Справа № 120/11134/24
Суддя: Васильєва І.А.
Дата ухвалення: 2026-04-16 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

16 квітня 2026 року

м. Київ

справа №120/11134/24

адміністративне провадження № К/990/11619/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Васильєвої І.А.,

суддів: Ханової Р.Ф., Юрченко В.П.

перевіривши касаційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.08.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2025 у справі №120/11134/24 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіс» до Головного управління ДПС у Вінницькій області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень,

УСТАНОВИВ:

Як встановлено з Єдиного державного реєстру судових рішень, рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 12.08.2025 позов задоволено частково. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 07.08.2024 №. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 07.08.2024 № в частині нарахування суми 510.674 грн та штрафних санкцій в розмірі 127.668,50 грн. Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Вінницькій області від 07.08.2024 № в частині нарахування штрафних санкцій 68.490,26 грн. У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження.

Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2025 апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Вінницькій області залишено без задоволення.

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіс» задоволено частково. Рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.08.2025 скасовано в частині відмовлених позовних вимог щодо визнання протиправними та скасування податкових повідомлень рішень. Ухвалено в цій частині нову постанову, якою частково задоволено позовні вимоги Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіс». Визнано протиправними та скасовано податкові повідомлення-рішення від 07.08.2024 №, №, № в повному обсязі. В задоволенні решти вимог апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю «Авіс» відмовлено. В решті рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.08.2025 залишено без змін.

Справа розглядалася в порядку загального позовного провадження. Касаційну скаргу на вказані судові рішення подано вдруге, оскільки попередню касаційну скаргу повернуто ухвалою Верховного Суду від 04.03.2026, внаслідок не викладення скаржником підстав касаційного оскарження судових рішень, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

До Верховного Суду 13.03.2026 надійшла касаційна скарга Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.08.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2025 у справі №120/11134/24.

Ухвалою Верховного Суду від 24.03.2026 касаційну скаргу залишено без руху, встановлено скаржнику десятиденний строк з дня вручення копії цієї ухвали для усунення недоліків касаційної скарги шляхом подання обґрунтованого клопотання про поновлення пропущеного строку касаційного оскарження, належного викладення підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України.

На виконання вимог вказаної ухвали, податковим органом надіслано заяву про усунення недоліків касаційної скарги, в якій викладено такі ж самі підстави касаційного оскарження та заявлено клопотання про поновлення строку касаційного оскарження, в обґрунтування якого знову зазначено, що повернення попередньо поданої касаційної скарги судом не позбавляє права скаржника на повторне звернення до суду касаційної інстанції в найкоротший термін після повернення касаційної скарги, а повторне звернення з касаційною скаргою відбулось без невиправданих зволікань, у розумний строк.

Розглянувши вказане клопотання про поновлення строку на касаційне оскарження Верховний Суд зауважує, що воно є необґрунтованим, виходячи з наступного.

Відповідно до положень частини 1 статті 329 КАС України касаційна скарга на судове рішення подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. У разі якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Частиною 2 статті 329 КАС України передбачено, що учасник справи, якому повне судове рішення не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на касаційне оскарження, якщо касаційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому такого судового рішення.

Відповідно до частини 3 статті 329 КАС України строк на подання касаційної скарги також може бути поновлений у разі його пропуску з інших поважних причин, крім випадків, визначених частиною 5 статті 333 цього Кодексу.

Верховний Суд в ухвалі про залишення касаційної скарги без руху зазначав скаржнику, що право на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення не є абсолютним. Вчасна первинна подача касаційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки у такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності. Повернення касаційної скарги не зупиняє та не перериває строк на касаційне оскарження і не дає права скаржнику у будь-який необмежений час після сплину строку касаційного оскарження реалізовувати право на оскарження судового рішення повторно.

Відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, щодо форми і змісту касаційної скарги. Частиною 1 статті 45 КАС України регламентовано, що учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами. Зловживання процесуальними правами не допускається.

Колегія суддів, не заперечуючи проти права на повторне звернення з касаційною скаргою після її повернення, вважає, що таке право не є абсолютним. Це обґрунтовується змістом частини 8 статті 169 КАС України, відповідно до якої скаржник має право на повторне звернення з касаційною скаргою, якщо будуть усунуті недоліки касаційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої касаційної скарги і таке звернення відбувається без зайвих зволікань. Також скаржник повинен довести, що повернення вперше поданої касаційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення.

Водночас приведення касаційної скарги у відповідність з вимогами КАС України, в тому числі щодо належного викладення підстав для касаційного оскарження судових рішень, є процесуальним обов`язком сторони, яка не погоджується з судовими рішеннями, і для його виконання процесуальний закон встановлює достатній строк - тридцять днів з дня складення повного тексту оскаржуваного судового рішення (з дня отримання копії судового рішення).

