Справа № 560/51/26
Суддя: Кравчук В.М.
Дата ухвалення: 2026-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

15 квітня 2026 року

м. Київ

справа №560/51/26

адміністративне провадження № К/990/15384/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача Кравчука В.М., суддів Берназюка Я.О., Єзерова А.А.,

перевіривши касаційну скаргу керівника Хмельницької обласної прокуратури

на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 06 січня 2026 року (суддя Михайлов О.О.) та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03 березня 2026 року (колегія у складі суддів: Шидловського В.Б., Капустинського М.М., Сапальової Т.В.)

у справі № 560/51/26

за позовом керівника Волочиської окружної прокуратури

до Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області

про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії,

УСТАНОВИВ:

Керівник Волочиської окружної прокуратури в інтересах держави звернувся до суду з позовною заявою до Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити дії.

Ухвалою Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.01.2026, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026, вказаний позов повернуто позивачу без розгляду на підставі п. 7 ч. 4 ст. 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України), відповідно до якої позовна заява повертається позивачеві, якщо відсутні підстави для звернення прокурора до суду в інтересах держави або для звернення до суду особи, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи.

06.04.2026 до Суду надійшла касаційна скарга керівника Хмельницької обласної прокуратури, в якій останній просить скасувати ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 08.11.2023 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026, а справу передати для продовження розгляду до суду першої інстанції.

У касаційній скарзі відповідач зазначає, що суди першої та апеляційної неправильно застосували норми ч. 3 і 4 ст. 23 Закону України від 14.10.2014 № 1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон № 1697-VII), ст. 25 Закону України «Про охорону дитинства», ст. 8 Закону України «Про забезпечення організаційно-правових умов соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування» при визначенні підстав для представництва інтересів держави, без урахування висновків з питання застосування зазначених норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду від 28.01.2021 у справі № 164/1907/16-а, від 30.03.2023 у справі № 160/12744/22, постанові Великої Палати Верховного Суду від 13.02.2019 у справі № 810/2763/17.

Вказує про ухвалення Верховним Судом у ряді справ за позовами прокурорів, поданих в інтересах служб у справах дітей та як самостійними позивачами, судових рішень, в тому числі про відмову в задоволенні касаційних скарг та одночасно про відмову у відкритті касаційного провадження при застосуванні правної позиції, наведеної у постанові від 19.03.2024 у справі № 340/11/23.

Крім того, покликається на те, що справа № 560/51/26 становить значний суспільний інтерес.

Перевіряючи наявність підстав для відкриття касаційного провадження, Суд виходить з такого.

Відповідно до п. 8 ч. 2 ст. 129 Конституції України основними засадами судочинства є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення.

Наведеним конституційним положенням кореспондують норми ст. 14 Закону України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» і ст. 13 КАС України.

Наведені норми свідчать про те, що оскарження судових рішень у касаційному порядку можливе лише у випадках, якщо таке встановлено законом.

Суд першої інстанції, повертаючи Волочиській окружній прокуратурі позовну заяву на підставі п. 7 ч. 4 ст. 169 КАС України виходив з того, що за змістом позову та доданих до нього матеріалів керівником прокуратури оскаржується ненарахування та невиплата одноразової грошової допомоги конкретним фізичним особам - ОСОБА_1 , ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а вирішення спору у заявлений прокурором спосіб, спрямований на захист оспорюваного чи порушеного права безпосередньо цих фізичних осіб, а не інтересів держави.

У контексті наведеного Суд зазначає, що правовідносини подібні до тих, що склалися у справі, що розглядається вже були предметом розгляду у Верховному Суді. Так, у постанові від 19.03.2024 у справі № 340/11/23 Судова палата з розгляду справ щодо захисту соціальних прав Касаційного адміністративного суду дійшла висновку, що обраний прокурором спосіб звернення до суду в інтересах держави в особі Служби у справах дітей Петрівської селищної ради з посиланням на перший виключний випадок (якщо захист інтересів держави не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження) не спрямований на захист інтересів держави у сфері охорони дитинства у сфері соціального захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування.

У зазначеній постанові Верховний Суд констатував, що поданий прокурором позов направлений на захист прав конкретно визначених осіб, у спосіб фактично надання правничої допомоги таким особам, що не узгоджується із Конституцією України та європейськими стандартами в частині повноважень, якими наділений прокурор щодо представництва прокурором інтересів держави в суді та свідчить про намагання прокурора повернутись до так званого «загального нагляду» (нагляду за додержанням прав і свобод людини і громадянина; нагляду за додержанням законів із цих питань органами виконавчої влади, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами).

Одночасно Верховний Суд у цій постанові зазначив, що прокурор у справі № 340/11/23 не виконав вимоги законодавства щодо обґрунтування наявності підстав для представництва та не дотримався встановленого процесуальним законодавством порядку звернення до суду та вказав на відсутність підстав для відступу від правових висновків, сформованих Верховним Судом у постановах від 18.11.2021 у справі №140/4953/20, від 07.08.2023 у справі №120/2940/23, від 11.10.2023 у справі №120/6160/23 та від 31.10.2023 у справі №480/1729/23, у яких зазначено про те, що прокурор, звертаючись із позовом до суду на захист прав та інтересів фізичних осіб, які ним вказані у позовній заяві та які, на його переконання, незаконно були позбавлені наданих державою гарантій у сфері захисту дітей-сиріт та дітей, позбавлених батьківського піклування, фактично звертається не в інтересах держави, а в інтересах громадянина.

