Справа № 520/3028/25
Суддя: Мельник-Томенко Ж.М.
Дата ухвалення: 2026-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 квітня 2026 року

м. Київ

справа №520/3028/25

адміністративне провадження №К/990/15290/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Мельник-Томенко Ж.М.,

суддів: Желєзного І.В., Жука А.В.,

перевіривши касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №520/3028/25 за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , третя особа - Військовий інститут танкових військ "Харківський політехнічний інститут" про визнання протиправним та скасування наказу,

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , третя особа: Військовий інститут танкових військ "Харківський політехнічний інститут", в якому просив:

- визнати протиправним та скасувати Наказ командира військової частини НОМЕР_1 (з основної діяльності) від 25.12.2023 за №360 в частині притягнення до повної матеріальної та дисциплінарної відповідальності ОСОБА_1 та в частині невиплати премії за грудень 2023 ОСОБА_1 .

Рішенням Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026, позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано пункт 3 наказу командира військової частини НОМЕР_1 №360 від 25.12.2023, яким, відповідно до пункту 1 частини першої статті 6 Закон України від 03.10.2019 №160-IX «Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі» від 03.10.2019 №160-IX, дії командира роти охорони військової частини НОМЕР_1 капітана ОСОБА_1 визнано протиправним та притягнуто до повної матеріальної відповідальності за нанесення шкоди державі (здійснення надлишкових виплат грошових коштів) на загальну суму 354 143 грн 38 коп.

В решті задоволення позовних вимог відмовлено.

Не погоджуючись із рішеннями судів попередніх інстанцій, 16.02.2026 військова частина НОМЕР_1 через підсистему «Електронний суд» подала касаційну скаргу до Верховного Суду.

Ухвалою Верховного Суду від 26.02.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто скаржнику на підставі пункту 4 частини п`ятої статті 332 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України)

27.02.2026 військова частина НОМЕР_1 через підсистему «Електронний суд» вдруге подала касаційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №520/3028/25.

Ухвалою Верховного Суду від 09.03.2026 клопотання військової частини НОМЕР_1 про поновлення строку на касаційне оскарження постанови Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №520/3028/25 задоволено, визнано причини пропуску строку на касаційне оскарження поважними та поновлено процесуальний строк. Зазначену касаційну скаргу залишено без руху та надано скаржнику строк для усунення недоліків касаційної скарги шляхом надання касаційної скарги в новій редакції з доказами надсилання її копії іншим учасникам справи з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених пунктами 1-4 частини четвертої статті 328 КАС України.

18.03.2026 до Верховного Суду від скаржника надійшла касаційна скарга в новій редакції.

Ухвалою Верховного Суду від 30.03.2026 зазначену касаційну скаргу повернуто скаржнику на підставі частини другої статті 332 КАС України.

04.04.2026 військова частина НОМЕР_1 через підсистему «Електронний суд» втретє подала касаційну скаргу на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №520/3028/25, яка зареєстрована Судом 06.04.2026.

Аналіз матеріалів касаційної скарги свідчить про її невідповідність вимогам статті 330 КАС України, в зв`язку з неналежним викладенням підстав касаційного оскарження.

Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Відповідно до частини першої статті 328 КАС України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити в касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи, а також постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково у випадках, визначених цим Кодексом.

Відповідно до вимог пункту 4 частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначається підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

Згідно із частиною четвертою статті 328 КАС України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у частині першій цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно в таких випадках:

1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку;

2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні;

3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах;

4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами другою і третьою статті 353 цього Кодексу.

Відповідно до пункту четвертого частини другої статті 330 КАС України у касаційній скарзі зазначаються підстава (підстави), на якій (яких) подається касаційна скарга з визначенням передбаченої (передбачених) статтею 328 цього Кодексу підстави (підстав).

У касаційній скарзі відповідач указує, що подає касаційну скаргу на підставі пунктів 2, 3 частини четвертої статті 328 КАС України.