Разом з цим, Верховний Суд зауважує, що підставою для повернення попередньої касаційної скарги стало неналежне викладення скаржником підстав касаційного оскарження, передбачених частиною 4 статті 328 КАС України, тобто, саме проявлений податковим органом підхід до оформлення касаційної скарги став причиною для її повернення.

Однак колегія суддів звертає увагу, що по суті підстав касаційного оскарження скаржником не враховані зауваження, викладені в ухвалі від 24.03.2026, тобто не змінено раніше визначені підстави касаційного оскарження з їх належним обґрунтуванням. Зокрема, Головним управлінням ДПС у Вінницькій області вказано підставою касаційного оскарження пункти 3 та 4 частини 4 статті 328, пункт 1 частини 2 статті 353 КАС України.

Скаржник вважає, що судом апеляційної інстанції неправильно застосовано підпункт 14.1.191 пункту 14.1 статті 14, пункти 185.1, 187.1, 188.1 Податкового кодексу України, а також підпункт 196.1.2 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України.

Зокрема, суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що неповернення речі, переданої на відповідальне зберігання, не може розглядатися як постачання товару для цілей оподаткування ПДВ, а тому така операція не є об`єктом оподаткування. Разом з тим, на переконання скаржника, такий висновок є помилковим, оскільки у спірних правовідносинах вирішальне значення має не лише формальна цивільно-правова природа договору відповідального зберігання, а й фактичний економічний зміст операції та її податкові наслідки.

Однак у даному випадку спір стосується правовідносин, у яких майно було передано на відповідальне зберігання, фактично не повернуто поклажодавцю, платник податку остаточно втратив господарський контроль над таким майном, а наслідком неповернення стало вибуття товарно-матеріальних цінностей з його господарського обороту з подальшим виникненням права на грошову компенсацію вартості такого майна. Тобто на думку скаржника, за таких обставин для цілей оподаткування ПДВ визначальним є саме факт остаточного вибуття активу з господарського контролю платника та заміна такого активу грошовою компенсацією його вартості, а не лише первісна юридична конструкція договору відповідального зберігання.

Скаржник вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування підпункту 14.1.191 пункту 14.1 статті 14, пунктів 185.1, 187.1, 188.1, підпункту 196.1.2 пункту 196.1 статті 196 Податкового кодексу України у подібних правовідносинах, а саме у ситуації, коли: майно передано на відповідальне зберігання; таке майно фактично не повернуто; платник податку остаточно втрачає господарський контроль над майном; відбувається заміна економічного результату володіння товаром на грошову компенсацію його вартості.

На переконання скаржника, у таких правовідносинах наведені норми Податкового кодексу України повинні застосовуватися таким чином, що остаточне неповернення майна, переданого на відповідальне зберігання, за наслідком якого платник податку втрачає господарський контроль над таким майном та набуває право на грошову компенсацію його вартості, не може оцінюватися виключно через формальну цивільно-правову природу договору зберігання, а підлягає податковій оцінці з огляду на реальний економічний зміст операції та її наслідки для цілей.

Скаржник вважає, що суд апеляційної інстанції неправильно застосував пункт 198.7 статті 198 Податкового кодексу України. Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що у випадку, коли правонаступник, утворений у результаті реорганізації шляхом виділу, не зареєстрований платником ПДВ, положення пункту 198.7 статті 198 Податкового кодексу України щодо пропорційного перенесення та відповідного коригування від`ємного значення ПДВ не підлягають застосуванню.

На переконання скаржника, такий висновок є помилковим, оскільки пункт 198.7 статті 198 Податкового кодексу України не ставить обов`язок платника податку, що реорганізується, щодо пропорційного зменшення від`ємного значення ПДВ у залежність від податкового статусу правонаступника. Визначальним для застосування цієї норми є сам факт реорганізації шляхом виділу та передача частини активів правонаступнику відповідно до розподільчого балансу, а не подальший режим оподаткування такого правонаступника.

Також, скаржник вважає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування пункту 198.7 статті 198 Податкового кодексу України у подібних правовідносинах, а саме у ситуації, коли: платник податку реорганізується шляхом виділу; частка майна правонаступника визначена розподільчим балансом; правонаступник не зареєстрований платником ПДВ.

На думку ГУ ДПС у Вінницькій області, пункт 198.7 статті 198 Податкового кодексу України повинен застосовуватися таким чином, що у разі реорганізації платника податку шляхом виділу платник, який реорганізується, зобов`язаний пропорційно зменшити суму від`ємного значення ПДВ відповідно до частки майна, переданого правонаступнику за розподільчим балансом, незалежно від того, чи зареєстрований правонаступник платником ПДВ, оскільки спір стосується не оподаткування операції виділу як такої, а порядку коригування податкового кредиту та від`ємного значення ПДВ за спеціальною нормою пункту 198.7 статті 198 Податкового кодексу України.

