Справа № 990/121/26
Суддя: Смокович М.І.
Дата ухвалення: 2026-04-13 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

13 квітня 2026 року

м. Київ

справа №990/121/26

провадження №П/990/121/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Смоковича М. І.,

суддів: Єресько Л. О., Желєзного І. В., Мацедонської В. Е., Мельник-Томенко Ж. М.,

перевіривши матеріали позовної заяви ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

у с т а н о в и в :

У квітні 2026 року ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду як до суду першої інстанції з позовом до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС, Комісія, відповідач), у якому просить:

визнати протиправною та такою, що суперечить положенням пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про судоустрій і статус суддів» від 02 червня 2016 року № 1402-VIII (далі - Закон № 1402-VIII) бездіяльність ВККС у неприйнятті у пленарному складі рішення по встановленню/невстановленню факту відмови судді Господарського суду Миколаївської області ОСОБА_1 від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді через систематичну неявку на іспит у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема 30 липня 2024 року, 20 серпня 2024 року, 10 вересня 2024 року;

зобов`язати Комісію виконати вимоги абзацу 4 пункту 20 розділу ХІІ «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII - прийняти у пленарному складі рішення з приводу встановлення/невстановлення факту відмови судді Господарського суду Миколаївської області ОСОБА_1 від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді у зв`язку з його систематичною неявкою на іспит у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема 30 липня 2024 року, 20 серпня 2024 року, 10 вересня 2024 року.

На обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що рішенням ВККС від 19 червня 2014 року № 199/зп-24 (зі змінами, внесеними рішення ВККС від 10 липня 2024 року № 218/зп-24) визначено графік складення іспиту для суддів, зокрема у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді. Згідно із графіком оцінювання призначалося на 30 липня 2024 року (резервні дати - 20 серпня 2024 року та 10 вересня 2024 року). Рішенням Комісії від 16 жовтня 2024 року № 321/зп-24 також визначено додаткову резервну дату проведення іспиту - 30 жовтня 2024 року.

Позивач зазначає, що у вказані дати проведення іспиту у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді він не прибув. Водночас листами від 25 липня 2024 року, 30 серпня 2024 року та 13 листопада 2024 року позивач проінформував Комісію про перебування у відпустці по догляду за дитиною у період з 15 липня 2024 року по 15 липня 2025 року на підставі наказу голови суду від 15 липня 2024 року та проходження кваліфікаційного оцінювання після виходу з відпустки.

Позивач вказує на рішення ВККС від 18 березня 2026 року № 25/зп-26, з мотивувальної частини якого вбачається, що у разі якщо судді, про яких згадується у рішенні, які тричі і більше не прибули на будь-який із етапів оцінювання на відповідність займаній посаді незалежно від причин таких неявок, то відповідно до Закону № 1402-VIII ВККС наділені повноваженнями завершити кваліфікаційне оцінювання судді на будь-якому з етапів та ухвалити рішення стосовно відповідності судді займаній посаді, в тому числі без його участі, якщо він систематично не з`явився на будь-який із етапів оцінювання незалежно від причин. При цьому неявка судді на іспит незалежно від причин Комісія вважатиме його таким, що не склав іспит.

На думку позивача, положеннями Конституції України чітко визначено підстави для звільнення судді, а саме: відмова судді від проходження оцінювання або виявлення за результатами оцінювання невідповідності судді займаній посаді за критеріями компетентності, професійної етики або доброчесності. При цьому факт відмови судді від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді встановлюється рішенням Комісії у пленарному складі.

Вважаючи, що ВККС зобов`язана у пленарному складі встановити чи була систематична неявка на іспит викликана поважними причинами і чи вважається також причиною законне перебування судді у відпустці по догляду за дитиною з обмеженими можливостями, яка потребує постійного стороннього догляду й допомоги, ОСОБА_1 звернувся до суду з цим позовом.

Пунктами 3, 5, 6 частини першої статті 171 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) визначено, що суддя після одержання позовної заяви, серед іншого, з`ясовує, чи відповідає позовна заява вимогам, встановленим статтями 160, 161, 172 цього Кодексу; чи позов подано у строк, установлений законом (якщо позов подано з пропущенням встановленого законом строку звернення до суду, то чи достатньо підстав для визнання причин пропуску строку звернення до суду поважними); немає інших підстав для залишення позовної заяви без руху, повернення позовної заяви або відмови у відкритті провадження в адміністративній справі, встановлених цим Кодексом.

