Справа № 595/82/26
Суддя: Судова-Хомюк Наталія Михайлівна
Дата ухвалення: 2026-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 рокуЛьвівСправа № 595/82/26 пров. № А/857/11606/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

головуючого судді Судової-Хомюк Н.М.,

суддів Глушка І.В., Затолочного В.С.,

за участі секретаря судового засідання Грищук В.Б.,

представник позивача: не з`явився,

представника відповідача: не з`явився,

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 лютого 2026 року у справі №595/82/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання дії та бездіяльності протиправними,

суддя в 1-й інстанції Созанська Л.І.,

час ухвалення рішення не зазначено,

місце ухвалення рішення м. Бучач,

дата складання повного тексту рішення не зазначено,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі також позивач) в інтересах якого діє представник - адвокат Ковалівський Б.В., подав до суду позов до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі також відповідач) про скасування постанови № R300890 по справі про адміністративне правопорушення, передбачене ч. 3 ст. 210-1 КУпАП від 16 січня 2026 року.

Заявлені вимоги позивач мотивує тим, що постановою т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 № R300890 від 16 січня 2026 року на нього накладено адміністративне стягнення за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП в розмірі 17000 грн. Із змісту постанови випливає, підставою її винесення є відомості та реєстрова інформація Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, за результатами вивчення яких посадова особа дійшла висновку про не проходження позивачем військово-лікарської комісії та про наявність у його діях складу правопорушення, передбаченого частиною третьою статті 210-1 КУпАП. У постанові також вказано, що 14 січня 2026 року через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста нібито надійшла заява від позивача, а сама постанова оформлена як така, що виноситься за наявності заяви особи про не оспорювання порушення та згоду на притягнення до відповідальності за відсутності. У даній справі постанова № R300890 від 16 січня 2026 року містить загальне посилання на реєстрові відомості та на пункт 2 розділу II Прикінцевих та перехідних положень Закону № 3621-IX, однак не містить повного і конкретного викладення суті адміністративного правопорушення, за яке ОСОБА_1 притягнуто до адміністративної відповідальності. Зазначає, що посилання відповідача на наявність заяви, поданої 14 січня 2026 року через електронний кабінет, не може визнаватися достатнім для підтвердження законності притягнення до адміністративної відповідальності. Сам по собі факт визнання особою своєї вини не є достатнім доказом правомірності рішення про притягнення до адміністративної відповідальності за відсутності інших належних і допустимих доказів та не звільняє суб`єкта владних повноважень від обов`язку довести правомірність свого рішення, що узгоджується з частиною другою статті 77 КАС України. Недоведеність вини позивача у вчиненні адміністративного правопорушення повинна тлумачитися на його користь, що узгоджується з частиною третьою статті 62 Конституції України. Також самостійною та достатньою підставою для скасування постанови є пропуск відповідачем строків притягнення до адміністративної відповідальності, передбачених статтею 38 КУпАП. Граничний строк виконання обов`язку, на який посилається відповідач, визначений як 05 червня 2025 року, а отже 06 червня 2025 року є днем, з якого об`єктивно можливо фіксувати факт його невиконання, якщо такий обов`язок справді існував для конкретної особи. Відповідач має безпосередній доступ до Реєстру та зобов`язаний використовувати ці дані у своїй діяльності, а тому за наявності відповідних відомостей у Реєстрі саме з 06 червня 2025 року відповідач повинен був встановити факт не проходження повторного огляду і не мав об`єктивних підстав відкладати таке встановлення на подальший час. За таких обставин тримісячний строк накладення адміністративного стягнення з дня виявлення сплив 06 вересня 2025 року, тоді як оскаржувану постанову винесено 16 січня 2026 року, тобто поза межами строків, установлених статтею 38 КУпАП. Отже, на момент винесення постанови відповідач був позбавлений повноважень накладати адміністративне стягнення, а постанова підлягає скасуванню з огляду на пропуск імперативного процесуального строку, що є підставою для закриття провадження у справі про адміністративне правопорушення. Посилання відповідача на наявність заяви, поданої через електронний кабінет, не впливає на обов`язок додержання строків статті 38 КУпАП, оскільки навіть за наявності заяви орган не набуває права накладати стягнення після спливу граничних строків притягнення до відповідальності. Крім того, сам факт оформлення постанови як такої, що винесена за заявою особи, не звільняє відповідача від обов`язку довести, що така заява справді подана саме позивачем, що вона містила однозначне не оспорювання порушення, що позивач усвідомлював правові наслідки такої заяви, і що йому було роз`яснено процесуальні права, передбачені статтею 268 КУпАП. У будь-якому разі наявність такої заяви не замінює обов`язку відповідача довести об`єктивну сторону правопорушення, довести існування юридичного обов`язку саме для позивача та довести дотримання строків притягнення до адміністративної відповідальності. За таких обставин процедура притягнення до адміністративної відповідальності є істотно порушеною, а винесена постанова не може вважатися законною. Із зазначених у позові обставин ОСОБА_1 просить суд: скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_2 № R300890 від 16 січня 2026 року та закрити провадження у справі.

