Справа № 620/4360/25
Суддя: Кобаль Михайло Іванович
Дата ухвалення: 2026-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Справа № 620/4360/25 Прізвище судді (суддів) першої інстанції: Дубіна М.М.,
Суддя-доповідач Кобаль М.І.
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

07 квітня 2026 року м. Київ

Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів:

головуючого Кобаля М.І.,

суддів Бужак Н.П., Оксененка О.М.,

при секретарі Литвин С.В.

за участю:

представників позивача: Панченко К.А., Бондар А.М.,

представника третьої особи: Діюк Т.Б.

розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року по справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Міністерства освіти і науки України, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача: Державне підприємство Міністерства освіти і науки України «Інформаційно-іміджевий центр» про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі по тексту - позивач,) звернулася до суду з адміністративним позовом до Міністерства освіти і науки України (далі по тексту - відповідач, МОН України) в якому просила:

- визнати протиправним та скасувати рішення МОН України від 14.11.2024 №1/21226-24 про відмову у визнанні іноземного документа про освіту ОСОБА_1 , а саме: диплома магістра психології від 10.11.2023 № НОМЕР_1 , виданого університетом Кот д`Азюр (Університет Лазурного берега);

- зобов`язати МОН України визнати диплом від 10.11.2023 № НОМЕР_1 , виданий університетом Кот д`Азюр та видати відповідне свідоцтво про визнання диплому.

Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року значений позов задоволено.

Не погоджуючись із зазначеним рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове рішення, яким в задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Свої вимоги апелянт обґрунтовує тим, що судом першої інстанції було порушено норми матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

Заслухавши суддю-доповідача, представників сторін, які з`явилися у призначене судове засідання, дослідивши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення, а оскаржуване рішення - без змін, виходячи з наступного.

Згідно із ч. 1 ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Частиною 1 ст. 242 КАС України передбачено, що рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, 16.07.2019 між Університетом Кот д`Азюр (Університет Лазурного берега, Франція), Національним педагогічним університетом імені М.П. Драгоманова та Міжнародним інститутом глибинної психології була укладена Рамкова угода про співпрацю та Угода про здійснення делокалізації навчання - Магістратура з психології, Програма «Клінічна психологія і терапевтична медіація через мистецтво».

Угода передбачає співпрацю між університетами з метою забезпечення навчання українських студентів у галузі психопатології та психоаналізу і забезпеченні передачі знань від французьких викладачів.

Метою даної Угоди є забезпечення безперервності магістратури, делокалізованої в Міжнародному Інституті глибинної психології м. Києва з 2009 року.

Відповідно до положень Угоди, передбачено здійснення делокалізації магістерської програми з психології Університету Кот д`Азюр (Університет Лазурного берега) у рамках Міжнародного інституту глибинної психології за підтримки Національного педагогічного університету імені М.П. Драгоманова.

У 2021 році ОСОБА_1 вступила на магістерську програму «Клінічна психологія і терапевтична медіація через мистецтво» Університету Кот д`Азюр (Франція), за програмою розробленою цим університетом, викладачами виступали представники цього університету, іспити складались перед французькими викладачами та французькою мовою, відповідно до Угоди, що відбувалось на базі Міжнародного інституту глибинної психології (Київ).

Під час навчання позивачки в Університеті Кот д`Азюр, ОСОБА_1 отримала Проміжний диплом про закінчення першого року навчання з метою здобуття ступеня Магістра № НОМЕР_2 про закінчення першого року навчання за програмою підготовки до ступеня магістра за 2021-2022 навчальний рік, довідку до диплома від 01.12.2022, що підтверджує присвоєння проміжного ступеня магістра (перший рік навчання), а також витяг із залікової відомості, який засвідчує успішне навчання позивачки в Університеті Кот д`Азюр.

Після завершення навчання, позивачці було присвоєно диплом магістра психології від 10.11.2023 № НОМЕР_1 , виданий університетом Кот д`Азюр.

Офіційний статус Університету Лазурного берега у Франції підтверджується Витягом з Офіційного бюлетеня Французької Республіки від 26.07.2019, в якому вказано, що Міністерство вищої освіти, досліджень та інновацій затвердило Указ від 25.07.2019 № 2019-785 про заснування Університету Лазурного берега та затвердження його статуту.

