Справа № 541/734/26
Суддя: П’янова Я.В.
Дата ухвалення: 2026-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

14 квітня 2026 р. Справа № 541/734/26

Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді П`янової Я.В.,

Суддів Русанової В.Б. , Бегунца А.О. ,

розглянувши можливість відкриття апеляційного провадження за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.03.2026 у справі № 541/734/26

за заявою ОСОБА_1

до Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області в особі полковника поліції Віталія Ярмолюка

про визнання бездіяльності начальника Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області полковника поліції Віталія Ярмолюка незаконною, та притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 186, 212-3, 172-7 КУпАП,

ВСТАНОВИВ:

Ухвалою Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.03.2026 відмовлено у відкритті провадження за заявою ОСОБА_1 до Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області в особі полковника поліції Віталія Ярмолюка про визнання бездіяльності начальника Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області полковника поліції Віталія Ярмолюка незаконною, та притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 186, 212-3, 172-7 КУпАП.

25.03.2026 на зазначену ухвалу ОСОБА_1 подав до Другого апеляційного адміністративного суду через систему "Електронний суд" апеляційну скаргу, в якій заявлено клопотання про звільнення від сплати судового збору.

Ухвалами Другого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026 відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору. Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.03.2026 у справі № 541/734/26 залишено без руху. Надано ОСОБА_1 строк для усунення недоліків поданої апеляційної скарги протягом десяти днів з дня отримання копії ухвали про залишення її без руху шляхом подання доказів про сплату судового збору в розмірі 2 662,40 грн або надання клопотання про звільнення чи відстрочення сплати судового збору відповідно до ст. 8 Закону України "Про судовий збір", підтверджене належними доказами.

Відповідно до довідок про доставку електронних листів копії вказаних ухвал доставлено до електронного кабінету ОСОБА_1 01.04.2026 о 17:54 год.

Отже, останнім днем для усунення недоліків зазначеної апеляційної скарги є 13.04.2026.

04.04.2026 через підсистему «Електронний суд» на виконання вимог ухвали суду від 30.03.2026 про залишення апеляційної скарги без руху ОСОБА_1 подав до суду заперечення на ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026, які зареєстровані 06.04.2026.

В обґрунтування поданих заперечень заявник зазначає, що вимога суду щодо сплати судового збору є незаконною та порушує його права як викривача корупції. Окрім того, заявник указує, що підлягає звільненню від сплати судового збору з двох підстав: як позивач у справі про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (пункт 6 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір»), а також як військовослужбовець (пункт 12 частини першої статті 5 зазначеного Закону). При цьому, на думку заявника, суд, залишаючи апеляційну скаргу без руху, ці норми не врахував.

Посилаючись на наведене та здійснюючи системний аналіз законодавства, заявник просить суд:

- забезпечити йому як викривачу можливість довести факти корупційних правопорушень;

- забезпечити державний захист викривача;

- застосувати норми законодавства щодо звільнення викривачів від судових витрат;

- сформувати відповідну судову практику щодо звільнення викривачів від сплати судового збору;

- звільнити його від сплати судового збору як викривача-військовослужбовця або відстрочити сплату судового збору до "майбутнього";

- скасувати ухвалу Другого апеляційного адміністративного суду від 30.03.2026;

- відкрити апеляційне провадження та розглянути апеляційну скаргу позивача по суті.

Перевіривши доводи, викладені у зазначеному клопотанні, та дослідивши матеріали справи, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для його задоволення, з огляду на таке.

Правові та організаційні засади функціонування системи запобігання корупції в Україні, зміст і порядок застосування превентивних антикорупційних механізмів, правила щодо усунення наслідків корупційних правопорушень, а також правовий статус викривачів корупції, їхні права і гарантій захисту, забезпечення умов для розкриття інформації про корупцію визначені Законом України «Про запобігання корупції» 14.10.2014 № 1700-VII (із наступними змінами і доповненнями).