Рішенням Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 лютого 2026 року у справі №595/82/26 у задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Свою апеляційну скаргу мотивує тим, що не погоджується із правопорушенням, що передбачене ч.3 ст.210-1 КУпАП, оскільки оскаржувана постанова № R300890 взагалі не містить пояснення, звідки та яким чином Позивач мав дізнатися про приписуваний статус і про відповідний спеціальний обов`язок. У постанові відсутній конкретний опис фактичних обставин, не наведено первинних документів, на підставі яких зроблено висновок про належність Позивача до категорії осіб, на яких поширюється пункт 2 розділу II Закону № 3621-IX, не зазначено жодного доказу повідомлення, не визначено, у чому саме проявилася винна поведінка, і не наведено встановлених під час розгляду справи фактів, які підтверджують можливість усвідомлення та викон ання інкримінованого обов`язку.

Відповідач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористався, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Особи, які беруть участь у справі, в судове засідання не з`явились, хоча належним чином повідомленні про дату, час і місце розгляду справи в порядку ст.126 КАС України, що не перешкоджає розгляду справи у їх відсутності відповідно до ст.313 КАС України.

Частиною 4 ст.229 КАС України передбачено, що у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Частиною 1 ст. 308 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Заслухавши суддю-доповідача, пояснення апелянта, дослідивши обставини справи та доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції приходить до висновку про те, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з огляду на наступне.

Судом першої інстанції встановлено, та підтверджується із матеріалів справи, що 16 січня 2026 року т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 винесено постанову № R300890 по справі про адміністративне правопорушення, якою позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , притягнуто до адміністративної відповідальності за ч. 3 ст. 210-1 КУпАП та накладено штраф в сумі 17 000 грн.

Із постанови слідує, що за результатами вивчення відомостей та реєстрової інформації Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не пройшов (відмовився від проходження) ВЛК (п.2 розділу ІІ ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист»), чим допустив порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію. Враховуючи, що громадянин ОСОБА_1 скоїв адміністративне правопорушення, передбачене частиною 3 ст. 210-1 КУпАП, накладено штраф у розмірі 17 000,00 грн.

За даними витягу про результати проходження ВЛК ОСОБА_1 , зазначена реєстраційна дата рішення ВЛК 03.10.2007, до військової служби непридатний в мирний час, обмежено придатний у воєнний час.

Як слідує з інформації, наданої ІНФОРМАЦІЯ_2 по постанові № R300890 від 16 січня 2026 року, ОСОБА_1 17 січня 2026 року сплачено пільговий штраф в розмірі 8500 грн.

Суд першої інстанції відмовляючи у задоволенні позовних вимог зазначив, що постанова у справі про адміністративне правопорушення відповідає вимогам закону, досліджені докази підтверджують наявність адміністративного правопорушення та інші обставини, що мають значення для прийняття рішення про притягнення особи до адміністративної відповідальності, є обґрунтованою.

Колегія суддів апеляційного суду погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає їх вірними, такими що відповідають нормам матеріального і процесуального права та обставинам справи з огляду на наступне.

Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 235 КУпАП передбачено, що територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату їх з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України).

Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Згідно з ч. 1 ст. 210-1 КУпАП порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію - тягне за собою накладення штрафу на громадян від трьохсот до п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Частиною 3 ст. 210-1 КУпАП передбачено, що вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період - тягне за собою накладення штрафу на громадян від однієї тисячі до однієї тисячі п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян і на посадових осіб органів державної влади, органів місцевого самоврядування, юридичних осіб та громадських об`єднань - від двох тисяч до трьох тисяч п`ятисот неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Відповідно до пункту 1 Положення про територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 лютого 2022 року № 154, територіальні центри комплектування та соціальної підтримки є органами військового управління, що забезпечують виконання законодавства з питань військового обов`язку і військової служби, мобілізаційної підготовки та мобілізації.

Згідно із абз. 11 ст. 1 Закону України «Про оборону України» особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, коли було оприлюднено Указ Президента України від 17.03.2014 № 303/2014 «Про часткову мобілізацію».

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває і на час ухвалення рішення судом.

У відповідності до абз. 1 ч. 1 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» громадяни зобов`язані з`являтися за викликом до територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строк та місце, зазначені в повістці (військовозобов`язані, резервісти Служби безпеки України - за викликом Центрального управління або регіонального органу Служби безпеки України, військовозобов`язані, резервісти розвідувальних органів України - за викликом відповідного підрозділу розвідувальних органів України), для взяття на військовий облік військовозобов`язаних чи резервістів, визначення їх призначення на особливий період, направлення для проходження медичного огляду.

За умовами Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України затвердженої наказом Міноборони від 14.08.2008 № 402 під час воєнного стану військовозобов`язані мають проходити Військово-лікарську комісію (ВЛК) раз на рік. Цей обов`язок стосується як військовослужбовців, так і військовозобов`язаних громадян, чий статус не змінився. Висновок ВЛК дійсний протягом 12 місяців, після чого потрібно пройти повторний медичний огляд, якщо стан здоров`я не погіршився суттєво раніше.