Частиною другою статті 171 КАС України встановлено, що суддя відкриває провадження в адміністративній справі на підставі позовної заяви, якщо відсутні підстави для залишення позовної заяви без руху, її повернення чи відмови у відкритті провадження у справі.

Вирішуючи питання щодо можливості прийняття до провадження цього позову, Верховний Суд враховує таке.

Завданням адміністративного судочинства, як визначено у частині першій статті 2 КАС України, є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Приписами частини першої статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Статтею 55 Конституції України встановлено, що кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.

У Рішенні Конституційного Суду України від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначено, що права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави (частина друга статті 3 Конституції України). Для здійснення такої діяльності органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові і службові особи наділені публічною владою, тобто мають реальну можливість на підставі повноважень, установлених Конституцією і законами України, приймати рішення чи вчиняти певні дії. Особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист. Право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб порушення, про яке стверджує позивач, було обґрунтованим. Таке порушення прав має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Зі змісту матеріалів позовної заяви висновується, що ОСОБА_1 є суддею Господарського суду Миколаївської області.

Рішенням ВККС від 19 червня 2024 року № 199/зп-24 (зі змінами, внесеними рішенням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України від 10 липня 2024 року № 218/зп-24) визначено графік складення іспиту для суддів, зокрема, у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді. 30 липня 2024 року (резервні дати - 20 серпня 2024 року та 10 вересня 2024 року) - для суддів апеляційних судів (адміністративна та господарська спеціалізації) та суддів місцевих судів (адміністративна та господарська спеціалізації).

У визначені рішенням Комісії від 19 червня 2024 року № 199/зп-24 (зі змінами, внесеними рішенням ВККС від 10 липня 2024 року № 218/зп-24) дати для складення анонімного письмового тестування і виконання практичного завдання в межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді окремі судді, зокрема, ОСОБА_1 , тричі не з`явився.

Рішенням Комісії від 16 жовтня 2024 року № 321/зп-24 визначено, зокрема позивачу, додаткову резервну дату проведення іспиту - 30 жовтня 2024 року. Для складення анонімного письмового тестування і виконання практичного завдання 30 жовтня 2024 року цей суддя також не з`явився (вчетверте), про причини неявки Комісію поінформував.

18 березня 2026 року ВККС ухвалила рішення № 25/зп-26, за змістом якого стосовно судді ОСОБА_1 визнала п`яту неявку та вказала про наявність у Комісії інформації про причини такої неявки судді ОСОБА_1 на перший етап «Складання іспиту» кваліфікаційного оцінювання, та відсутність підстав вважати, що цей суддя відмовився від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді. Водночас, не досліджуючи поважність причин, Комісія дійшла висновку про встановлення факту систематичної неявки цього судді на першому етапі «Складання іспиту» кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді.

Таким чином, вказаним рішенням Комісія вирішила, що питання визначення результатів першого етапу «Складання іспиту» кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема, судді Господарського суду Миколаївської області ОСОБА_1 та допуску його до другого етапу кваліфікаційного оцінювання має вирішуватися у складі колегії.

Наведене свідчить, що позивач як суддя, який в силу Закону № 1402-VIII має проходити кваліфікаційне оцінювання, вп`яте не з`явився для його проходження у дати, на які призначалось таке оцінювання, внаслідок чого ВККС ухвалила рішення від 18 березня № 25/зп-26, яким фактично вирішила, що питання визначення результатів першого етапу «Складання іспиту» кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема, судді Господарського суду Миколаївської області ОСОБА_1 допуску його до другого етапу кваліфікаційного оцінювання має вирішуватися у складі колегії.

Як уже зазначалось, гарантоване статтею 55 Конституції України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження позивача стосовно оскаржуваного рішення, дії чи бездіяльності було обґрунтованим, і таке порушення прав має бути реальним, стосуватися особистих прав або інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Отже, право на судовий захист не є абсолютним. Законодавцем встановлені вимоги щодо форми та змісту позовної заяви, із якою особа звертається до суду за захистом прав, свобод та інтересів.

