Справа № 560/12442/25
Суддя: Печений Є.В.
Дата ухвалення: 2026-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

іменем України

14 квітня 2026 рокум. Хмельницький

Хмельницький окружний адміністративний суд в особі головуючого-судді Печеного Є.В., розглянувши адміністративну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю "Грін-Екогруп" до Головного управління ДПС у Хмельницькій області про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити дії,

ВСТАНОВИВ:

Товариство з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ЕКОГРУП» (далі позивач, ТОВ) звернулося до суду з позовом до Головного управління ДПС у Хмельницькій області (далі відповідач), у якому просить визнати протиправним та скасувати податкове повідомлення-рішення форми «С» від 17.04.2025 № 8360/2201-0706 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 1 480 275,40 грн.

Ухвалою від 21.07.2025 відкрито провадження в адміністративній справі; ухвалено розглянути справу за правилами спрощеного позовного провадження.

Відповідно до заяв по суті справи, ТОВ «ГРІН-ЕКОГРУП» позовні вимоги підтримує та просить їх задовольнити з огляду на таке.

Зазначає, що висновки контролюючого органу про порушення ним граничних строків розрахунків за зовнішньоекономічним контрактом є помилковими, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення незаконним.

На обґрунтування позову позивач посилається, зокрема, на те, що 28.12.2023 між ТОВ «ГРІН-ЕКОГРУП» та нерезидентом укладено контракт № 281223, яким передбачено оплату товару протягом 90 днів з моменту митного оформлення, а також погоджено застереження про форс-мажорні обставини.

Вказує, що на виконання контракту позивач експортував товар за двома митними деклараціями на загальну суму 600 000,00 доларів США, а оплата за поставлений товар надходила частинами у період з 07.05.2024 по 11.07.2024.

Позивач не заперечує, що частина валютної виручки надійшла після спливу 90-денного строку, однак вважає, що таке прострочення було зумовлене форс-мажорними обставинами.

На підтвердження цього позивач посилається на сертифікат Київської обласної (регіональної) торгово-промислової палати від 08.05.2025 № 3200-25-0746 та лист Торгово-промислової палати (далі ТПП) України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1.

На думку позивача, за наявності форс-мажорних обставин пеня за порушення строків розрахунків не підлягає нарахуванню, а тому податкове повідомлення-рішення є безпідставним.

Згідно із заявами по суті справи, відповідач позов не визнав та зазначив, що на підставі направлення від 11.03.2025 № 1661 та наказу від 11.03.2025 № 1154-П проведено документальну позапланову виїзну перевірку ТОВ «ГРІН-ЕКОГРУП» з питання дотримання встановлених Національним банком України строків розрахунків за зовнішньоекономічними операціями за контрактом від 28.12.2023 № 281223.

Вказує, що за результатами перевірки складено акт від 19.03.2025 № 5279/22-01-07-06/40932846, яким установлено порушення позивачем частини другої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» та положень постанови Правління НБУ від 14.05.2019 № 67 «Про встановлення винятків та (або) особливостей запровадження граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і внесення змін до деяких нормативно-правових актів» щодо граничних строків розрахунків за операціями з експорту товарів, унаслідок чого визначено суму санкції 1 480 275,40 грн.

Відповідач зазначає, що сам по собі факт запровадження воєнного стану та загальний лист ТПП України не звільняють автоматично від відповідальності за порушення строків розрахунків, а індивідуальний сертифікат ТПП датований уже після проведення перевірки та після прийняття спірного податкового повідомлення-рішення.

Також відповідачем подане клопотання, в якому він просить розглядати справу за правилами загального позовного провадження, посилаючись на складність спору, необхідність правової оцінки сертифіката торгово-промислової палати про форс-мажор, значний обсяг письмових доказів, можливість подання нових доказів, а також необхідність заслухати усні пояснення сторін.

Альтернативно відповідач просить, у разі відмови в переході до загального позовного провадження, здійснювати розгляд справи в судовому засіданні з викликом сторін.

Позивач подав заперечення на зазначене клопотання, в яких просить відмовити у його задоволенні.