Покликаючись на пункт 2 частини четвертої статті 328 КАС України, скаржник зазначає про необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 29.11.2024 у справі №120/359/24 та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні, а саме обґрунтування поважності пропуску строку на звернення до суду виключно фактом проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України, без врахування фактичних обставин проходження ним служби, зволікання ним в зверненні до суду для захисту своїх прав.

Касаційна скарга в цій частині мотивована вадами висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29.11.2024 у справі №120/359/24, застосовуючи які, суди поновлюють позивачам строки звернення до суду лише на тій підставі, що позивач є військовослужбовцем, без врахування конкретних обставин справи: зволікання позивачами із зверненням до суду, неодноразові зміни підстав поважності пропуску строку, знаходження у відпусках, неналежне виконання службових обов`язків.

Отже, в повторно поданій касаційній скарзі заявник так само пропонує відступити від висновку, викладеного у постанові Верховного Суду від 29.11.2024 у справі №120/359/24, які аналогічні доводам попередньо поданої касаційної скарги (у тому числі, й поданій на усунення недоліків).

Скаржник, наполягаючи на тому, що висновки означеної постанови Верховного Суду містять вади, покликається на те, що обґрунтування поважності пропуску строку на звернення до суду виключно фактом проходження позивачем військової служби у Збройних Силах України, без надання зовнішньої оцінки (кваліфікації) змісту конкретних обставин, хронології та послідовності дій позивача перед зверненням до суду за захистом свого права робить вказаний висновок неефективним та незбалансованим для дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених Кодексом адміністративного судочинства України певних процесуальних дій, не стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків, не сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Варто зазначити, що у постанові Верховного Суду від 29.11.2024 у справі №120/359/24 викладено висновок щодо застосування положень статей 122 та 123 КАС України у правовідносинах, пропуск процесуального строку у яких пов`язаний саме з призовом по мобілізації до Збройних Сил України для виконання конституційного обов`язку із захисту суверенітету і незалежності Держави Україна.

Водночас сформульована судом в згаданій справі позиція жодним чином не містить мотивів щодо права не надавати докази на обґрунтування підстав поважності пропуску строку звернення до суду. Навпаки, у пункті 43 названої постанови Верховний Суд зазначив, що причина пропуску строку може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: 1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; 2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; 3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; 4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

Проте наведені скаржником аргументи щодо необхідності видозміни та уточнення висновку Верховного Суду від 29.11.2024 у справі №120/359/24 [в контексті його неефективності й незбалансованості для дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій] зводяться фактично лише до незгоди заявника із застосуванням таких висновків Верховного Суду при вирішенні питання щодо поновлення позивачу строку звернення до суду з цим позовом, оскільки, на переконання скаржника, суд поновив позивачу строк звернення до суду без належних на те підстав та без урахування обставин, які передували його зверненню до суду з цим позовом.

Мотиви скарги не свідчать про наявність фундаментальної помилки в правозастосуванні чи наявність висновків суду касаційної інстанції, які прямо суперечать один одному; встановлення глибоких та довгострокових розходжень у судовій практиці, та відповідно не є виконанням вимог процесуального закону.

За таких підстав Верховний Суд дійшов висновку, що відповідач не обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Також скаржник підставою касаційного оскарження судових рішень зазначає пункт 3 частини 4 статті 328 КАС України вказуючи на відсутності висновків щодо:

- частини четвертої статті 246 КАС України в частині обов`язку суду зазначити в мотивувальній частині рішення: обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини; докази, відхилені судом, та мотиви їх відхилення; мотивовану оцінку кожного аргументу, наведеного учасниками справи, щодо наявності чи відсутності підстав для задоволення позову; норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування; норми права, на які посилалися сторони, які суд не застосував, та мотиви їх незастосування;

- підпункту в пункту 3 частини першої статті 322 КАС України в частині обов`язку суду апеляційної інстанції зазначити в мотивувальній частині постанови мотивів відхилення кожного аргументу, викладеного учасниками справи в апеляційній скарзі;

- частини другої статті 3 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" в частині встановлення військовою частиною НОМЕР_1 під час проведення службового розслідування щодо позивача всіх обставин, які є умовами для притягнення його до відповідальності;

- частин 2, 5 статті 8 Закону України "Про матеріальну відповідальність військовослужбовців та прирівняних до них осіб за шкоду, завдану державі" в частині виконання посадовими особами військової частини НОМЕР_1 обов`язку щодо призначення службового розслідування за фактом спричинення позивачем шкоди державі;

- пункту 1 частини третьої статті 134 КАС України, якою встановлено, що для цілей розподілу судових витрат розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою, оскільки судом апеляційної інстанції задоволено клопотання по витратам на правничу допомогу, які не поніс позивач та які не пов`язані із розглядом справи.