21.08.2024 ОСОБА_1 звернулася до Інформаційно-іміджевого центру Міністерства освіти і науки України із заявою про визнання диплому про освіту - магістра психології від 10.11.2023 № НОМЕР_1 , виданий університетом Кот д`Азюр, додавши до неї такі документи: проміжний диплом про освіту, диплом про завершення освіти, довідки та залікові відомості у вигляді нотаріально засвідчених перекладів апостильованих оригіналів.

Повідомленням від 14.11.2024 № 1/21226-24 МОН України щодо результату процедури визнання в Україні іноземного документа про освіту ОСОБА_1 було відмовлено у визнанні диплому магістра Університету Кот д`Азюр (далі по тексту - оскаржуване рішення).

Підставою для відмови у визнанні диплома відповідачем зазначено підпункту 4 пункту 3 Розділу VII Порядку № 504, згідно якого рішення про відмову у визнанні поданого Документа приймається у разі якщо Документ виданий за результатами навчання/здобуття освіти в освітній установі, освітньому провайдері, які не є офіційно визнані в державі, на території якої провадять освітню діяльність, якщо це передбачено законодавством цієї держави, та/або здійснюють освітню діяльність без дотримання вимог чинного законодавства цієї держави.

17.02.2025 позивачка звернулась до МОН України із заявою разом з пакетом документів та позицією щодо необхідності перегляду рішення про відмову у нострифікації зазначеного диплома.

12.03.2025 МОН України надало відповідь № 1/4731-25 позивачці про те, що рішення про відмову у визнанні в Україні диплома від 10.11.2023 № НОМЕР_1 , виданого на ім`я ОСОБА_2 , прийнято МОН України відповідно до чинного законодавства.

Позивачка вважаючи протиправним оскаржуване рішення, оформлене у вигляді повідомлення, звернулася до суду з даним позовом за захистом своїх прав та законних інтересів.

Приймаючи рішення про задоволення адміністративного позову, судом першої інстанції дійшов висновку, що оскаржуване рішення відповідача про відмову у визнанні іноземного документа про освіту, а саме диплома магістра психології від 10.11.2023 № НОМЕР_1 , виданого ОСОБА_1 університетом Кот д`Азюр (Університет Лазурного берега) з мотивів того, що документ виданий за результатами навчання/здобуття освіти в освітній установі, освітньому провайдері, які не є офіційно визнані в державі, на території якої провадять освітню діяльність, якщо це передбачено законодавством цієї держави, та/або здійснюють освітню діяльність без дотримання вимог чинного законодавства цієї держави через відсутність у Приватного вищого навчального закладу «Міжнародний інститут глибинної психології» ліцензії за програмою підготовки магістрів за спеціальністю «Психологія» не виявлено, не ґрунтується на критеріях, визначених у статті 19 Конституції України та статті 2 КАС України, тому є протиправним та підлягає скасуванню.

Також, суд першої інстанції дійшов висновку, що для належного та ефективного захисту прав позивачки існують законні підстави для зобов`язання МОН України визнати диплом від 10.11.2023 № НОМЕР_1 , виданий університетом Кот д`Азюр та видати відповідне свідоцтво про визнання диплому ОСОБА_1 .

Колегія суддів апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду першої інстанції, оскільки він знайшов своє підтвердження під час апеляційного розгляду справи.

Відповідно до частини першої статті 53 Конституції України кожен має право на освіту.

Визнання в Україні іноземних документів про вищу освіту здійснюється, відповідно до Конвенції про визнання кваліфікації з вищої освіти в Європейському регіоні, ратифікованої Законом України «Про ратифікацію Конвенції про визнання кваліфікацій з вищої освіти в Європейському регіоні» від 03.12.1999 №1273-XIV та міжнародних угод про взаємне визнання та еквівалентність документів про освіту і вчені звання.

Статтею VI.5 Розділу VI цієї Конвенції передбачено, що кожна сторона може зумовити визнання кваліфікації з вищої освіти, присуджених іноземними закладами освіти, які функціонують на її території, конкретними вимогами національного законодавства або окремими угодами, укладеними зі стороною, якій належать такі заклади.