Частиною 1 статті 1 Закону України «Про запобігання корупції» визначено, що викривачем є фізична особа, яка, за наявності переконання, що інформація є достовірною, повідомила про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону, вчинених іншою особою, якщо така інформація стала їй відома у зв`язку з її трудовою, професійною, господарською, громадською, науковою діяльністю, проходженням нею служби чи навчання або її участю у передбачених законодавством процедурах, які є обов`язковими для початку такої діяльності, проходження служби чи навчання.

Відповідно до ч. 1, п. 9 ч. 2 ст. 53-3 Закону України «Про запобігання корупції» права викривача виникають з моменту повідомлення інформації про можливі факти корупційних або пов`язаних з корупцією правопорушень, інших порушень цього Закону. Викривач має право на відшкодування витрат у зв`язку із захистом прав викривачів, витрат на адвоката у зв`язку із захистом прав особи як викривача, витрат на судовий збір.

З наведених норм Закону України «Про запобігання корупції» слідує, що особа, яка набула статусу викривача, має право на відшкодування судових витрат у майбутньому, зокрема, витрат на професійну правничу допомогу та сплачений судовий збір, у разі звернення до суду за захистом порушених прав.

Водночас колегія суддів апеляційної інстанції вважає за необхідне зауважити на те, що приписами частини першої статті 133 КАС України передбачено, що суд, ураховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до сплати судових витрат, звільнити від їх сплати повністю або частково, а також відстрочити чи розстрочити їх сплату на визначений строк.

Відповідно до частин першої, другої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. Розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Правові засади справляння судового збору, платників, об`єкти та розміри ставок судового збору, порядок сплати, звільнення від сплати та повернення судового збору на теперішній час визначено Законом України «Про судовий збір» від 08.07.2011 № 3674-VI (із наступними змінами і доповненнями).

Відповідно до частини першої статті 8 Закону України «Про судовий збір», ураховуючи майновий стан сторони, суд може своєю ухвалою за її клопотанням відстрочити або розстрочити сплату судового збору на певний строк, але не довше ніж до ухвалення судового рішення у справі за таких умов:

1) розмір судового збору перевищує 5 відсотків розміру річного доходу позивача - фізичної особи за попередній календарний рік; або

2) позивачами є: а) військовослужбовці; б) батьки, які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда, якщо інший з батьків ухиляється від сплати аліментів; в) одинокі матері (батьки), які мають дитину віком до чотирнадцяти років або дитину-інваліда; г) члени малозабезпеченої чи багатодітної сім`ї; ґ) особа, яка діє в інтересах малолітніх чи неповнолітніх осіб та осіб, які визнані судом недієздатними чи дієздатність яких обмежена; або 3) предметом позову є захист соціальних, трудових, сімейних, житлових прав, відшкодування шкоди здоров`ю.

Частиною другою цієї ж статті закріплено, що суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставі, зазначеній у частині першій цієї статті.

Відповідно до ч. 2 ст.8 Закону України "Про судовий збір" суд може зменшити розмір судового збору або звільнити від його сплати на підставах, зазначених у частині першій цієї статті.

Особа, яка заявляє відповідне клопотання, згідно з частиною першою статті 77 КАС України повинна навести доводи і подати докази на підтвердження того, що його майновий стан перешкоджав (перешкоджає) сплаті ним судового збору у встановленому законодавством порядку і розмірі.

Водночас заявником не надано до суду жодних належних доказів на підтвердження його скрутного матеріального становища ані під час подання апеляційної скарги, ані при поданні заперечень на ухвалу суду про залишення апеляційної скарги без руху від 30.03.2026.

Щодо клопотання заявника в частині звільнення його від сплати судового збору або відстрочення сплати судового збору на підставі того, що він є викривачем, колегія суддів зазначає, що в ухвалах від 30.03.2026 цьому доводу надано правову оцінку, а також роз`яснено позивачу, що положеннями Закону України «Про запобігання корупції», Закону України «Про судовий збір» та Кодексу адміністративного судочинства України, з урахуванням правових висновків Верховного Суду, викладених, зокрема, в ухвалі від 19 січня 2021 року у справі № 520/10377/2020, не передбачено правових підстав для звільнення викривача від сплати судового збору (його відстрочення чи розстрочення) на стадії звернення до суду, а також відповідного обов`язку суду звільнити викривача від сплати судового збору на стадії відкриття провадження у справі, оскільки зазначені норми визначають лише механізм реалізації права викривача на подальше відшкодування таких витрат.