На обґрунтування заперечень зазначає, що справа не належить до категорій, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження, обставини справи підтверджуються письмовими доказами, потреби у призначенні експертизи чи виклику свідків немає, а наведені у клопотанні відповідача доводи є загальними та не містять конкретного обґрунтування того, чому саме письмове провадження є недостатнім для повного та всебічного з`ясування обставин справи.

Вирішуючи подане клопотання, суд виходить з такого.

Відповідно до частин першої-третьої статті 12 КАС України, адміністративне судочинство здійснюється за правилами, передбаченими цим Кодексом, у порядку позовного провадження (загального або спрощеного).

Спрощене позовне провадження призначене для розгляду справ незначної складності та інших справ, для яких пріоритетним є швидке вирішення справи.

Загальне позовне провадження призначене для розгляду справ, які через складність або інші обставини недоцільно розглядати у спрощеному позовному провадженні.

Згідно з частинами другою, третьою статті 257 КАС України, за правилами спрощеного позовного провадження може бути розглянута будь-яка справа, віднесена до юрисдикції адміністративного суду, за винятком справ, зазначених у частині четвертій цієї статті.

При вирішенні питання про розгляд справи за правилами спрощеного або загального позовного провадження суд враховує: 1) значення справи для сторін; 2) обраний позивачем спосіб захисту; 3) категорію та складність справи; 4) обсяг та характер доказів у справі, в тому числі чи потрібно у справі призначати експертизу, викликати свідків тощо; 5) кількість сторін та інших учасників справи; 6) чи становить розгляд справи значний суспільний інтерес; 7) думку сторін щодо необхідності розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження.

Частиною четвертою статті 260 КАС України передбачено, що, якщо відповідач в установлений судом строк подасть заяву із запереченнями проти розгляду справи за правилами спрощеного позовного провадження, суд залежно від обгрунтованості заперечень відповідача протягом двох днів із дня її надходження до суду постановляє ухвалу про: 1) залишення заяви відповідача без задоволення; 2) розгляд справи за правилами загального позовного провадження та заміну засідання для розгляду справи по суті підготовчим засіданням.

Частиною п`ятою статті 262 КАС України встановлено, що суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше. За клопотанням однієї із сторін або з власної ініціативи суду розгляд справи проводиться в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Разом з тим згідно з пунктом 2 частини шостої статті 262 КАС України, суд може відмовити в задоволенні клопотання сторони про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін, якщо характер спірних правовідносин та предмет доказування у справі незначної складності не вимагають проведення судового засідання з повідомленням сторін для повного та всебічного встановлення обставин справи.

Верховний Суд у постанові від 22.01.2021 у справі № 640/11869/20 наголосив, що питання вибору форми позовного провадження має вирішуватися судом з урахуванням критеріїв, установлених КАС України, а клопотання учасника справи про розгляд справи в іншому порядку підлягає окремому мотивованому вирішенню.

Так, суд установив, що предметом цього спору є оскарження індивідуального акта контролюючого органу податкового повідомлення-рішення, а також похідна вимога про зобов`язання вчинити дії.

Позов не містить вимог про відшкодування шкоди у розмірі, що перевищує межу, визначену пунктом 2 частини четвертої статті 257 КАС України; спір не стосується оскарження нормативно-правового акта, примусового відчуження нерухомого майна з мотивів суспільної необхідності, а також не належить до інших категорій спорів, які підлягають розгляду виключно за правилами загального позовного провадження.

Оцінюючи критерії, передбачені частиною третьою статті 257 КАС України, суд враховує, що хоча спір має значення для сторін з огляду на суму оскаржених штрафних санкцій, сам по собі розмір грошового зобов`язання не є безумовною підставою для переходу до загального позовного провадження.

Визначальними є характер спірних правовідносин, предмет доказування та необхідність вчинення тих процесуальних дій, які є властивими саме загальному провадженню.

Із матеріалів справи вбачається, що спір виник із приводу правомірності прийняття податковим органом податкового повідомлення-рішення за наслідками документальної позапланової виїзної перевірки щодо дотримання позивачем строків розрахунків за зовнішньоекономічним контрактом.