Закон України від 05.09.2017 № 2145-VIII «Про освіту» (далі - Закон № 2145-VIII, в редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин) регулює суспільні відносини, що виникають у процесі реалізації конституційного права людини на освіту, прав та обов`язків фізичних і юридичних осіб, які беруть участь у реалізації цього права, а також визначає компетенцію державних органів та органів місцевого самоврядування у сфері освіти.

Освітня діяльність - діяльність суб`єкта освітньої діяльності, спрямована на організацію, забезпечення та реалізацію освітнього процесу у формальній та/або неформальній освіті (пункт 17 частини першої статті 1 Закону№ 2145-VIII).

Відповідно до частини 3 статті 82 Закону № 2145-VIII центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки проводить роботу, пов`язану із встановленням еквівалентності атестатів і дипломів міжнародним визнанням навчальних курсів, кваліфікацій, вчених звань і наукових ступенів, крім випадків, передбачених спеціальними законами.

Закон України від 01.07.2014 № 1556-VII «Про вищу освіту» (далі - Закон № 1556-VII) встановлює основні правові, організаційні, фінансові засади функціонування системи вищої освіти, створює умови для посилення співпраці державних органів і бізнесу з закладами вищої освіти на принципах автономії закладів вищої освіти, поєднання освіти з наукою та виробництвом з метою підготовки конкурентоспроможного людського капіталу для високотехнологічного та інноваційного розвитку країни, самореалізації особистості, забезпечення потреб суспільства, ринку праці та держави у кваліфікованих фахівцях.

Згідно з пунктом 17 частини першої статті 13 Закону № 1556-VII центральний орган виконавчої влади у сфері освіти і науки, зокрема, затверджує за погодженням із Національним агентством із забезпечення якості вищої освіти порядок визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти та наукових ступенів і проводить процедуру їх визнання, крім випадків, передбачених цим Законом.

Положенням про МОН України, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 16.10.2014 № 630 (далі - Положення про МОН), визначено, що МОН України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України та входить до системи органів виконавчої влади і є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, забезпечує формування та реалізації державної політики у сфері здійснення державного нагляду (контролю) за діяльністю навчальних закладів, підприємств, установ та організацій, які надають послуги у сфері освіти або провадять іншу діяльність, пов`язану з наданням таких послуг, незалежно від їх підпорядкування і форми власності, забезпечує ефективне і цільове використання бюджетних коштів.

Державне підприємство «Інформаційно-іміджевий центр» (далі - Центр) виконує функції національного інформаційного центру академічної мобільності відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 31.08.2011 № 924 «Питання національного інформаційного центру академічної мобільності» та наказу Міністерства освіти і науки, молоді та спорту України від 17.08.2012 № 925 «Щодо виконання функцій національного інформаційного центру академічної мобільності».

Крім того, Центр здійснює інформаційно-технічний супровід процедури визнання іноземних документів про освіту Міністерства освіти і науки України та готує висновок про результати процедури визнання документів про освіту, виданих освітніми установами іноземних держав, який є підставою для прийняття компетентним органом з визнання рішення про результати процедури визнання.

Процедура визнання в Україні здобутих в іноземних вищих навчальних закладах ступенів вищої освіти визначена Порядком визнання здобутих в іноземних закладах вищої освіти ступенів вищої освіти, затвердженого наказом Міністерства освіти і науки України №504 віл 05.05.2015 (у редакції наказу від 05.09.2022 №784) (далі по тексту - Порядок №504), у якому терміни вжито в таких значеннях, зокрема:

відмова у визнанні - це офіційне рішення компетентного органу з визнання про відмову у визнанні іноземного документа про освіту;

визнання - це офіційне підтвердження компетентним органом з визнання справжності та академічного рівня іноземної освітньої кваліфікації або періодів навчання з метою надання власнику кваліфікації права претендувати на вступ до закладу вищої освіти та/або продовження навчання, можливості претендувати на працевлаштування в Україні;

документ про освіту (далі - Документ) - це документ, який містить інформацію (у тому числі персональні дані) про Власника, його кваліфікацію, рівень та ступінь вищої освіти, спеціальність, спеціалізацію, перепідготовку або засвідчує проходження періоду навчання в іноземному закладі вищої освіти;

компетентний орган з визнання - це орган, якому відповідно до законодавства офіційно доручено ухвалювати рішення про результати процедури визнання іноземних кваліфікацій та періодів навчання;