Вказана правна позиція викладена в постанові Верховного Суду від 26.03.2024 у справі № 380/12654/23 за позовом Золочівської окружної прокуратури в інтересах держави в особі Служби у справах дітей Заболотцівської сільської ради до Відділу освіти та гуманітарної політики Заболотцівської сільської ради Львівської області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити дії.

Суд апеляційної інстанції, залишаючи без змін ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.01.2026 про повернення позовної заяви, виходив з того, що перевірка права прокурора на звернення до адміністративного суду передує розгляду питання щодо правомірності дій (бездіяльності) відповідача, що оскаржуються (розгляду справи по суті). Встановлення обставин, що свідчать про відсутність у прокурора підстав для представництва інтересів держави, а отже і права на звернення до суду, є перешкодою для розгляду справи по суті.

За змістом ч. 3 ст. 23 Закону №1697-VII вбачається, що прокурор може представляти інтереси держави в суді лише у двох випадках: якщо захист цих інтересів не здійснює або неналежним чином здійснює орган державної влади, орган місцевого самоврядування чи інший суб`єкт владних повноважень, до компетенції якого віднесені відповідні повноваження; у разі відсутності такого органу.

Прокурор, який звертається до суду в інтересах держави, в позовній чи іншій заяві, скарзі обґрунтовує, в чому полягає порушення інтересів держави, необхідність їх захисту, визначені законом підстави для звернення до суду прокурора, а також зазначає орган, уповноважений державою здійснювати відповідні функції у спірних правовідносинах (частина четверта). У разі відкриття провадження за позовною заявою, поданою прокурором в інтересах держави в особі органу, уповноваженого здійснювати функції держави у спірних правовідносинах, зазначений орган набуває статусу позивача. У разі відсутності такого органу або відсутності у нього повноважень щодо звернення до суду прокурор зазначає про це в позовній заяві і в такому разі прокурор набуває статусу позивача (частина п`ята).

Отже, прокурор у визначених законом випадках наділений повноваженнями здійснювати представництво інтересів держави або конкретної особи шляхом звернення до суду з позовом, якщо таке представництво належним чином обґрунтовано.

Виключними випадками, за умови настання яких прокурор може здійснювати представництво інтересів держави в суді, є порушення або загроза порушення інтересів держави. Ключовим для застосування цієї норми є поняття інтерес держави.

При цьому захищати інтереси держави повинні, насамперед, відповідні суб`єкти владних повноважень, а не прокурор. Щоб інтереси держави не залишилися незахищеними, прокурор виконує субсидіарну роль, замінює в судовому провадженні відповідного суб`єкта владних повноважень, який всупереч вимог закону не здійснює захисту або робить це неналежно. У кожному такому випадку прокурор повинен навести (а суд перевірити) причини, які перешкоджають захисту інтересів держави належним суб`єктом, та які є підставами для звернення прокурора до суду.

Дослідивши наявні у справі матеріали апеляційний суд встановив, що зміст поданої позовної заяви не дозволяє стверджувати про те, що у цьому випадку звернення прокурора до суду спрямоване на захист інтересів невизначеного, широкого кола осіб (наприклад, територіальної громади, окремої групи (частини) суспільства, інших суб`єктів, інтереси яких збігаються з державними і потребують захисту саме у обраний прокурором спосіб).

Натомість вбачається, що вирішення спору у той спосіб, про який просить прокурор, спрямований на захист оспорюваного чи порушеного права безпосередньо ОСОБА_1., ОСОБА_2 та ОСОБА_3 , а отже прокурор звернувся із позовом в інтересах конкретних фізичних осіб, а не в інтересах держави.

Разом з тим, прокурор не надав документальні докази на підтвердження того, що він дотримався встановленого законом порядку звернення до суду й виконав передбачений абз. 3 ч. 4 ст. 23 Закону № 1697-VII обов`язок щодо попереднього, до звернення до суду, повідомити про це вказаних у позові, у тому числі неповнолітніх осіб, їх законних представників.

Виходячи з вищенаведеного, прокурор, зазначаючи у своєму позові про необхідність захисту інтересів держави, не навів належних обґрунтувань стосовно того, у чому саме виражається порушення або загроза порушення таких інтересів і які саме інтереси держави, підлягають судовому захисту та у той же час

відомостей про висловлення ними бажання ініціювати такий спір на захист власних прав чи інтересів чи їх неспроможності захистити свої права самостійно, у зв`язку з чим могла виникнути потреба захисту таких прав та інтересів органами прокуратури, та не довів наявність підстав для звернення до суду в інших, визначених законодавством випадках.

За таких обставин Верховний Суд погоджується із висновками судів першої та апеляційної інстанцій про наявність правових підстав для повернення позову керівника Волочиської окружної прокуратури, поданої в інтересах держави до Війтовецької селищної ради Хмельницького району Хмельницької області.

Наведені у касаційній скарзі доводи не спростовують висновків судів та не дають підстав уважати, що оскаржувані судові рішення ухвалені ними без додержання норм матеріального і процесуального права.

Згідно з п. 5 ч. 1 ст. 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами другою, третьою цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Відповідно до ч. 2 ст. 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За викладених обставин Суд вважає, що касаційну скаргу керівника Хмельницької обласної прокуратури слід визнати необґрунтованою, що є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження.

Керуючись статтями 328, 333, 359 КАС України, Верховний Суд,-

ПОСТАНОВИВ:

1. Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною керівника Хмельницької обласної прокуратури на ухвалу Хмельницького окружного адміністративного суду від 06.06.2026 та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.03.2026 у справі № 560/51/26.

2. Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами надіслати скаржнику.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя В.М. Кравчук

Суддя Я.О. Берназюк

Суддя А.А. Єзеров