Обставини, на які посилаються сторони, переважно підтверджуються письмовими доказами, наявними у матеріалах справи.

Подане відповідачем клопотання містить посилання на складність справи, значний обсяг матеріалів та потребу в усних поясненнях сторін, однак не містить конкретизації того, які саме фактичні обставини неможливо встановити на підставі наявних письмових доказів, які саме нові докази потребують безпосереднього дослідження в судовому засіданні, яких саме свідків належить допитати та з яких причин у справі є необхідність призначення експертизи. Наведені доводи мають загальний характер і зводяться переважно до абстрактного посилання на складність спору.

Посилання відповідача на необхідність окремої правової оцінки сертифіката торгово-промислової палати про форс-мажор саме по собі не свідчить про потребу в загальному позовному провадженні, оскільки надання судом правової оцінки письмовому доказу є звичайною складовою судового розгляду та не вимагає автоматично проведення підготовчого засідання чи судового засідання з викликом сторін.

Так само значний обсяг письмових документів не є самостійною підставою для переходу до загального провадження, якщо такі документи можуть бути досліджені судом у письмовому провадженні.

Суд також враховує, що кількість учасників справи є невеликою, даних про значний суспільний інтерес до розгляду саме цього спору не встановлено, а клопотань про виклик конкретних свідків чи призначення експертизи на час вирішення цього процесуального питання до суду не подано.

З урахуванням характеру спірних правовідносин, предмета доказування, складу учасників справи та відсутності потреби у вчиненні процесуальних дій, притаманних загальному позовному провадженню, суд дійшов висновку, що ця справа не потребує проведення підготовчого провадження та судового засідання з повідомленням сторін.

За таких обставин суд доходить висновку, що розгляд цієї справи в порядку спрощеного позовного провадження відповідає вимогам процесуального закону, а наведені відповідачем доводи не свідчать про наявність підстав для переходу до загального позовного провадження чи для призначення судового засідання з викликом сторін.

При цьому сторони не позбавлені права подавати письмові пояснення, заяви, клопотання, додаткові докази та заперечення у строки і порядку, визначені КАС України.

Отже, клопотання Головного управління ДПС у Хмельницькій області про розгляд справи за правилами загального позовного провадження та про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням сторін задоволенню не підлягає.

Дослідивши матеріали справи, суд встановив такі обставини.

Позивач - ТОВ «ГРІН-ЕКОГРУП» є юридичною особою, зареєстрованою відповідно до законодавства України, та перебуває на податковому обліку у Головному управлінні ДПС у Хмельницькій області.

28.12.2023 між ТОВ «ГРІН-ЕКОГРУП» та компанією-нерезидентом CEBECI ULUSLARARASI TARIM SANAYI VE TICARET LIMITED SIRKETI укладено контракт № 281223.

Контракт передбачав поставку товару за інвойсами, оплату протягом 90 днів з моменту митного оформлення, а також містив умови про форс-мажорні обставини, зокрема про продовження строку виконання зобов`язань на час їх дії.

Строк дії контракту визначено до 31.03.2024, а в частині взаєморозрахунків - до повного виконання сторонами зобов`язань.

На виконання зазначеного контракту позивач здійснив експорт товару - соєвих бобів, не для сівби, за двома митними деклараціями: МД типу ЕК-10 АА № 24UA64U4 від 20.02.2024 на суму 267 456,00 доларів США; МД типу ЕК-10 АА № 24UA05U5 від 24.02.2024 на суму 332 544,00 доларів США.

Загальна сума експортної операції становила 600 000,00 доларів США.

Виходячи з 90-денного строку розрахунків, граничні строки надходження валютної виручки припадали відповідно на 19.05.2024 та 23.05.2024 року.

Із копій банківських документів, наявних у справі, вбачається, що оплата за поставлений товар надходила частинами: 07.05.2024 - 100 000,00 доларів США, 16.05.2024 - 100 000,00 доларів США, 29.05.2024 - 50 000,00 доларів США, 04.06.2024 - 50 000,00 доларів США, 21.06.2024 - 100 000,00 доларів США, 26.06.2024 - 100 000,00 доларів США, 11.07.2024 - 100 000,00 доларів США.