освітній провайдер - це філія, представництво, кампус, або інший відокремлений підрозділ іноземної освітньої установи; заклад, який провадить освітню діяльність за іноземною освітньою програмою та/або належить до системи освіти іноземної країни;

освітня програма (далі - Програма) - комплекс освітніх компонентів певного курсу навчання, прийнятий та підтверджений компетентним органом, що належить до системи вищої освіти іноземної країни, після закінчення якого слухачу присуджується відповідний ступінь вищої освіти;

освітня установа - заклад освіти або інший суб`єкт освітньої діяльності іноземної країни, який присуджує ступені вищої освіти та/або видає документи про освіту і періоди навчання;

повідомлення про відмову у визнанні Документа (далі - Повідомлення) - документ, що засвідчує офіційне рішення компетентного органу з визнання про відмову у визнанні іноземного документа про освіту;

статус освітньої установи, освітнього провайдера - наявність в освітньої установи, освітнього провайдера права провадити освітню діяльність за програмами вищої освіти та присвоювати кваліфікації у країні здійснення освітньої діяльності та країні походження документа про освіту.

Процедура визнання в Україні здобутих в іноземних освітніх установах кваліфікацій вищої освіти, регламентована у розділі V Порядку № 504, згідно із пунктом 1 якого процедура визнання Документа, окрім випадків, зазначених у пунктах 2-3 цього розділу, складається з:

1) верифікації Документа та/або додатка до нього; а у разі необхідності - верифікації документів про попередню освіту;

2) перевірки статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або Програми, за результатами якої виданий Документ (далі - перевірка статусу);

3) оцінки кваліфікації або періоду навчання, зазначеного в Документі, та встановлення їхньої відповідності освітньому або освітньо-професійному ступеню в Україні, академічних та/або професійних прав (далі - оцінка кваліфікації).

Для отримання відомостей про Документ та/або проходження Власником періоду навчання, перевірки статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або Програми, за результатами якої виданий Документ, проведення оцінки кваліфікації або періодів навчання, зазначених в Документі, компетентний орган з визнання має право звернутися до офіційних установ.

Компетентний орган з визнання має право перевірити походження Документа, документа про попередню освіту з тимчасово окупованих територій України та відомостей щодо проходження Власником періодів навчання в нелегітимних освітніх установах, освітніх провайдерах, розташованих на тимчасово окупованих територіях України. Перевірка включає запити до офіційних установ, додаткові опитування та тестування Власника Документа, аналіз додаткових документів, письмові заяви Власника Документа, у тому числі афідевіт.

Процедура прийняття рішення з окресленого вище питання регламентована положеннями розділу VII Порядку № 504, пунктом 2 якого визначено, що компетентний орган з визнання на підставі Висновку приймає одне з таких рішень, яке оформлюється наступним чином:

про визнання Документа, про що Заявнику видається Свідоцтво;

про відмову у визнанні поданого Документа, про що Заявнику надається Повідомлення із зазначенням підстав прийняття такого рішення.

Зокрема, згідно із підпунктом 4 пункту 3 розділу VII Порядку № 504 рішення про відмову у визнанні поданого Документа приймається у разі, якщо Документ виданий за результатами навчання/здобуття освіти в освітній установі, освітньому провайдері, які не є офіційно визнані в державі, на території якої провадять освітню діяльність, якщо це передбачено законодавством цієї держави, та/або здійснюють освітню діяльність без дотримання вимог чинного законодавства цієї держави;

У свою чергу пунктом 1 розділу IХ Порядку № 504 визначено, що у разі незгоди Власника з результатами процедури визнання, Власник або інша уповноважена ним особа не пізніше 3 місяців з дати видачі Свідоцтва або Повідомлення може звернутися до компетентного органу з визнання, що здійснював процедуру визнання, із мотивованою письмовою заявою про перегляд рішення, в якій має бути зазначено дату реєстрації, номер документа про результат процедури визнання, та надати додаткові документи щодо Програми, отриманої кваліфікації тощо. У такому випадку компетентний орган з визнання розглядає всі додатково надані Власником документи та проводить їх дослідження, у результаті якого попереднє рішення може бути переглянуто.