Крім наведеного, скаржник посилається і на пункт 4 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України у взаємозв`язку з пунктом 1 частини 2 статті 353 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки суд апеляційної інстанції не надав належної оцінки зібраним у справі доказам, що мають істотне значення саме для правильного застосування наведених вище норм матеріального права.

Зокрема, у частині спірних правовідносин щодо неповернення майна, переданого на відповідальне зберігання, суд апеляційної інстанції, формально виходячи лише з цивільно-правової природи договору зберігання, не здійснив належного співвіднесення фактичних наслідків неповернення майна з податково- правовими критеріями вибуття активу та не надав належної оцінки доказам, які підтверджують фактичне неповернення товарно-матеріальних цінностей, втрату платником господарського контролю над таким майном та настання економічного результату у вигляді компенсації його вартості.

У частині спірних правовідносин щодо застосування пункту 198.7 статті 198 Податкового кодексу України суд апеляційної інстанції також не надав належної оцінки доказам, які підтверджують сам факт реорганізації позивача шляхом виділу, передачу частини активів правонаступнику відповідно до розподільчого балансу та визначення частки такого майна, що має істотне значення для правильного застосування спеціальної норми пункту 198.7 статті 198 Податкового кодексу України.

Разом з тим, як вже вказувалось скаржнику та встановлено зі змісту оскаржуваних судових рішень, апеляційним судом зазначено, що, як засвідчується матеріалами справи, позивачем під час податкової перевірки були надані усі документи, що відображають всі операції стосовно використання некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого у повному обсязі та зауважень на рахунок формування вартостей до підприємства не було. Також під час перевірки контролюючому органу були надані документи про результати технічного обстеження об`єктів, на яких проведено ремонтні роботи, дефектні акти, в яких зазначені обсяги ремонтних робіт та умови їх виконання по кожному з об`єктів, які підлягали ремонту, були надані разом з Актами виконаних робіт від підрядника. Використання позивачем некондиційного лушпиння соняшникового пресованого гранульованого в якості будівельного матеріалу для проведення ремонтних робіт є його цільовим використанням, яке безпосередньо пов`язано із основною статутною господарською діяльністю товариства.

Судом апеляційної інстанції зроблено висновки, що операція з передачі зберігачу товарно-матеріальних цінностей на відповідальне зберігання для поклажодавця не є об`єктом оподаткування ПДВ. Податкові зобов`язання у поклажодавця та податковий кредит у зберігача при такій передачі не визначаються. Неповернення речі, переданої на відповідальне зберігання, не може бути розглянуте як постачання товару для цілей оподаткування ПДВ, а тому, враховуючи відсутність передачі права власності, а також наявність імперативних норм ПК України, така операція не підпадає під визначення постачання товарів і, відповідно, не є об`єктом оподаткування ПДВ.

Апеляційним судом зауважено, що правонаступник, який є платником єдиного податку, не може використовувати механізм перенесення від`ємного значення, оскільки цей механізм призначений виключно для платників ПДВ. Відсутність правонаступника як платника ПДВ робить неможливим виконання вимог щодо перенесення від`ємного значення. Статус ТОВ «АВІС-АКТИВ-С» (), який був утворений в ході виділу як платника єдиного податку 3 групи зі ставкою 5% виключає можливість перенесення від`ємного значення, оскільки не виконуються основні умови, передбачені ПК України для такого перенесення.

Судами попередніх інстанцій враховано правові висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 26.03.2024 у справі №200/773/20-а, від 05.01.2021 у справі №200/1718/20-а, від 05.01.2021 у справі №160/6018/19, від 14.09.2022 у справі №200/12446/19-а, від 28.09.2022 у справі №200/14542/19-а, від 13.12.2022 у справі №200/4957/20-а, від 25.05.2023 у справі №200/465/21-а, в яких зроблено висновки, що з огляду на відсутність у відповідача офіційної інформації щодо невідповідності цін, що визначені сторонами у договорі, рівню ринкових цін, суд першої інстанції підставно та обґрунтовано зазначив, що висновки податкового органу щодо вчинення позивачем податкового правопорушення щодо ненарахування ПДВ при реалізації макухи соняшника нижче звичайних цін є неправомірними та необґрунтованими.

Крім того, суд апеляційної інстанції зазначив, що висновки податкового органу щодо вчинення позивачем податкових правопорушень, викладених в актах перевірки по взаємовідносинах з ТОВ «Мюнхен Лтд» та ТОВ «Сампл Агро», не підтверджуються матеріалами справи та визнанні судом першої інстанції неправомірними і необґрунтованими.