Отже, на дату спливу граничних строків валютна виручка надійшла не повністю, а остаточне надходження всієї суми відбулося 11.07.2024 року.

11.03.2025 ГУ ДПС у Хмельницькій області видало наказ № 1154-П про проведення документальної позапланової виїзної перевірки позивача з питання дотримання установлених НБУ строків розрахунків та підтвердження повідомлення Національного банку України щодо порушення граничних строків розрахунків за контрактом № 281223.

За результатами проведеної перевірки складено акт від 19.03.2025 № 5279/22-01-07-06/40932846.

Згідно з указаним актом перевірки контролюючий орган дійшов висновку про порушення позивачем частини другої статті 13 Закону України «Про валюту і валютні операції» та положень постанови Правління НБУ від 14.05.2019 № 67, а саме: про недотримання строків надходження валютної виручки за контрактом № 281223, унаслідок чого визначено суму санкції в розмірі 1 480 275,40 грн.

02.04.2025 позивач подав заперечення на акт перевірки, в яких посилався, зокрема, на дію форс-мажорних обставин та відсутність підстав для застосування санкції.

Листом від 11.04.2025 № 11291/6/22-01-07-06-09 відповідач висновки акта перевірки залишив без змін.

17.04.2025 ГУ ДПС у Хмельницькій області прийняло податкове повідомлення-рішення форми «С» № 8360/2201-0706, яким застосувало до позивача штрафні (фінансові) санкції у сумі 1 480 275,40 грн.

Підставою для його прийняття визначено акт перевірки від 19.03.2025 № 5279/22-01-07-06/40932846.

08.05.2025 Київською обласною (регіональною) торгово-промисловою палатою видано сертифікат № 3200-25-0746 про форс-мажорні обставини, яким підтверджено існування форс-мажорних обставин щодо обов`язку забезпечити надходження валютної виручки за контрактом № 281223 у строки до 19.05.2024 та 23.05.2024; період дії таких обставин визначено з 19.05.2024 по 11.07.2024.

Зазначений сертифікат виданий після прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення.

03.07.2025 ДПС України рішенням № 16199-00-06-01-03-06 залишила скаргу позивача без задоволення, а оскаржуване податкове повідомлення-рішення відповідача - без змін.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить із такого.

Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно із ч. 2 ст. 2 КАС України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Також суд вказує на те, що адміністративний суд перевіряє рішення, дії чи бездіяльність суб`єктів владних повноважень ретроспективно, тобто зважаючи на ті обставини, які існували у минулому на момент прийняття оспорюваного рішення, вчинення дій або бездіяльності.

Отже, суд, оцінюючи оспорювані рішення, дії або бездіяльність виходить лише з тих мотивів, якими керувався суб`єкт владних повноважень при прийнятті рішень, вчиненні дій або бездіяльності.

Такий підхід неодноразово відображений у практиці Верховного Суду при вирішенні публічно-правових спорів, зокрема, у постанові від 21.05.2019 у справі № 0940/1240/18.

За ч. 2 ст. 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Так, Закон України «Про валюту і валютні операції» від 21.06.2018 № 2473-VIII (далі Закон № 2473-VIII у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) визначає правові засади здійснення валютних операцій, валютного регулювання та валютного нагляду, права та обов`язки суб`єктів валютних операцій і уповноважених установ та встановлює відповідальність за порушення ними валютного законодавства.

Метою цього Закону є забезпечення єдиної державної політики у сфері валютних операцій та вільного здійснення валютних операцій на території України.

Відповідно до частин першої, другої статті 13 Закону № 2473-VIII, Національний банк України має право встановлювати граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

Національний банк України має право встановлювати винятки та (або) особливості запровадження цього заходу захисту для окремих товарів та (або) галузей економіки за поданням Кабінету Міністрів України.

Граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів не застосовуються щодо розрахунків, пов`язаних з договорами про участь у розподілі пропускної спроможності, а також щодо грошового забезпечення (кредитних лімітів) з метою участі в аукціонах з розподілу пропускної спроможності міждержавних перетинів.

Національний банк України має право встановлювати мінімальні граничні суми операцій з експорту та імпорту товарів, на які поширюються встановлені відповідно до цього Закону граничні строки розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів.

У разі встановлення Національним банком України граничного строку розрахунків за операціями резидентів з експорту товарів грошові кошти підлягають зарахуванню на рахунки резидентів у банках України у строки, зазначені в договорах, але не пізніше строку та в обсязі, встановлених Національним банком України. Строк виплати заборгованості обчислюється з дня митного оформлення продукції, що експортується, а в разі експорту робіт, послуг, прав інтелектуальної власності та (або) інших немайнових прав - з дня оформлення у письмовій формі (у паперовому або електронному вигляді) акта, рахунка (інвойсу) або іншого документа, що засвідчує їх надання.

Згідно із частиною п`ятою статті 13 цього Закону, порушення резидентами строку розрахунків, встановленого згідно із цією статтею, тягне за собою нарахування пені за кожний день прострочення в розмірі 0,3 відсотка суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару) у національній валюті (у разі здійснення розрахунків за зовнішньоекономічним договором (контрактом) у національній валюті) або в іноземній валюті, перерахованій у національну валюту за курсом Національного банку України, встановленим на день виникнення заборгованості. Загальний розмір нарахованої пені не може перевищувати суми неодержаних грошових коштів за договором (вартості недопоставленого товару).

За частиною шостою статті 13 Закону № 2473-VIII, у разі якщо виконання договору, передбаченого частинами другою або третьою цієї статті, зупиняється у зв`язку з виникненням форс-мажорних обставин, перебіг строку розрахунків, установленого згідно з частиною першою цієї статті, та нарахування пені відповідно до частини п`ятої цієї статті зупиняється на весь період дії форс-мажорних обставин та поновлюється з дня, наступного за днем закінчення дії таких обставин.

Підтвердженням виникнення та закінчення дії форс-мажорних обставин є відповідна довідка уповноваженої організації (органу) країни розташування сторони зовнішньоекономічного договору (контракту) або третьої країни відповідно до умов цього договору (контракту).

Разом із тим суд ураховує, що Верховний Суд у постанові судової палати Касаційного адміністративного суду від 23.07.2024 у справі № 240/25642/22 та у постанові від 27.02.2025 у справі № 520/2941/24 звернув увагу на спеціальний характер регулювання відповідальності за порушення строків розрахунків у сфері валютного законодавства та на непоширення на такі правовідносини загальних правил Податкового кодексу України щодо строків, установлених підпунктом 69.9 пункту 69 підрозділу 10 розділу XX ПК України, а також загальної конструкції податкової вини як самостійної підстави для звільнення від нарахування пені, якщо інше прямо не передбачено спеціальним законом.

Отже, вирішуючи цей спір, суд виходить насамперед із положень статті 13 Закону № 2473-VIII як спеціальної норми, а не з положень Податкового кодексу України про загальні засади податкової відповідальності.

Окрім того, пунктом 1-2 постанови правління Національного Банку України від 14.05.2019 № 67 «Про встановлення винятків та (або) особливостей запровадження граничних строків розрахунків за операціями з експорту та імпорту товарів і внесення змін до деяких нормативно-правових актів» (далі Постанова № 67 у редакції, станом на дату виникнення спірних правовідносин) передбачено, що граничні строки розрахунків за операціями з експорту товарів, що класифікуються за кодами згідно з УКТ ЗЕД: 1001, 1002, 1003, 1004, 1005, 1201, 1205, 1206 00, 1507, 1512, 1514, 2306, становлять: 1) 90 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 11 листопада 2023 року до 11 липня 2024 року включно; 2) 120 календарних днів та застосовуються до операцій, здійснених з 12 липня 2024 року.

Так, щодо факту порушення позивачем строків розрахунків, то суд вказує на таке.