За результатами перегляду рішення видається Свідоцтво або надсилається офіційний лист із зазначенням підстав відмови у перегляді рішення.

Перегляд рішення здійснюється у строк не більше 4 місяців з дати отримання всіх необхідних документів та інформації необхідної для здійснення перегляду рішення.

Якщо Власник не згодний з результатами процедури визнання, здійсненої компетентним органом з визнання - закладом вищої освіти, Власник, або уповноважена ним особа, може звернутися до МОН для здійснення процедури визнання відповідно до положень цього Порядку.

Рішення компетентного органу з визнання може бути оскаржене у судовому порядку (пункт 4 розділу IХ Порядку № 504).

Аналіз наведених норм права свідчить про те, що процедура визнання в Україні здобутих в іноземних освітніх установах кваліфікацій вищої освіти чітко врегульовано законодавством, одним із етапів якої є перевірка статусу освітньої установи, освітнього провайдера та/або Програми, за результатами якої виданий Документ.

У даному випадку вирішальним є питання належності статусу освітнього провайдера, в розмінні Порядку № 504 Міжнародному університету глибинної психології, як стверджує МОН Кураїни, чи Університету Кот-д`Азюр, як стверджує позивачка.

Як вірно встановлено судом першої інстанції та вбачається з матеріалів справи, освітній провайдер в розумінні Порядку № 504 - це філія, представництво, кампус, або інший відокремлений підрозділ іноземної освітньої установи; заклад, який провадить освітню діяльність за іноземною освітньою програмою та/або належить до системи освіти іноземної країни.

Судом встановлено, та це не заперечується сторонами, що навчальний процес в межах Рамкової угоди про співпрацю та Угоди про здійснення делокалізації навчання - Магістратура з психології, Програма «Клінічна психологія і терапевтична медіація через мистецтво», укладеної 16.07.2019 між Університетом Кот д`Азюр (Університет Лазурного берега, Франція), Національним педагогічним університетом імені М.П. Драгоманова та Міжнародним інститутом глибинної психології (далі - Угода), в межах яких ОСОБА_1 проходила навчання за магістерською програмою «Клінічна психологія і терапевтична медіація через мистецтво» Університету Кот д`Азюр (Франція), яка відбувалось на базі Міжнародного інституту глибинної психології (Київ), після завершення якого позивачці було присвоєно диплом магістра психології від 10.11.2023 № НОМЕР_1, виданий університетом Кот д`Азюр, відбувався за освітньою програмою французького університету з використанням французької мови та їх методів.

Тобто, за умовами цих документів установою, яка надає освітні послуги, є - Університет Кот-д`Азюр (Ніцца, Франція).

Міжнародний інститут глибинної психології бере на себе зобов`язання забезпечити платформу та необхідні умови для отримання освітніх послуг за програмою магістратури Університета Кот-д`Азюр, делокалізованої в м. Київ, а також здійснювати організаційний супровід програми.

Міжнародний інститут глибинної психології уповноважений партнерами на забезпечення адміністративного та організаційного управління магістерською програмою, а саме: надання приміщень для навчання, забезпечення інтернет-зв`язком, перекладацький супровід, організація комунікації між українськими студентами та французькими викладачами тощо. Делокалізоване навчання (у Києві) відповідає навчанню, яке здійснюється безпосередньо в Університеті Кот-д`Азюр, з урахуванням змін, внесених до програми в Педагогічному додатку, згідно з положеннями про контроль знань, прийнятими цим університетом. За умови виконання Магістрантом академічних вимог програми навчання Університету Кот-д`Азюр йому видається державний диплом Франції.

Тобто, у цьому випадку освітнім провайдером в розумінні Порядку № 504 виступає саме Університет Кот д`Азюр, оскільки саме він провадить освітню діяльність за іноземною освітньою програмою та/або належить до системи освіти іноземної країни.

При цьому, Університет Кот-д`Азюр в розумінні Порядку № 504 має одночасно статус освітньої установи, як заклад освіти або інший суб`єкт освітньої діяльності іноземної країни, який присуджує ступені вищої освіти та/або видає документи про освіту і періоди навчання, що жодним чином не суперечить наведеним вище нормативно-правим актам.