Скаржником не спростовано такі висновки суду, не обґрунтовано, в чому полягало неправильне застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій.

Доводи касаційної скарги зводяться до викладення фактичних обставин справи, цитування норм податкового законодавства України, висловлення незгоди з наданою судами попередніх інстанцій правовою оцінкою наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, переоцінки доказів, що не є належним викладенням підстав касаційного оскарження.

Тобто, податковим органом не обґрунтовано підстави касаційного оскарження, передбачені пунктами 3-4 частини 4 статті 328 КАС України, а також не обґрунтовано, в чому полягало неправильне застосування норм матеріального права судами попередніх інстанцій. Доводи касаційної скарги зводяться до висловлення незгоди з наданою судами правовою оцінкою наявних у матеріалах цієї справи доказів у сукупності зі встановленими у справі обставинами, переоцінки доказів, що не є належним викладенням підстав касаційного оскарження.

Також Верховний Суд зауважує, що відповідно до пункту 1 частини 2 статті 353 КАС України підставою для скасування судових рішень судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи на новий судовий розгляд є порушення норм процесуального права, на які посилається скаржник у касаційній скарзі, яке унеможливило встановлення фактичних обставин, що мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази, за умови висновку про обґрунтованість заявлених у касаційній скарзі підстав касаційного оскарження, передбачених пунктами 1-3 частини 4 частини 4 статті 328 цього Кодексу. Разом з тим, відповідні підстави касаційного оскарження контролюючим органом так і не обґрунтовано.

Верховний Суд зауважував скаржнику, що саме по собі посилання на відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, за відсутності мотивованих аргументів неправильного застосування певної норми права, не є підставою для відкриття касаційного провадження.

У цій справі у скаржника було достатньо часу для приведення своєї касаційної скарги у відповідність із вимогами КАС України, проте, звертаючись повторно до суду з касаційною скаргою, скаржник не усунув недоліків, які стали підставою для повернення попередньої касаційної скарги.

Недотримання особою вимог процесуальних норм щодо форми та змісту касаційної скарги за загальним правилом не є підставою для поновлення строку на касаційне оскарження. Це правило ще в більшій мірі стосується суб`єкта владних повноважень, щодо якого презюмується, що в його розпорядженні є достатньо засобів, зокрема організаційного характеру, для виконання покладених завдань.

Невиконання відповідачем вимог процесуального закону щодо належного оформлення касаційної скарги, та як наслідок, повернення заявнику касаційної скарги не належать до об`єктивних обставин особливого і непереборного характеру, які можуть зумовити перегляд остаточного і обов`язкового судового рішення після закінчення строку його касаційного оскарження, а відтак не свідчить про наявність поважних підстав для поновлення цього строку.

Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності у публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

Аналіз положень статей 5, 13, 328, 329 КАС України дозволяє дійти висновку, що особи, які беруть участь у справі, у разі, якщо не погоджуються із ухваленими судовими рішеннями після їх перегляду в апеляційному порядку, можуть скористатися правом їх оскарження у касаційному порядку, яке повинно бути реалізовано у встановлений вказаним кодексом строк.

Законодавче обмеження строку оскарження судового рішення, насамперед, обумовлено специфікою спорів, які розглядаються в порядку адміністративного судочинства, а запровадження таких строків обумовлене досягненням юридичної визначеності у публічно-правових відносинах.

Підстави пропуску строку касаційного оскарження можуть бути визнані поважними, а строк поновлено лише у разі, якщо вони пов`язані з дійсно непереборними та об`єктивними перешкодами, істотними труднощами, які не залежать від волі особи та унеможливили своєчасне, тобто у встановлений процесуальним законом строк подання касаційної скарги.

Отже, тільки наявність об`єктивних перешкод для своєчасної реалізації прав щодо оскарження судового рішення в касаційному порядку у строк встановлений процесуальним законом, може бути підставою для висновку про пропуск строку касаційного оскарження з поважних причин.

З урахуванням вищевикладеного, Верховний Суд дійшов висновку, що скаржником не наведено поважних підстав для поновлення пропущеного строку касаційного оскарження.

Відповідно до пункту 4 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на касаційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку касаційного оскарження, визнані судом неповажними.

Відповідно до вищенаведеного, керуючись статтями 328, 329, 330, 332, 333, 355, 359 КАС України,

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними причини пропуску строку касаційного оскарження та відмовити у задоволенні клопотання Головного управління ДПС у Вінницькій області про поновлення строку касаційного оскарження на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.08.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2025 у справі №120/11134/24.

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою Головного управління ДПС у Вінницькій області на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 12.08.2025 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 24.12.2025 у справі №120/11134/24.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддями, є остаточною та не може бути оскаржена.

Судді І.А. Васильєва

Р.Ф. Ханова

В,П. Юрченко