Стосовно доводів позивача про те, що суд не врахував його право на звільнення від сплати судового збору за двома підставами як позивача у справі про відшкодування шкоди, завданої кримінальним правопорушенням (п. 6 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), а також як військовослужбовця (п. 12 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір»), колегія суддів звертає увагу, що при поданні апеляційної скарги позивач обґрунтовував своє право на звільнення від сплати судового збору саме як викривач корупції.

Водночас колегія суддів зазначає, що нормою п.?6 ч.?1 ст.?5 Закону України «Про судовий збір» дійсно передбачено звільнення від сплати судового збору для позивача у справах про відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

Пунктом 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що від сплати судового збору під час розгляду справи в усіх судових інстанціях звільняються військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, - у справах, пов`язаних з виконанням військового обов`язку, а також під час виконання службових обов`язків.

Отже, для звільнення від сплати судового збору на підставі пункту 12 частини першої статті 5 Закону України «Про судовий збір» особа повинна мати статус військовослужбовця, а спір у справі повинен бути пов`язаний з проходженням нею військової служби, тобто професійною діяльністю особи, пов`язаною із обороною України.

У свою чергу, на підставі п.?6 ч.?1 ст.?5 Закону «Про судовий збір» звільнення від сплати судового збору передбачене лише у справах, що стосуються відшкодування матеріальних збитків, завданих внаслідок вчинення кримінального правопорушення.

З огляду на викладене, право на звільнення від сплати судового збору, передбачене п.?6 та п.?12 ч.?1 ст.?5 Закону України «Про судовий збір», можливе лише за умови одночасного дотримання законодавчо визначених критеріїв для конкретної категорії платника та предмету спору.

Водночас з електронних матеріалів справи та змісту позовних вимог ОСОБА_1 слідує, що, хоча позивач і проходив військову службу за контрактом, предмет спору у цій справі не пов`язаний із його військовою службою та не стосується відшкодування матеріальних збитків, завданих унаслідок вчинення кримінального правопорушення, оскільки відповідно до позовних вимог ОСОБА_1 останній просить суд установити наявність в діях начальника Миргородського РВП ГУНП полковника ОСОБА_2 ознак адміністративного правопорушення, передбаченого ст. 186, 212-3, 172-7 КУпАП (самоуправство щодо розгляду звернень), ст. 356, 367, 364, 256, 396 ККУ (самоуправство, службова недбалість, зловживання з метою пособництва в укриванні злочинної спільноти (людоловів) ТЦК), відповідно до вимог ч.1 ст.249, виявивши під час розгляду справи порушення закону, а також притягнення до адміністративної відповідальності начальника Миргородського РВП ГУНП полковника ОСОБА_2 за ст. 186, 212-3, 172-7 КУпАП шляхом накладення штрафу у розмірі чотириста неоподатковуваних мінімумів доходів громадян.

Окрім того, колегія суддів уважає за необхідне зауважити, що позивач оскаржує ухвалу про відмову у відкритті провадження у справі.

Питання сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу суду першої інстанції вирішувалося Великою Палатою Верховного Суду у справі № 915/955/15, де у пунктах 5.1, 5.2 постанови від 28.05.2018 зазначено, що підпунктом 7 пункту 2 частини другої статті 4 Закону № 3674-VI визначено ставку судового збору з апеляційної і касаційної скарг на ухвалу господарського суду у розмірі одного прожиткового мінімуму для працездатних осіб. Зазначене положення стосується подання апеляційних і касаційних скарг на всі без винятку ухвали господарського суду, які підлягають оскарженню, незалежно від того, чи передбачено Законом №3674-VI справляння судового збору за подання тих заяв, за результатами розгляду яких виносяться відповідні ухвали.

У контексті зазначеного вище правового висновку колегія суддів зазначає, що хоча зазначені висновки і сформовані Великою Палатою Верховного Суду у господарській справі, проте Закон № 3674-VI в цій частині є універсальним і не розрізняє підходи до вирішення питання сплати судового збору залежно від юрисдикції.