За змістом частини четвертої статті 22 КАС України Верховному Суду як суду першої інстанції, окрім інших, підсудні справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Вищої кваліфікаційної комісії суддів України.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності ВККС визначені у статті 266 КАС України.

Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо законності дій чи бездіяльності Комісії та законності її актів.

Вимоги, що пред`являються до змісту позовної заяви чітко визначені у статті 160 КАС України, відповідно до якої у позовній заяві, зокрема, зазначаються: зміст позовних вимог і виклад обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги; зазначення доказів, що підтверджують вказані обставини; у справах щодо оскарження рішень, дій та бездіяльності суб`єкта владних повноважень - обґрунтування порушення оскаржуваними рішеннями, діями чи бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача.

Із цих законодавчих положень випливає, що особа, яка вважає, що порушені її права, свободи чи інтереси, і яка у зв`язку із цим звертається за їх захистом до адміністративного суду, має зазначити в позовній заяві: хто, який саме суб`єкт владних повноважень порушив її права чи інтереси, яким чином, якими діями (рішенням чи бездіяльністю) відбулося втручання в її права, які саме права були порушені, чи належать вони позивачу, які обставини про це свідчать.

Закон не передбачає вимог щодо обсягу, повноти чи слушності доводів позовної заяви, але приписує щонайменше сформулювати суть (зміст) порушення, яким чином воно негативно позначилось на конкретних правах особи, яка звертається з позовом, яким чином може бути відновлено порушене право.

Зміст та обсяг порушеного права та викладення обставин, якими воно підтверджується, в кожному конкретному випадку можуть різнитися, але принаймні на рівні формулювання викладу їх змісту мають бути достатніми, щоб визначити предмет спору, його юрисдикційну належність, характер вимог, часові межі події порушення, нормативне регулювання спірних відносин, а також обставини, за яких можна ухвалити одне з обов`язкових процесуальних рішень, пов`язаних із визнанням позовної заяви прийнятною/неприйнятною.

Під змістом позовних вимог розуміються запропоновані позивачем способи судового захисту свого права, свободи чи інтересу, які повинні формулюватися максимально чітко і зрозуміло. Обставинами, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, є конкретні юридичні факти з настанням яких суб`єкти публічного права вступають між собою у спірні правовідносини. Обставини, якими позивач обґрунтовує свої вимоги, складають підставу позову.

Варто звернути увагу на те, що дія - це активна поведінка суб`єкта владних повноважень.

Протиправна бездіяльність суб`єкта владних повноважень - це зовнішня форма поведінки (діяння) цього органу, яка полягає (проявляється) у неприйнятті рішення чи у нездійсненні юридично значимих й обов`язкових дій на користь заінтересованих осіб, які на підставі закону та/або іншого нормативно-правового регулювання віднесені до компетенції суб`єкта владних повноважень, були об`єктивно необхідними і реально можливими для реалізації, але фактично не були здійснені.

Акти суб`єктів владних повноважень, які можуть бути оскаржені в адміністративному судочинстві, поділяються на нормативно-правові акти та індивідуальні акти:

нормативно-правовий акт - акт управління (рішення) суб`єкта владних повноважень, який встановлює, змінює, припиняє (скасовує) загальні правила регулювання однотипних відносин, і який розрахований на довгострокове та неодноразове застосування (пункт 18 частини першої статті 4 КАС України);

індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражених права чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Неодмінною ознакою порушення права особи є зміна стану її суб`єктивних прав та обов`язків, тобто припинення чи неможливість реалізації її права та/або виникнення додаткового обов`язку.

Підстава позову - обставини (фактична підстава) і норми права (юридична підстава), які в сукупності дають право особі звернутися до суду з вимогами до відповідача. Предмет позову - матеріально-правові вимоги позивача до відповідача.

У цій справі ОСОБА_1 заявив позовні вимоги до відповідача, які полягають у визнанні протиправною бездіяльність ВККС у неприйнятті у пленарному складі рішення по встановленню/невстановленню факту відмови позивача від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді через систематичну неявку на іспит у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема 30 липня 2024 року, 20 серпня 2024 року, 10 вересня 2024 року, а також зобов`язання Комісію прийняти рішення з приводу встановлення/невстановлення факту відмови позивача від проходження такого оцінювання у пленарному складі.