Верховний Суд зазначає, що у разі подання касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, заявник повинен чітко вказати, яку саме норму права судами першої та (або) апеляційної інстанцій застосовано неправильно, а також обґрунтувати у чому полягає помилка судів під час застосування відповідної норми права та як, на думку скаржника, відповідна норма повинна застосовуватися.

Отже, оскарження судових рішень з підстави, передбаченої пунктом 3 частини четвертої статті 328 КАС України, вимагає не лише констатації факту відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, а і підстав необхідності такого висновку щодо застосування конкретної норми права у подібних правовідносинах (усунення колізій норм права, визначення пріоритету однієї норми над іншою, тлумачення норми, тощо), а також значення, у чому, на думку заявника, полягає неправильне застосування цієї норми права, щодо якої необхідний висновок Верховного Суду.

Скаржником у повторно поданій касаційній скарзі так і не наведено обґрунтування в чому полягає необхідність формування Верховним Судом висновків щодо застосування таких норм права. Скаржник також не обґрунтував у чому саме полягала помилка судів першої та апеляційної інстанцій при застосуванні конкретних норм права та як, на думку скаржника, ці норми повинні застосовуватися, а також не обґрунтовано підстав необхідності таких висновків у подібних правовідносинах.

Верховний Суд вкотре звертає увагу скаржника, що ним у касаційній скарзі вказано загальні норми права (частина четверта статті 246, підпункт в пункту 3 частини першої статті 322, пункт 1 частини третьої статті 134 КАС України), що унеможливлює сформування висновків щодо питання застосування норм права у подібних правовідносинах.

Крім того, при поданні касаційної скарги на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначена скаржником норма права, щодо правильного застосування якої відсутній висновок Верховного Суду, повинна врегульовувати спірні правовідносини, а питання щодо її застосування ставилося перед судами попередніх інстанції в межах підстав позову (наприклад, з точки зору порушення її відповідачем), але суди таким підставам позову не надали оцінки у судових рішеннях, що може бути визнано як допущення судами попередніх інстанцій порушення норм процесуального права, або надали, як, на думку скаржника, неправильно.

З огляду на викладене, Суд вважає необґрунтованими посилання заявника на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України як на підставу касаційного оскарження.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Верховний Суд звертає увагу заявника, що на стадії відкриття касаційного провадження касаційній суд не перевіряє законність і обґрунтованість судових рішень, а перевіряє касаційну скаргу на предмет дотримання особою, яка її подає, вимог щодо форми і змісту касаційної скарги, а також дотримання строків реалізації права на касаційне оскарження.

З урахуванням змін до КАС України, внесених Законом України від 15.01.2020 №460-IX і які набрали чинності 08.02.2020, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, а тому відсутність у касаційній скарзі визначених законом підстав касаційного оскарження унеможливлює її прийняття до розгляду і відкриття касаційного провадження.

За таких обставин Верховний Суд уважає, що скаржник не навів належного обґрунтування можливості касаційного оскарження судових рішень з підстави, передбаченої частиною четвертою статті 328 КАС України.

Крім того, скаржником у касаційній скарзі заявлено клопотання про поновлення строку, в обґрунтування якого зазначено, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом. Також вказано, що військовою частиною НОМЕР_1 в найкоротший термін, а саме впродовж двох днів з моменту отримання ухвали Касаційного адміністративного суду від 30.03.2026 підготовлено та направлено до суду касаційну скаргу з урахуванням висновків вказаної ухвали.

Оцінивши наведені скаржником обставини та обґрунтування причин пропуску строку, вирішуючи клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження колегія суддів зазначає наступне.