Разом з тим, доводи апелянта про те, що враховуючи визначення «освітня діяльність», наведене у пункті 17 частини першої статті 1 Закону № 2145-VIII Міжнародний інститут глибинної психології здійснював організацію, забезпечення та реалізацію освітнього процесу, що втілювалось через: керування адміністративними аспектами: прийом заявок на вступ (стаття 4 Угоди про делокалізацію), стягнення оплати за навчання (стаття 5 Угоди про делокалізацію), фінансування заходів співробітництва, що включає формування вартості навчання, яке покриває всі витрати пов`язані з виконанням магістерської роботи (винагорода викладачам, транспорт і проживання викладачів, переклад тощо) (стаття 8 Угоди про делокалізацію); керування організаційними аспектами програми: надання аудиторії, підключення до Інтернету, допомога в перекладі та сприяння спілкуванню між українськими студентами та французькими викладачами (Лист від 27.02.2025), співпраця у написанні програм та відповідальність за зміст і організацію навчання (стаття 6 Угоди про делокалізацію); реалізація освітнього процесу: участь в приймальній комісії, попередній відбір кандидатів та проведення співбесід (пункт 4 статті 4 Угоди про делокалізацію); спільна реалізація навчання, співпраця у написанні програм, обмін викладачами, науковцями, студентами (стаття 3 Угоди про делокалізацію); викладання деяких методологічних курсів (Лист від 27.02.2025); участь в екзаменаційній комісії (пункт 7.3. статті 7 Угоди про делокалізацію), яка за своєю суттю здійснює проведення атестації здобувачів освіти з метою визначення рівня їхніх знань, умінь і компетентностей перед присвоєнням відповідного освітнього або освітньо-кваліфікаційного ступеня, не заслуговують на увагу суду, оскільки не спростовують наведені вище висновки, адже положеннями Порядку № 504 не визначено, що статус освітнього провайдера є ексклюзивним, тобто належати лише одній установі, задіяній у здійсненні делокалізації навчання: Магістратура з психології, Програма «Клінічна психологія і терапевтична медіація через мистецтво».

Окрім того, апелянтом не спростовано ані в суді першої інстанції, ані в суді апеляційної інстанції, факт видачі іншій особі свідоцтва МОН України від 11.01.2024 № 226-24 про визнання в Україні іноземного документа про освіту - диплому, виданого тим самим Університетом Лазурного берега (Французка Республіка) за другим магістерським рівнем за програмою «Психологія/Клінічна психологія і терапевтична медіація через мистецтво для дослідницьких і професійних цілей», копія якого наявна в матеріалах справи.

При цьому, доводи відповідача про пропуск строку звернення до суду з цим позовом не заслуговує на увагу, оскільки повідомлення про відмову у визнанні Документа було оскаржено ОСОБА_1 в межах строку встановленого ст. 122 КАС України, після отримання відповіді № 1/4731-25 від 12.03.2025 від МОН, звернувшись до суду 16.04.2025 з даним позовом.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що оскаржуване рішення відповідача про відмову у визнанні іноземного документа про освіту, а саме диплома магістра психології ОСОБА_1 від 10.11.2023 № НОМЕР_1, виданого університетом Кот д`Азюр (Університет Лазурного берега), є протиправним та підлягає скасуванню.

При обранні способу відновлення порушеного права позивача суд апеляційної інстанції виходить з принципу верховенства права, як складової частини змісту і спрямованості діяльності держави, а також зважає на принцип ефективності такого захисту, що обумовлює безпосереднє поновлення судовим рішенням прав особи, що звернулась за судовим захистом без необхідності додаткових її звернень та виконання будь-яких інших умов для цього.

Згідно судової практики Європейського суду з прав людини (рішення по справі Олссон проти Швеції від 24 березня 1988 року) запорукою вірного застосування дискреційних повноважень є високий рівень правової культури державних службовців, водночас, суди повинні відновлювати порушене право шляхом зобов`язання суб`єкта владних повноважень, у тому числі колегіальний орган, прийняти конкретне рішення про надання можливості, якщо відмова визнана неправомірною, а інших підстав для відмови не вбачається.

При цьому, Суд застосовує висновки Європейського суду з прав людини, викладені в рішенні від 01.07.2003 р. по справі «Суомінен проти Фінляндії», відповідно до яких, саме орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень.