Водночас позивач, звертаючись з цим позовом, вказує на рішення ВККС від 18 березня 2026 року № 25/зп-26, за змістом якого Комісія стосовно судді ОСОБА_1 визнала п`яту його неявку на кваліфікаційне оцінювання та вказала про наявність у ВККС інформації про причини такої неявки судді ОСОБА_1 на перший етап «Складання іспиту» кваліфікаційного оцінювання, та відсутність підстав вважати, що цей суддя відмовився від проходження оцінювання на відповідність займаній посаді.

З наведеного висновується, що Комісія у пленарному складі досліджувала питання з приводу неявки позивача на іспит у межах кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді.

Разом з цим Комісія відповідно до рішення від 18 березня 2026 року № 25/зп-26 вирішила, що питання визначення результатів першого етапу «Складання іспиту» кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема, позивача та допуску його до другого етапу кваліфікаційного оцінювання має вирішуватися у складі колегії.

Варто зазначити, що кваліфікаційне оцінювання є спеціальною процедурою, що має на меті визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями.

Зі змісту позову висновується, що позивач фактично не погоджується з процедурним рішенням ВККС від 18 березня 2026 року № 25/зп-26, згідно з яким питання визначення результатів першого етапу «Складання іспиту» кваліфікаційного оцінювання на відповідність займаній посаді, зокрема, позивача та допуску його до другого етапу кваліфікаційного оцінювання має вирішуватися у складі колегії.

На думку позивача, вирішення вказаного питання має відбуватись саме у пленарному складі.

Наведене свідчить, що позивач не наводить, які конкретно його права чи інтереси порушенні оскаржуваними рішенням, дією чи бездіяльністю та які негативні наслідки із їхнього прийняттям (вчиненням, невчиненням) настали для позивача.

Крім того, з огляду на існування рішення ВККС від 18 березня 2026 року № 25/зп-26 варто також зазначити, що позивач мав би конкретизувати предмет позову, адже відсутність конкретизованих предмета позову та порушеного права (інтересу), що випливає з публічно-правових відносин між позивачем і ВККС України, перешкоджає суду визначити межі судового розгляду та предмет доказування у справі та, відповідно, здійснити ефективний захист прав позивача, оскільки судовий захист не може надаватися стосовно абстрактних чи гіпотетичних порушень.

Суд адміністративної юрисдикції покликаний перевіряти правомірність дій/бездіяльності лише у межах конкретної владно-управлінської функції, тобто у межах конкретного порушеного права, що можливо зробити лише за умови викладення позивач своїх вимог щодо предмета спору та їх обґрунтування.

Разом з цим варто зазначити, що позивач визначив Вищу раду правосуддя як можливу третю особу, водночас не навів мотивів такого статусу цього суб`єкта.

Частиною третьою статті 161 КАС України передбачено, що до позовної заяви додається документ про сплату судового збору у встановлених порядку і розмірі або документи, які підтверджують підстави звільнення від сплати судового збору відповідно до закону.

За приписами частини другої статті 132 КАС України розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Позивач вважає себе звільненим від сплати судового збору за подання цього позову, вказуючи на пункт 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір». При цьому позивач долучив до матеріалів позову посвідчення серії НОМЕР_1 , відповідно до якого він є законним представником дитини з інвалідністю.

Так, за приписами наведеної процесуальної норми від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються особи з інвалідністю I та II груп, законні представники дітей з інвалідністю і недієздатних осіб з інвалідністю.

Водночас наявність у позивача дитини з інвалідністю до 18 років саме по собі не є безумовною підставою для звільнення його від сплати судового збору у всіх справах, в яких позивача бере участь, оскільки на підставі пункту 9 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» від сплати судового збору звільняються законні представники дітей з інвалідністю виключно у тому випадку, якщо такий законний представник звертається до суду для захисту прав та інтересів дитини з інвалідністю.

Натомість позовна заява подана законним представником у справі, де безпосередньо не стосується реалізація ним прав чи виконання обов`язків законного представника дитини з інвалідністю.

