Справа № 420/32593/24
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2026-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

15 квітня 2026 року

м. Київ

справа №420/32593/24

адміністративне провадження № К/990/8858/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Васильєвої І.А.,

суддів: Ханової Р.Ф., Юрченко В.П.,

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025 у справі №420/32593/24 за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «НІАГАРА-ПЛЮС» до Головного управління ДПС в Одеській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

Як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, ТОВ «НІАГАРА - ПЛЮС» звернулося до суду першої інстанції із позовом до Головного управління ДПС в Одеській області, в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення :

- №709 від 01.07.2024 про зменшення суми від`ємного значення з ПДВ на суму 1.178.768,00 грн;

- №709 від 01.07.2024 про застосування штрафу за несвоєчасну реєстрацію податкових накладних в сумі 56.050,92 грн;

- №709 від 01.07.2024 про збільшення податкового зобов`язання з ПДВ на суму 12.426.550,00 грн та застосування штрафних санкцій в сумі 3.106.638 грн;

- №709 від 16.09.2024 про збільшення податку на прибуток підприємств на суму 13.399.334,00 грн та застосування штрафних санкцій в сумі 634.217,00 грн.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 позов ТОВ «НІАГАРА-ПЛЮС» задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області від 16.09.2024 №709 в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на прибуток приватних підприємств на суму 4.370.899,00 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області від 01.07.2024 №709 в частині збільшення суми грошового зобов`язання за платежем податок на додану вартість на суму 3.627.928,00 грн та нарахування штрафних (фінансових) санкцій на суму 907.233,00 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС в Одеській області від 01.07.2024 №709 повністю. В задоволенні іншої частини позовних вимог відмовлено.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025 апеляційну скаргу Головного управління ДПС в Одеській області залишено без задоволення. Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «НІАГАРА-ПЛЮС» задоволено частково; скасовано вищенаведене рішення суду першої інстанції в частині відмови у задоволенні позовних вимог щодо податкових повідомлень-рішень від 01.07.2024 та 16.09.2024 №709, №709. В цій частині прийнято нову постанову, якою визнано протиправними та скасовано повність податкові повідомлення рішення ГУ ДПС в Одеській області від 16.09.2024 №709 та від 01.07.2024 року №709. В іншій частині рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 залишено без змін.

Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження.

До Верховного Суду 26.02.2026 вдруге надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025 у справі №420/32593/24; попередню касаційну скаргу від 27.11.2025 повернуто ухвалою Верховного Суду від 12.01.2026, бо в ній не були викладені передбачені частиною 4 статті 328 КАС України підстави для оскарження судових рішень в касаційному порядку на виконання вимог ухвали про залишення касаційної скарги буз руху від 17.12.2025 року.

Ухвалою Верховного Суду від 16.03.2026 касаційну скаргу залишено без руху, встановлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання обґрунтованого клопотання про поновлення строку касаційного оскарження, оскільки скаржником не обґрунтовано зволікання з повторним поданням касаційної скарги і для належного викладення підстав касаційного оскарження.

На виконання вимог вказаної ухвали податковим органом надіслано уточнену касаційну скаргу та заявлено клопотання про поновлення строку касаційного оскарження, в обґрунтування якого так само як і при зверненні з касаційною скаргою (вдруге) знов зазначено, що повернення попередньо поданої касаційної скарги судом не позбавляє права скаржника на повторне звернення до суду касаційної інстанції в найкоротший термін після усунення її недоліків, а також зауважено на відсутності надмірного зволікання з боку скаржника при зверненні з цією касаційною скаргою.

Розглянувши вказане клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження Верховний Суд зауважує, що воно є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини 1 статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Частиною 2 статті 329 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Відповідно до частини 3 статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною 5 статті 333 цього Кодексу.

Верховний Суд в ухвалі про залишення касаційної скарги без руху зазначав скаржнику, що право на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення не є абсолютним. Вчасна первинна подача касаційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки у такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності. Повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження і не дає права скаржнику у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною 1 статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, вважає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини 8 статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

Водночас приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України, в тому числі щодо належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями, і для його виконання процесуальний закон встановлює достатній строк - тридцять днів з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення (з дня отримання копії судового рішення).

Разом з цим, Верховний Суд зауважує, що підставою для повернення попередньої касаційної скарги стало недотримання скаржником вимог статей 328, 330 КАС України щодо належного викладення підстав, тобто, саме проявлений податковим органом підхід до оформлення касаційної скарги став причиною для її повернення.