Також суд апеляційної інстанції наголошує, що подібні правові підходи застосовані в адміністративній юрисдикції у постановах Верховного Суду від 13.04.2022 у справі № 204/827/17, від 09.02.2023 у справах № 380/22710/21, № 120/3532/21, від 04.07.2023 у справі № 160/1712/21 та від 14.12.2023 року у справі №400/1415/20, тощо.

За таких обставин у суду відсутні підстави для відстрочення, розстрочення або звільнення позивача від сплати судового збору за подання апеляційної скарги.

Водночас колегія суддів при прийнятті таких висновків ураховує положення пункту 1 частини другої статті 129 Конституції України, згідно з якими, однією із основних засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.

Суд також звертає увагу на практику Європейського суду з прав людини (далі - ЄСПЛ, Суд), за якою вимога сплатити судовий збір не порушує право заявників на доступ до правосуддя, оскільки судовий збір є певним законним обмежувальним заходом, який є формою регулювання доступу до суду, а також попередження подання необґрунтованих та безпідставних позовів та перенавантаження судів. Таке обмеження не може розглядатись як таке, що саме по собі суперечить пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, яка ратифікована згідно із Законом України від 17 липня 1997 року № 475/97-ВР та набрала чинності для України 11 вересня 1997 року, який гарантує кожному право на розгляд його справи судом.

Відповідно до практики ЄСПЛ пункт 1 статті 6 Конвенції не вимагає від держав засновувати апеляційні або касаційні суди. Разом з тим, там, де такі суди існують, гарантії, що містяться у статті 6 Конвенції, повинні відповідати, зокрема, забезпеченню ефективного доступу до цих судів для того, щоб учасники судового процесу могли отримати рішення, яке стосується їх цивільних прав та обов`язків (Рішення ЄСПЛ у справі Гоффман проти Німеччини (Hoffmann v.Germany) від 11 жовтня 2001 року, пункт 65; Рішення ЄСПЛ у справі Кудла проти Польщі (Cudla v.Poland) від 26 жовтня 2000 року).

ЄСПЛ також указав, що інтереси справедливого здійснення правосуддя можуть виправдовувати накладення фінансових обмежень на доступ особи до суду. Положення пункту 1 статті 6 Конвенції про виконання зобов`язання забезпечити ефективне право доступу до суду не означає просто відсутність втручання, але й може вимагати вчинення позитивних дій у різноманітних формах з боку держави; не означає воно й беззастережного права на отримання безкоштовної правової допомоги з боку держави у цивільних спорах і так само це положення не означає надання права на безкоштовні провадження у цивільних справах (Рішення ЄСПЛ у справі Креуз проти Польщі (Kreuz v.Poland) від 19 червня 2001 року, пункт 59). Вимога про сплату державного мита є стримуючою мірою для потенційних позивачів від пред`явлення безрозсудних і необґрунтованих позовів. Для того, щоб гарантувати справедливий баланс між підтримкою нормального функціонування судової системи і захистом інтересів заявника при поданні позову до суду, внутрішньодержавні суди звільняють від сплати державного мита заявників, які можуть підтвердити свій поганий фінансовий стан (Рішення ЄСПЛ у справі Шишков проти Росії (Shishkov v.Russia) від 20 лютого 2014 року, пункт 111).

Оцінюючи фінансове становище особи, яка звертається до суду з вимогою про звільнення її від сплати судового збору, зменшення його розміру, надання відстрочки чи розстрочки в його сплаті, національні суди повинні встановлювати наявність у такої особи реального доходу (розмір заробітної плати, стипендії, пенсії, прибутку тощо), рухомого чи нерухомого майна, цінних паперів, можливості розпорядження ними без значного погіршення фінансового становища (Рішення ЄСПЛ Kniat v.Poland від 26 липня 2005 року, пункт 44; Рішення ЄСПЛ Jedamski and Jedamska v.Poland від 26 липня 2005 року.