Разом з тим суд не вирішує питання щодо звільнення позивача від сплати судового збору на підставі статті 5 Закону України «Про судовий збір», оскільки цією нормою встановлені пільги стосовно сплати судового збору як підстави звільнення від його сплати в силу закону. Підстави ж за наявності яких суд може за клопотанням сторони звільнити її від сплати судового збору (відстрочити, розстрочити або зменшити його розмір) визначені у статті 8 Закону України «Про судовий збір».

Таким чином, позивачу варто сплатити судовий збір на загальних підставах, або надати документи, що підтверджують інші підстави звільнення її від сплати судового збору відповідно до закону.

Підпунктом 1 пункту 3 частини другої статті 4 Закону України «Про судовий збір» визначено, що при поданні до адміністративного суду адміністративного позову немайнового характеру, який подано фізичною особою, розмір судового збору становить 0,4 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

Відповідно до статті 7 Закону України «Про Державний бюджет України на 2026 рік» станом на 01 січня 2026 року розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб становить 3328 грн.

За таких обставин позивачу необхідно сплатити судовий збір у розмірі 1331,20 грн.

Відповідно до частини першої статті 169 КАС України суддя, встановивши, що позовну заяву подано без додержання вимог, встановлених статтями 160, 161 цього Кодексу, протягом п`яти днів з дня подання позовної заяви постановляє ухвалу про залишення позовної заяви без руху.

Згідно з частиною другою статті 169 КАС України в ухвалі про залишення позовної заяви без руху зазначаються недоліки позовної заяви, спосіб і строк їх усунення, який не може перевищувати десяти днів з дня вручення ухвали про залишення позовної заяви без руху.

Отже, позивачу необхідно надати строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подачі позовної заяви з конкретизацією вимог і викладом обставин, передбачених статтею 160 КАС України, з підтвердженням обставин, якими обґрунтовуються його позовні вимоги, надати докази порушення його прав і свобод з боку відповідача та позовної заяви відповідно до кількості учасників справи, а також документа про сплату судового збору.

За правилами пункту 1 частини четвертої статті 169 КАС України, якщо позивачем не буде усунуто недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовна заява підлягатиме поверненню.

Керуючись статтями 160, 161, 169, 248, 266 КАС України, Верховний Суд,

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії - залишити без руху.

Установити позивачу десятиденний строк з дня вручення цієї ухвали для подання до Верховного Суду:

1) позовної заяви із конкретизацією:

- предмета спору, змісту позовних вимог, відповідного їхнього правового обґрунтування і викладу обставин, якими позивач обґрунтовує свої вимоги до відповідача;

- обґрунтування порушення оскаржуваною бездіяльністю прав, свобод, інтересів позивача;

- обґрунтування доводів щодо кількості учасників справи (третьої особи - Вищої ради правосуддя);

2) оригіналу документа про сплату судового збору у розмірі 1331, 20 грн (отримувач коштів - ГУК у м. Києві/Печерс. р-н/22030102; код отримувача (код за ЄДРПОУ) - 37993783; банк отримувача - Казначейство України (ЕАП); рахунок отримувача - UA0026007; код класифікації доходів бюджету - 22030102 "Судовий збір (Верховний Суд, 055"); призначення платежу - *;101;__________(код клієнта за ЄДРПОУ для юридичних осіб (доповнюється зліва нулями до восьми цифр, якщо значущих цифр менше 8), реєстраційний номер облікової картки платника податків - фізичної особи (завжди має 10 цифр) або серія та номер паспорта громадянина України, в разі якщо платник через свої релігійні переконання відмовився від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомив про це відповідний орган Міністерства доходів і зборів України і має відповідну відмітку у паспорті); Судовий збір, за позовом ___________ (ПІБ чи назва установи, організації позивача), на рішення від ______ (дата оскаржуваного рішення) по справі ________ (номер справи), ВЕРХОВНИЙ СУД (Касаційний адміністративний суд) (назва суду, де розглядається справа).

Роз`яснити позивачу, що у разі неусунення недоліків позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк, позовна заява повертається позивачу.

Копію ухвали надіслати особі, яка подала позовну заяву.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: М. І. Смокович

Судді Л. О. Єресько

І. В. Желєзний

В. Е. Мацедонська

Ж. М. Мельник-Томенко