Досліджені судом докази, наявні у матеріалах справи, свідчать, що за експортними операціями позивача граничні строки надходження валютної виручки припадали на 19.05.2024 та 23.05.2024, тоді як остаточне надходження всієї суми валютної виручки відбулося лише 11.07.2024 року.

Частина коштів була зарахована після настання граничних строків, що підтверджується банківськими документами та не заперечується самим позивачем.

Відтак сам факт календарного прострочення надходження частини валютної виручки суд вважає встановленим.

Отже, доводи позивача про відсутність самого факту прострочення не знайшли підтвердження у матеріалах справи.

Із приводу доводів позивача про форс-мажорні обставини, то суд зазначає про таке.

Суд виходить з того, що ключовим у справі є питання, чи існували на момент прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 17.04.2025 належні підстави для незастосування до позивача санкції у зв`язку з форс-мажорними обставинами в розумінні частини шостої статті 13 Закону № 2473-VIII.

Так, частина шоста статті 13 Закону № 2473-VIII дійсно встановлює, що у разі зупинення виконання договору через форс-мажорні обставини перебіг строку розрахунків та нарахування пені зупиняються на весь період їх дії.

Отже, форс-мажор у таких правовідносинах є спеціально передбаченою законом підставою для тимчасового незастосування наслідків, установлених частиною п`ятою цієї статті.

Водночас, форс-мажорні обставини не презюмуються автоматично лише з огляду на сам факт дії воєнного стану.

Для застосування частини шостої статті 13 Закону № 2473-VIII необхідно встановити, що існували саме ті обставини непереборної сили, які об`єктивно унеможливили або зупинили виконання конкретного зобов`язання у конкретний період.

Такий підхід відповідає усталеній судовій практиці Верховного Суду, зокрема правовим висновкам, викладеним у постановах від 12.12.2024 у справі № 380/839/24, від 14.01.2025 у справі № 440/17191/23 та від 27.02.2025 у справі № 520/2941/24, у яких наголошено, що сам воєнний стан або загальні повідомлення ТПП не є безумовною та автоматичною підставою для звільнення від відповідальності без доведення причинно-наслідкового зв`язку між конкретною обставиною та невиконанням конкретного обов`язку.

При цьому, із матеріалів справи вбачається, що під час перевірки, розгляду заперечень на акт перевірки та на момент прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення індивідуального сертифіката ТПП, виданого саме щодо контракту № 281223, у розпорядженні відповідача не було.

Сертифікат Київської обласної (регіональної) торгово-промислової палати № 3200-25-0746 видано лише 08.05.2025, тобто вже після прийняття ППР від 17.04.2025.

Отже, відповідач об`єктивно не міг урахувати цей документ на момент прийняття оскаржуваного рішення.

Суд погоджується, що дата видачі сертифіката ТПП не завжди є вирішальною для оцінки самого факту існування форс-мажорних обставин у минулому.

Проте в цій справі має значення інше: чи давав станом на 17.04.2025 наявний у відповідача доказовий масив достатні підстави для незастосування санкції до позивача.

Суд вказує на те, що відповідь на це питання є негативною.

У той же час, посилання позивача на загальний лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 саме по собі не посвідчує неможливість виконання конкретного обов`язку щодо забезпечення надходження валютної виручки за контрактом № 281223 у травні-липні 2024 року.

Такий лист має загальний інформаційний характер і не замінює індивідуального підтвердження форс-мажорних обставин щодо конкретного договору, конкретного зобов`язання та конкретного періоду.

Отже, висновок відповідача про недостатність одного лише такого листа для незастосування санкції не суперечить закону.

Так само суд ураховує, що сам факт подальшого видавання індивідуального сертифіката ТПП не означає автоматично, що оскаржуване ППР було незаконним саме на дату його прийняття.

Сертифікат, виданий після винесення оскаржуваного ППР, може оцінюватися судом як доказ певних обставин, однак він не скасовує ретроспективного характеру судового контролю та не може підмінити собою мотиви й доказову базу, які існували або мали існувати в суб`єкта владних повноважень на відповідну дату, а саме: дату винесення оскаржуваного рішення.