За даними витягу про результати проходження ВЛК ОСОБА_1 , зазначена реєстраційна дата рішення ВЛК 03.10.2007, до військової служби непридатний в мирний час, обмежено придатний у воєнний час.

04 травня 2024 року набрав чинності Закон України від 21 березня 2024 року №3621-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо забезпечення прав військовослужбовців та поліцейських на соціальний захист». Цим документом з положень законодавства про військовий обов`язок і військову службу виключено такі визначення як «обмежено придатний до військової служби» та «непридатний до військової служби в мирний час, обмежено придатний у воєнний час».

У відповідність до зазначеного Закону України був приведений наказ Міністерства оборони України від 14 серпня 2008 року №402 «Про затвердження Положення про військово-лікарську експертизу в Збройних Силах України», яким визначається процедура проведення військово-лікарської експертизи військово-лікарськими комісіями.

Особи, які не проходили медичний огляд, або в яких закінчився строк дії рішення (постанови) про придатність до військової служби, або які були визнані обмежено придатними та не проходили повторний медичний огляд з метою визначення їх придатності до військової служби (за винятком тих, які визнані в установленому порядку особами з інвалідністю) направляються на військово-лікарську комісію (п. 69 Порядку).

Так, у період з 04 травня 2024 року до 05 червня 2025 року у позивача, якого було визнано непридатним у мирний час, обмежено придатним у воєнний час, виник обов`язок повторно самостійно пройти медичний огляд з метою визначення придатності до військової служби.

Доказів того, що позивач самостійно звертався до ТЦК та СП або через електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного та резервіста з метою отримання направлення на військово-лікарську комісію для проходження медичного огляду в період з 04 травня 2024 року до 05 червня 2025 року і пройшов медичний огляд до 05 червня 2025 року, суду не надано.

Натомість, 14 січня 2026 року позивач звернувся до відповідача із заявою про відмову від проходження ВЛК/не проходження ВЛК, що слідує з інформації, наданої ІНФОРМАЦІЯ_2 по постанові № R300890 від 16 січня 2026 року.

Викладені обставини свідчать про те, що станом на 14 січня 2026 року позивач не мав діючого висновку ВЛК та відмовся від його проходження, що в свою чергу є порушенням ч. 3 ст. 210-1 КУпАП.

При цьому твердження позивача про те, що матеріали справи не містять доказів його відмови від проходження військово-лікарської комісії є безпідставними та такими, що не відповідають обставинам справи.

Колегія суддів звертає увагу, що електронний кабінет призовника, військовозобов`язаного резервіста - це персональний кабінет (захищений відокремлений веб-сервіс), за допомогою якого призовнику, військовозобов`язаному, резервісту, який пройшов електронну ідентифікацію, надається доступ до інформації про його персональні та службові дані, а також до послуг. Електронна ідентифікація особи здійснюється з використанням кваліфікованого електронного підпису чи інших засобів електронної ідентифікації, які дають змогу однозначно встановити особу. Таким чином, скористатися електронним кабінетом в додатку «Резерв+» може лише визначена особа, що пройшла ідентифікацію. Ніхто не може змусити особу подавати заяви через електронний кабінет, а також така заява не може бути сформована жодною іншою особою. До того ж, законодавством визначено, що заява за ст. 279-9 КУпАП подається про те, що особа не оспорює допущене порушення та згодна на притягнення її до адміністративної відповідальності за її відсутності. Для того, щоб визначити чи оспорювати порушення, особа має розуміти його зміст та визнавати факт вчинення порушення. Подання такої заяви тягне за собою юридичні наслідки, встановлені законом, як то розгляд справи про адміністративне правопорушення та винесення постанови за результатами розгляду. Позивач 14 січня 2026 року подав заяву через власний електронний кабінет в додатку «Резерв+», що підтверджується доказами, доданими відповідачем до відзиву на позовну заяву від 03 лютого 2026 року.

На підставі зазначеного суд апеляційної інстанції вважає, що постанова т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 № R300890 від 16 січня 2026 року прийнята на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що рішення суду першої інстанції є законним, підстави для його скасування відсутні, так як суд, всебічно перевіривши обставини справи, вирішив спір у відповідності з нормами матеріального та процесуального права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин.

Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

За таких підстав апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін.

Керуючись ч. 4 ст. 229, ст. 243, ст. 286, ст. 308, ст. 310, п. 1 ч. 1 ст. 315, ст. 316, ч. 1 ст. 321, ст. 322, ст. 325, ст. 328 КАС України, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

Рішення Бучацького районного суду Тернопільської області від 12 лютого 2026 року у справі №595/82/26 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та в касаційному порядку оскарженню не підлягає.

Головуючий суддя Н. М. Судова-Хомюк
судді І. В. Глушко
В. С. Затолочний
Повне судове рішення складено 14.04.26