Усуваючи недоліки касаційної скарги по суті підстав касаційного оскарження скаржником знову визначено п.п.1, 4 ч.4 ст. 328 та п.4 ч.4 ст. 328 КАС України, з відповідним посиланням на п.1 ч.2 ст.353 КАС України, а саме - судами першої та апеляційної інстанції порушено норми як матеріального, так і процесуального права в частині встановлення обставин у справі та дослідження зібраних доказів, крім того, зроблено суперечливі висновки щодо встановлених обставин у справі. Ці порушення призвели до неправильного застосування норм Національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку щодо дисконтування довгострокових зобов`язань, ігнорування законодавчих вимог до первинних документів для підтвердження реальності операцій, а також неврахування висновків Верховного Суду в подібних справах, що суперечить принципам єдності судової практики. Зокрема, суди не забезпечили повного, всебічного та об`єктивного з`ясування всіх обставин справи, що є фундаментальним принципом адміністративного судочинства, закріпленим у ст. 9 КАС України, яка вимагає, щоб судочинство здійснювалося на засадах змагальності сторін, диспозитивності та офіційності. Податковим органом вчинено посилання на постанови Верховного Суду від 29.07.2020 у справі №640/4003/19, від 09.08.2023 у справі №420/23460/21, зазначено про невірне застосування судами положень статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», НП(С)БО 11 «Зобов`язання».

Проте на виконання вимог ухвали про залишення касаційної скарги без руху скаржником не враховано, що обов`язковими умовами при оскарженні судових рішень на підставі пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України є зазначення у касаційній скарзі норми матеріального права, яку неправильно застосовано судами; постанови Верховного Суду і який саме висновок щодо застосування цієї ж норми у ній викладено; висновку судів, який суперечить позиції Верховного Суду; обґрунтування, в чому полягає подібність правовідносин у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду i у якій подається касаційна скарга).

При цьому недостатньо самого лише зазначення постанови Верховного Суду, в якій викладено висновок про застосування норми права, обов`язковою умовою є те, що правовідносини у справах (у якій викладено висновок Верховного Суду і у якій подається касаційна скарга) мають бути подібними. Подібність правовідносин означає, зокрема подібність суб`єктного складу учасників відносин, об`єкта та предмета правового регулювання, а також умов застосування правових норм (зокрема, часу, місця, підстав виникнення, припинення та зміни відповідних правовідносин). Зміст правовідносин з метою з`ясування їх подібності в різних рішеннях суду (судів) визначається обставинами кожної конкретної справи. При цьому, обставини, які формують зміст таких правовідносин і впливають на застосування норм матеріального права, самі по собі не формують подібності правовідносин, важливими факторами є також доводи і аргументи сторін, які складають межі судового розгляду справи.

Скаржником не доведено подібність правовідносин у справах, не взято до уваги, що судові рішення суду касаційної інстанції ґрунтуються на конкретних фактичних обставинах справи, які залежать від їх повноти, характеру, об`єктивності, юридичного значення. Посилання на постанови Верховного Суду у скарзі зроблено без аналізу та врахування обставин справи, за яких суд касаційної інстанції зробив ці висновки, які стосуються здебільшого оцінки встановлених судами обставин та досліджених ними доказів.

Контролюючим органом знову не обґрунтовано, в чому висновки судів попередніх інстанцій суперечать правовим позиціям Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах.

Тоді, як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень і вказувалось скаржнику, судами попередніх інстанцій враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 24.10.2018 у справі №804/16030/15, від 21.10.2019 у справі №814/1564/18, в постанові Великої Палати Верховного Суду від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 і за результатами розгляду справи після сукупної оцінки доказів у справі зроблено висновок про документальне підтвердження реальності господарських операцій позивача з контрагентами за перевіряємий період та відхилені посилання контролюючого органу на зібрану податкову інформацію відносно контрагентів позивача (відсутність основних фондів, трудових ресурсів, ланцюгів постачання) з посиланням на необхідність для підтвердження цих підстав проведення зустрічних звірок контрагентів з метою документального підтвердження спірних господарських відносин.

Отже доводи касаційної скарги зводяться до викладення фактичних обставин справи, цитування норм податкового законодавства України, висловлення незгоди з наданою судами правовою оцінкою наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, переоцінки доказів, що не є належним обґрунтуванням підстав касаційного оскарження.

У цій справі у скаржника було достатньо часу для приведення своєї касаційної скарги у відповідність із вимогами КАС України, проте, звертаючись повторно до суду з касаційною скаргою, скаржник не усунув недоліків, які стали підставою для повернення попередньої касаційної скарги і власне, слугували підставою для залишення касаційної скарги без руху.

Слід зауважити, що приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України в частині належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, оскільки в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження, а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частини 1, 3 статті 341 КАС України).

Недотримання особою вимог процесуальних норм щодо форми та змісту касаційної скарги за загальним правилом не є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження. Це правило ще в більшій мірі стосується суб`єкта владних повноважень, щодо якого презюмується, що в його розпорядженні є достатньо засобів, зокрема організаційного характеру, для виконання покладених завдань.

Невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналіз положень статей 5, 13, 328, 329 КАС України дозволяє дійти висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку, яке повинно бути реалізовано у встановлений вказаним кодексом строк.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання касаційної скарги.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в касаційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.

З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного строку касаційного оскарження.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328, 329, 330, 332, 333, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску строку касаційного оскарження та відмовити у задоволенні клопотання Головного управління ДПС в Одеській області про поновлення строку касаційного оскарження рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 та постанови П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025 у справі №420/32593/24.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС в Одеській області на рішення Одеського окружного адміністративного суду від 21.04.2025 та постанову П`ятого апеляційного адміністративного суду від 28.10.2025 у справі №420/32593/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

СуддіІ.А. Васильєва Р.Ф. Ханова В.П. Юрченко