Суд також ураховує, що, відповідно до частини другої статті 77 КАС України, саме на відповідача покладено обов`язок доказування правомірності свого рішення.

Однак зазначене правило не означає, що достатньо лише загального посилання позивача на форс-мажор для автоматичного покладення на відповідача обов`язку спростувати факт існування невстановлених на той момент спеціальних підстав для незастосування санкції.

У цій справі відповідач довів наявність таких обставин: укладення позивачем контракту та здійснення експортних операцій; сплив установлених строків розрахунків; надходження частини валютної виручки після спливу цих строків; відсутність на момент прийняття оскаржуваного ППР індивідуального підтвердження форс-мажорних обставин саме щодо спірного контракту.

За таких умов суд не знаходить підстав для висновку, що відповідач не довів правомірності оскаржуваного рішення.

Суд окремо зазначає, що в цій категорії спорів не підлягає застосуванню як самостійна підстава для скасування ППР конструкція «недоведення вини платника» у розумінні статей 109, 112 ПК України, оскільки правовідносини щодо нарахування пені за порушення строків розрахунків регулюються спеціальною нормою статтею 13 Закону № 2473-VIII.

Саме такий підхід відображено у постановах Верховного Суду від 23.07.2024 у справі № 240/25642/22 та від 27.02.2025 у справі № 520/2941/24.

Отже, доводи позивача про те, що відповідач мав окремо доводити його вину саме за правилами Податкового кодексу України, відхиляються судом.

З огляду на викладене вище, сукупна оцінка доказів дає суду підстави для таких висновків.

Факт несвоєчасного надходження частини валютної виручки за контрактом № 281223 підтверджується матеріалами справи.

На момент прийняття відповідачем оскаржуваного податкового повідомлення-рішення від 17.04.2025 у відповідача були наявні підстави вважати, що позивач порушив установлені строки розрахунків за операціями з експорту товарів, а належного індивідуального підтвердження форс-мажорних обставин щодо цього контракту в розпорядженні відповідача не було.

Загальний лист ТПП України від 28.02.2022 № 2024/02.0-7.1 не був достатнім для висновку про зупинення перебігу строку розрахунків за частиною шостою статті 13 Закону № 2473-VIII.

Поданий позивачем пізніше сертифікат ТПП від 08.05.2025 сам по собі не може свідчити про протиправність рішення відповідача станом на 17.04.2025 року.

Отже, суд дійшов висновку, що оскаржуване податкове повідомлення-рішення прийнято відповідачем на підставі, у межах повноважень та у спосіб, визначені законом, а доводи позивача не спростовують правомірності оскаржуваного рішення.

За таких обставин і правових підстав, у цій справі у задоволенні позовних вимог належить відмовити повністю.

Інші аргументи сторін не спростовують висновків суду за результатами розгляду справи, які зазначені вище.

Щодо інших доводів сторін, суд також зазначає, що, відповідно до пункту 30 рішення Європейського Суду з прав людини у справі «Hirvisaari v. Finland» від 27 вересня 2001 року, рішення судів повинні достатнім чином містити мотиви, на яких вони базуються для того, щоб засвідчити, що сторони були заслухані, та для того, щоб забезпечити нагляд громадськості за здійсненням правосуддя .

У рішенні ЄСПЛ по справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії», заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, Суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожен довід.

Згідно п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін.

Підстави для розподілу судових витрат у цій справі відсутні.

Керуючись статтями 6, 72-77, 139, 244, 246, 255, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову Товариства з обмеженою відповідальністю «ГРІН-ЕКОГРУП» - відмовити повністю.

Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Сьомого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Позивач:Товариство з обмеженою відповідальністю "Грін-Екогруп" (вул. Шевченка, 34, оф. 309, м. Хмельницький,Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,29001 , код ЄДРПОУ - 40932846)
Відповідач:Головне управління ДПС у Хмельницькій області (вул. Пилипчука, 17, м. Хмельницький,Хмельницький р-н, Хмельницька обл.,29001 , код ЄДРПОУ - 44070171)

Головуючий суддя Є.В. Печений