За змістом частин першої, другої статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною п`ятою статті 333 цього Кодексу.

Верховний Суд звертає увагу скаржника, що за змістом процесуального закону поважними причинами визнаються лише такі обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій, що підтверджені належними доказами.

Верховний Суд зауважує, що строк звернення до суду, як одна із складових гарантії "права на суд", може і має бути поновленим, лише у разі наявності достатніх на те поважних причин.

Поняття поважних причин пропуску процесуальних строків є оціночним, а його вирішення покладається на розсуд судді, суду.

Надаючи оцінку наведеним підставам пропуску строку колегія суддів виходить з наступного.

Невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Та обставина, що повернення касаційної скарги не позбавляє повторного звернення до суду не означає наявність у особи безумовного права оскаржувати судові рішення у будь-який момент після повернення вперше поданої касаційної скарги без урахування процесуальних строків, встановлених для цього, а у Суду - обов`язку поновлювати такий строк, у разі його пропуску, тим більш за відсутності поважних причин.

Скаржник втретє звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою.

Верховний Суд, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, водночас зауважує, що таке право не є абсолютним. Зважаючи на значний пропуск строку на касаційне оскарження, клопотання скаржника про поновлення строку на касаційне оскарження не може вважатися обґрунтованим.

Наведене дає підстави для висновку, що поновлення встановленого процесуальним законом строку для подання касаційної скарги здійснюється судом касаційної інстанції у виняткових, особливих випадках й лише за наявності обставин об`єктивного і непереборного характеру (підтверджених доказами), які істотно ускладнили або унеможливили своєчасну реалізацію права на касаційне оскарження судового рішення.

Варто зазначити, що право у визначених законом випадках на касаційний перегляд судових рішень кореспондується з обов`язком дотримуватися процесуального законодавства щодо порядку, строків і умов реалізації цього права. Такі процесуальні обов`язки для всіх учасників судового процесу є однаковими, що забезпечує принцип рівності сторін.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналіз положень статей 5, 13, 328, 329 КАС України дозволяє дійти висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку, яке повинно бути реалізовано у встановлений вказаним кодексом строк.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Причини пропуску строку є поважними, якщо обставини які зумовили такі причини є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що оскаржує судове рішення, та пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами для своєчасного вчинення процесуальних дій та підтверджені належними доказами.

Такий підхід до визначення категорії поважності причин пропуску процесуального строку окреслено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.05.2020 у справі №9901/546/19, у якій акцентувалась увага й на тому, що нормами статті 44 КАС України передбачено обов`язок учасників справи добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами і неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Проаналізувавши вищенаведені приписи процесуального закону, Велика Палата Верховного Суду підкреслювала, що ними чітко окреслено характер процесуальної поведінки, який зобов`язує учасників справи діяти сумлінно, тобто проявляти добросовісне ставлення до наявних у них прав і здійснювати їх реалізацію таким чином, щоб забезпечити неухильне та своєчасне (без суттєвих затримок та зайвих зволікань) виконання своїх обов`язків, встановлених законом або судом, зокрема щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду.

Для цього учасник справи як особа, зацікавлена у поданні відповідного процесуального документу повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством.

Верховний Суд в постанові від 24.07.2023 у справі №200/3692/21, зважаючи на зміст норм процесуального права, якими врегульовано питання строків апеляційного оскарження та їх поновлення, вимоги до процедурних рішень суду апеляційної інстанції, ухвалених з цього питання, а також беручи до уваги продемонстровані національними судами та ЄСПЛ підходи до поновлення процесуальних строків, правові позиції Верховного Суду з цього приводу, вважав, що процесуальний строк, зокрема строк на апеляційне оскарження у разі повторного подання апеляційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:

- первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження;

- повторне подання апеляційної скарги відбулось в межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;

- скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою;

- доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником;

- наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.

Висновок Верховного Суду у справі №200/3692/21 є актуальним і щодо вирішення питання поновлення строків на касаційне оскарження.

Колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що учасник справи як особа, зацікавлена у поданні касаційної скарги, повинен вчиняти усі можливі та залежні від нього дії, використовувати у повному обсязі наявні засоби та можливості, передбачені законодавством, для належного виконання процесуальних обов`язків.

Зазначений підхід щодо застосування положень статті 44 КАС України відповідає позиції Верховного Суду, викладеній у постановах від 18.01.2023 у справі №160/6211/21, від 14.02.2023 у справі №240/462/22 та від 20.04.2023 у справі №440/7433/21.

Згідно з усталеною практикою, викладеною в рішеннях Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ), сторона, яка задіяна в ході судового розгляду справи, зобов`язана з розумним інтервалом часу сама цікавитися провадженням у її справі, добросовісно користуватися належними їй процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (п. 109 рішення ЄСПЛ від 07.07.1989 у справі Alimentaria Sanders S.A. проти Іспанії ) (заява №11681/85).

Усталеною є і практика Верховного Суду, що при вирішенні питання про поновлення строку, в межах кожної конкретної справи, суд надає оцінку обставинам, які слугували перешкодою для своєчасного звернення до суду, у взаємозв`язку із: тривалістю строку, який пропущено; поведінкою сторони протягом цього строку; діями, які він вчиняв, і чи пов`язані вони з готуванням до звернення до суду та оцінювати їх в сукупності.

Неодноразове невиконання скаржником вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Статтею 44 КАС України регламентовано обов`язок осіб, які беруть участь у справі (учасників справи), добросовісно користуватися належними їм процесуальними правами та неухильно виконувати процесуальні обов`язки. Тому, виконання обов`язку дотримання вимог процесуального закону стосовно форми, змісту і строку подання касаційної скарги покладається на особу, яка має намір її подати, а тому остання повинна вчиняти усі необхідні для цього дії.

Водночас скаржником не продемонстровано добросовісного ставлення до реалізації ним права на касаційне оскарження, оскільки недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення попередньо поданих касаційних скарг так і не усунуті станом на момент звернення з касаційною скаргою втретє.

Скаржник, втретє звертаючись до Верховного Суду, не наводить неналежного викладення підстав касаційного оскарження, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України, оскільки у поданій 04.04.2026 касаційній скарзі ним наведено ті самі підстави, яким вже була надана оцінка Верховним Судом в ухвалах від 09.03.2026 та від 30.03.2026.

Ураховуючи зазначене, Верховний Суд не вбачає підстав для визнання викладених скаржником у клопотанні про поновлення строку касаційного оскарження причин пропуску такого строку поважними.

Відповідно до частини третьої статті 332 КАС України, касаційна скарга залишається без руху також у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 329 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали про залишення касаційної скарги без руху особа має право звернутися до суду касаційної інстанції із заявою про поновлення строків або вказати інші підстави для поновлення строку.

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього кодексу.

Отже, касаційна скарга не відповідає вимогам статті 330 КАС України, а тому відповідно до частини другої статті 332 КАС України Суд дійшов висновку про залишення її без руху зі встановленням особі, яка її подала, строку для усунення недоліків, а саме: 1) надання заяви про поновлення строку на касаційне оскарження із зазначенням інших поважних причин пропуску такого строку та поданням доказів їх поважності; 2) надання скарги в новій редакції з доказами її направлення іншим учасникам справи, у якій навести належні обґрунтування підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною четвертою статті 328 КАС України.

Керуючись статтями 169, 248, 328- 330, 332 КАС України, Верховний Суд

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави пропуску строку на касаційне оскарження, вказані військовою частиною НОМЕР_1 .

Касаційну скаргу військової частини НОМЕР_1 на рішення Харківського окружного адміністративного суду від 14.08.2025 та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12.01.2026 у справі №520/3028/25 - залишити без руху.

Надати скаржнику строк у десять днів з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги, зазначених у мотивувальній частині ухвали.

Роз`яснити, що у разі невиконання вимог цієї ухвали (в частині подання клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження) в установлений судом строк у відкритті касаційного провадження буде відмовлено.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

...........................

...........................

...........................

Ж.М. Мельник-Томенко

І.В. Желєзний

А.В. Жук ,

Судді Верховного Суду