Так, згідно з ч. 3-4 статті 245 Кодексу адміністративного судочинства України у разі скасування нормативно-правового або індивідуального акта суд може зобов`язати суб`єкта владних повноважень вчинити необхідні дії з метою відновлення прав, свобод чи інтересів позивача, за захистом яких він звернувся до суду.

У випадку, визначеному пунктом 4 частини другої цієї статті, суд може зобов`язати відповідача - суб`єкта владних повноважень прийняти рішення на користь позивача, якщо для його прийняття виконано всі умови, визначені законом, і прийняття такого рішення не передбачає права суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд.

Пленум Вищого адміністративного суду України в пункті 10.3 Постанови від 20.05.2013 №7 «Про судове рішення в адміністративній справі» зазначив, що суд може ухвалити постанову про зобов`язання відповідача прийняти рішення певного змісту, за винятком випадків, коли суб`єкт владних повноважень під час адміністративних процедур відповідно до закону приймає рішення на основі адміністративного розсуду.

Згідно з Рекомендацією Комітету Міністрів Ради Європи №R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів 11.03.1980, під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Згідно з пунктом 1.6 Методології проведення антикорупційної експертизи, затвердженої Наказом Міністерства юстиції України від 24.04.2017 №1395/5, дискреційні повноваження - це сукупність прав та обов`язків органів державної влади та місцевого самоврядування, осіб, уповноважених на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, що надають можливість на власний розсуд визначити повністю або частково вид і зміст управлінського рішення, яке приймається, або можливість вибору на власний розсуд одного з декількох варіантів управлінських рішень, передбачених нормативно-правовим актом, проектом нормативно-правового акта.

Таким чином, дискреція - це елемент управлінської діяльності. Вона пов`язана з владними повноваженнями і їх носіями - органами державної влади та місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами. Дискрецію не можна ототожнювати тільки з формалізованими повноваженнями - вона характеризується відсутністю однозначного нормативного регулювання дій суб`єкта. Він не може ухилятися від реалізації своєї компетенції, але і не має права виходити за її межі.

Тобто, дискреційні повноваження - це законодавчо встановлена компетенція владних суб`єктів, яка визначає ступінь самостійності її реалізації з урахуванням принципу верховенства права; ці повноваження полягають в застосуванні суб`єктами адміністративного розсуду при здійсненні дій і прийнятті рішень.

Отже, у разі відсутності у суб`єкта владних повноважень законодавчо закріпленого права адміністративного розсуду при вчиненні дій/прийнятті рішення, та встановлення у судовому порядку факту протиправної поведінки відповідача, зобов`язання судом суб`єкта владних повноважень прийняти рішення конкретного змісту не можна вважати втручанням у дискреційні повноваження, адже саме такий спосіб захисту порушеного права є найбільш ефективним та направлений на недопущення свавілля в органах влади.

Суд звертає увагу на те, що статтею 13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (право на ефективний засіб юридичного захисту) передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, наслідків, дає найбільший ефект.

У пункті 145 рішення від 15 листопада 1996 року у справі «Чахал проти Об`єднаного Королівства» (Chahal v. The United Kingdom, (22414/93) [1996] ECHR 54) Європейський суд з прав людини зазначив, що згадана норма гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, що передбачаються Конвенцією, незалежно від того, яким чином вони виражені в правовій системі тієї чи іншої країни.

Таким чином, суть цієї статті зводиться до вимоги надати заявникові такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органові розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист, хоча держави - учасники Конвенції мають деяку свободу розсуду щодо того, яким чином вони забезпечують при цьому виконання своїх зобов`язань. Крім того, Суд указав на те, що за деяких обставин вимоги статті 13 Конвенції можуть забезпечуватися всією сукупністю засобів, що передбачаються національним правом.

Стаття 13 вимагає, щоб норми національного правового засобу стосувалися сутності небезпідставної заяви за Конвенцією та надавали відповідне відшкодування. Зміст зобов`язань за статтею 13 також залежить від характеру скарги заявника за Конвенцією. Тим не менше, засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути ефективним як у законі, так і на практиці, зокрема, у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (п. 75 рішення Європейського суду з прав людини у справі Афанасьєв проти України від 5 квітня 2005 року (заява № 38722/02)).