Отже, чинним законодавством визначено право суду, а не обов`язок щодо надання відстрочки, розстрочки, зменшення розміру судового збору або звільнення заявника від сплати судового збору. У кожному конкретному випадку суд установлює можливість особи сплатити судовий збір на підставі поданих нею доказів щодо її майнового стану за своїм внутрішнім переконанням.

Окрім того, колегія суддів уважає за необхідне зазначити, що в апеляційній скарзі ОСОБА_1 посилався на те, що він є особою з інвалідністю І групи.

Водночас жодних належних та допустимих доказів, на підтвердження у позивача статусу особи з інвалідністю І групи до суду не подано, як і не надано інших доказів, які б підтверджували наявність пільг щодо сплати судового збору, передбачених, чинною на момент подання апеляційної скарги, редакцією Закону України «Про судовий збір».

Разом з цим колегія суддів звертає увагу, що судом апеляційної інстанції було забезпечено позивачу можливість усунути недоліки апеляційної скарги та реалізувати право на апеляційне оскарження шляхом постановлення ухвали про залишення апеляційної скарги без руху.

Однак у встановлений судом строк позивачем недоліки апеляційної скарги не усунуто, доказів сплати судового збору у розмірі 2 662,40 грн, а також належно оформленого клопотання про звільнення, відстрочення чи розстрочення сплати судового збору відповідно до статті 8 Закону України «Про судовий збір» з доказами на їх підтвердження, до суду не подано.

Згідно з ч. 5 ст. 298 КАС України питання про повернення апеляційної скарги суд апеляційної інстанції вирішує протягом п`яти днів з дня надходження апеляційної скарги або з дня закінчення строку на усунення недоліків.

Відповідно до ч. 2 ст. 298 КАС України до апеляційної скарги, яка оформлена з порушенням вимог, встановлених статтею 296 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Приписами п. 1 ч. 4 ст. 169 КАС України встановлено, що позовна заява повертається позивачеві, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Відповідно до ч. 6 та ч. 7 ст. 298 Кодексу адміністративного судочинства України про повернення апеляційної скарги постановляється ухвала, яка може бути оскаржена в касаційному порядку. Копія ухвали про повернення апеляційної скарги надсилається учасникам справи у порядку, визначеному статтею 251 цього Кодексу. Скаржнику надсилається копія ухвали про повернення апеляційної скарги разом з апеляційною скаргою та доданими до скарги матеріалами. Копія апеляційної скарги залишається в суді апеляційної інстанції.

З огляду на викладене та ураховуючи, що вимоги ухвали суду від 30.03.2026 у встановлений судом строк заявником не виконані, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для повернення апеляційної скарги позивачу в порядку, передбаченому частиною п`ятою статті 298 Кодексу адміністративного судочинства України.

У зв`язку з наведеним, з огляду на встановлену колегією суддів підставу для повернення апеляційної скарги, інші вимоги та клопотання позивача розгляду не підлягають.

Водночас колегія суддів зазначає, що повернення апеляційної скарги не перешкоджає повторному зверненню з апеляційною скаргою в порядку, визначеному законом.

Керуючись статтями 169, 298 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

У Х В А Л И В:

У задоволенні клопотання ОСОБА_1 про звільнення від сплати судового збору або відстрочення сплати судового збору за подання апеляційної скарги на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.03.2026 у справі № 541/734/26 за заявою ОСОБА_1 до Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області в особі полковника поліції Віталія Ярмолюка про визнання бездіяльності начальника Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області полковника поліції Віталія Ярмолюка незаконною, та притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 186, 212-3, 172-7 КУпАП - відмовити.

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Миргородського міськрайонного суду Полтавської області від 10.03.2026 у справі № 541/734/26 за заявою ОСОБА_1 до Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області в особі полковника поліції Віталія Ярмолюка про визнання бездіяльності начальника Миргородського РВП ГУНП в Полтавській області полковника поліції Віталія Ярмолюка незаконною, та притягнення до адміністративної відповідальності за ст. 186, 212-3, 172-7 КУпАП - повернути скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена у касаційному порядку протягом тридцяти днів, шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Головуючий суддя Я.В. П`янова
Судді В.Б. Русанова А.О. Бегунц