБА_1 не мав чинного дозволу на перебування в межах прикордонної смуги, оскільки такий дозвіл визнаний недійсним згідно листа ІНФОРМАЦІЯ_6 від 05 лютого 2026 року. Разом з тим, матеріали справи не містять доказів того, що ОСОБА_1 був обізнаний про скасування дозволу на перебування, зокрема, відсутні докази вручення відповідного рішення, направлення повідомлення чи іншим чином доведення до його відома про зміну правового статусу. Протокол про адміністративне правопорушення від 06 лютого 2026 року також не містить цієї інформації.

Посилання апелянта на те, що позивач раніше притягувався до адміністративної відповідальності суд оцінює критично, оскільки вони не мають вирішального значення за відсутності доказів обізнаності ОСОБА_1 про скасування дозволу.

За відсутності доказів належного повідомлення позивача про припинення дії дозволу, висновок про наявність у його діях вини ґрунтувався б виключно на припущеннях, що є неприпустимим.

З урахуванням вищенаведеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність достатніх правових підстав для задоволення адміністративного позову.

Що стосується посилань на те, що Військова частина НОМЕР_2 не була залучена до участі у справі в суді першої інстанції, а тому рішення суду підлягає скасуванню, апеляційний суд зазначає, що відповідно до Указу Президента №619/2019 "Про присвоєння почесних найменувань військовим частинам Державної прикордонної служби України" від 22 серпня 2019 року, присвоєно військовим частинам Державної прикордонної служби України - ІНФОРМАЦІЯ_7 почесне найменування "імені полковника ОСОБА_4 ".

Апелянт повідомив, що Військова частина НОМЕР_1 та НОМЕР_3 прикордонний загін ІНФОРМАЦІЯ_8 імені полковника ОСОБА_4 це одна юридична особа. Окрім того, відповідно до Витягу з ЄДРЮОФОП та ГО, адреса Військової частини НОМЕР_1 співпадає з адресою куди судом першої інстанції направлялись усі процесуальні документи та повідомлення для ІНФОРМАЦІЯ_7 імені полковника ОСОБА_4 , а тому стверджувати про те, що суд прийняв рішення про права, свободи, інтереси та (або) обов`язки осіб, які не були залучені до участі у справі, підстави відсутні. Більш того, суду першої інстанції належало було надати відповідні пояснення та документальні докази в підтвердження організаційно-правового статусу.

За правилами ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Судові витрати розподіляються відповідно до ст.139 КАС України, якою передбачено, що при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

При задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Керуючись статтями 139, 242-244, 250, 286, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу Військової частини НОМЕР_1 залишити без задоволення, а рішення Кілійського районного суду Одеської області від 27 лютого 2026 року - без змін.

Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає.

Повний текст судового рішення складений 14 квітня 2026 року.

Суддя доповідач С.В. Дегтярьова

Судді А.В. Крусян

О.В. Яковлєв