Отже, ефективний засіб правового захисту у розумінні статті 13 Конвенції повинен забезпечити поновлення порушеного права і одержання особою бажаного результату; винесення рішень, які не призводять безпосередньо до змін в обсязі прав та забезпечення їх примусової реалізації, не відповідає розглядуваній міжнародній нормі.

Також, у своєму рішенні від 16.09.2015 у справі №21-1465а15 Верховний Суд України вказав, що спосіб відновлення порушеного права має бути ефективним та таким, який виключає подальші протиправні рішення, дії чи бездіяльність суб`єкта владних повноважень, а у випадку невиконання, або неналежного виконання рішення не виникала б необхідність повторного звернення до суду, а здійснювалося примусове виконання рішення.

З огляду на вищезазначену правову позицію, обставини справи та доводи сторін, колегія суддів апеляційної інстанції доходить висновку, що належним та ефективним способом захисту позивачки є зобов`язання МОН України визнати диплом від 10.11.2023 № НОМЕР_1, виданий університетом Кот д`Азюр та видати відповідне свідоцтво про визнання диплому ОСОБА_1 .

Правовими положеннями ч.1 ст. 308 КАС України регламентовано, що суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави (ч. 1 ст. 6 КАС України).

Верховенство права є найважливішим принципом правової держави. Змістом цього принципу є пріоритет (тобто верховенство) людини, її прав та свобод, які визнаються найвищою соціальною цінністю в Україні. Цей принцип закріплено у ст. 3 Конституції України.

Окрім того, права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.

Як зазначено в п. 4.1 Рішення Конституційного суду України від 02.11.2004 р. N 15-рп/2004 суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує захист гарантованих Конституцією та законами України прав і свобод людини і громадянина, прав і законних інтересів юридичних осіб, інтересів суспільства і держави.

Європейський суд з прав людини у своїх рішеннях визначив окремі ознаки принципу верховенства права у розбудові національних систем правосуддя та здійсненні судочинства, яких мають дотримуватись держави - члени Ради Європи, що підписали Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року.

Колегія суддів апеляційної інстанції бере до уваги правову позицію Європейського суду з прав людини, яка викладена в справі «Пономарьов проти України» (пункт 40 мотивувальної частини рішення від 3 квітня 2008 року), в якому Суд наголосив, що «право на справедливий судовий розгляд», яке гарантовано п. 1 ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, має розумітися у світлі преамбули Конвенції, у відповідній частині якої зазначено, що верховенство права є спільною спадщиною Високих Договірних Сторін. Одним з фундаментальних аспектів верховенства права є принцип правової визначеності, який передбачає повагу до принципу res judicata - принципу остаточності рішень суду.

У справі «Сокуренко і Стригун проти України» Європейський суд з прав людини зазначив, що «стаття 6 Конвенції не зобов`язує держав - учасників Конвенції створювати апеляційні чи касаційні суди. Однак там, де такі суди існують, необхідно дотримуватись гарантій, визначених у статті 6» (пункт 22 мотивувальної частини рішення від 20 липня 2006 року).

Відповідно до ч. 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Колегія суддів апеляційної інстанції приходить до висновку, що інші доводи апелянта не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, а тому судом до уваги не приймаються.

Аналіз наведених положень дає підстави колегії суддів апеляційної інстанції дійти висновку, що даний адміністративний позов підлягає задоволенню, а доводи апеляційної скарги не заслуговують на увагу суду.

Отже, колегія суддів апеляційної інстанції вважає, що судом першої інстанції було вірно встановлено фактичні обставини справи, надано належну оцінку дослідженим доказам, прийнято законне та обґрунтоване рішення у відповідності з вимогами матеріального та процесуального права.

Обставини, викладені в апеляційній скарзі, до уваги не приймаються, оскільки є необґрунтованими та не є підставами для скасування рішення суду першої інстанції.

В зв`язку з цим, колегія суддів вважає необхідним апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Керуючись ст.ст. 242, 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Міністерства освіти і науки України - залишити без задоволення.

Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 19 червня 2025 року - залишити без змін.

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду у порядку та строки, визначені ст.ст. 328-331 КАС України.

Головуючий суддя: М.І. Кобаль

Судді: Н.П. Бужак

О.М. Оксененко

Повний текст виготовлено 13.04.2026 року