Справа № 160/25708/24
Суддя: Коваленко Н.В.
Дата ухвалення: 2026-04-15 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

1. Касаційний адміністративний суд у Верховному Суді здійснював у касаційному порядку розгляд адміністративної справи за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ПОЛЛІСТАР» (далі також ТОВ «ПОЛЛІСТАР», Товариство, позивач) до Дніпровської міської ради (далі також Дніпровська міськрада, відповідач), в якому позивач просив:
2. Підстави позову Товариство обґрунтовувало доводами про те, що йому на праві приватної власності належить нерухоме майно - комплекс міні автозаправної станції, придбаний на публічних торгах, щодо якого проведена реєстрація зазначеного речового права за позивачем.
3. З цих підстав позивач вважав, що має право отримати розташовану під таким нерухомим майном земельну ділянку комунальної власності у користування в порядку, встановленому статтями 123, 124 Земельного кодексу України відповідно до частини другої статті 134 цього ж Кодексу, яка передбачає можливість безоплатної (без проведення земельних торгів) передачі в користування на поза аукціонних засадах земельні ділянки державної чи комунальної власності у разі, зокрема, розташування на них об`єктів нерухомого майна (будівель, споруд), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб.
4. Товариство зазначало, що з метою практичної реалізації такого права і отримання дозволу уповноваженого органу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення у користування вказаної земельної ділянки, ним, в порядку статті 123 Земельного кодексу України, були подані відповідне клопотання та повний, передбачений законом, пакет документів, за результатом розгляду яких у наданні згаданого дозволу було відмовлено.
5. Таку відмову Товариство вважало протиправною з огляду на те, що вона мотивована підставами, які частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України не передбачені, й за відсутності для цього фактичних обставин.
6. Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 17 квітня 2025 року, яке залишене без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 07 жовтня 2025 року, у задоволенні позову відмовлено. Суди попередніх інстанцій дійшли висновку, що спірне рішення відповідача ґрунтується на достатніх, передбачених законом правових та фактичних підставах, які узгоджуються з нормами частини третьої статті 123 Земельного кодексу України та підтверджуються з`ясованими судовим розглядом справи обставинами та наявними у ній доказами.
7. Не погодившись із такими судовими рішеннями, позивач подав касаційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне застосування судами норм матеріального та порушення норм процесуального права, просив їх скасувати та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову в повному обсязі.
8. За результатами розгляду зазначеної касаційної скарги Верховний Суд у складі колегії судів Касаційного адміністративного суду: головуючої судді Коваленко Н.В., суддів: Бучик А.Ю., Рибачука А.І., ухвалив постанову від 15 квітня 2026 року, якою касаційну скаргу Товариства задовольнив, оскаржені судові рішення скасував та ухвалив нове судове рішення про задоволення позову.
9. Ухвалюючи таку постанову, Верховний Суд виходив з того, що згідно з фактичними обставинами цієї справи право приватної власності на придбаний Товариством з прилюдних торгів об`єкт нерухомого майна зареєстровані у встановленому законом порядку і не припинені з визначених у законодавстві підстав.
10. У зв`язку з цим Верховний Суд констатував, що Товариство, як юридична особа, у власності якого перебуває об`єкт нерухомого майна, розташований на земельній ділянці комунальної власності, має право безоплатно та на поза аукціонних засадах отримати таку ділянку в користування на підставі статей 123, 124, 134 Земельного кодексу України.
11. Суд також відзначав, що обставини стосовно правомірності набуття Товариством та державної реєстрації за ним права приватної власності на об`єкт нерухомого майна, його правового статусу та порядку побудови предметом спору та предметом доказування у цій справі не охоплюються та не визначені нормами частини третьої статті 123 Кодексу адміністративного судочинства України як підстави для відмови у наданні дозволу на розроблення відповідного проєкту землеустрою.
12. У постанові Верховного Суду відзначено й те, що надання дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності є лише першою стадією у процедурі отримання такої земельної ділянки юридичною особою, має на меті лише формування земельної ділянки як окремого об`єкта і жодним чином не гарантує прийняття позитивного і остаточного рішення щодо відведення її у власність або в користування заявникові, фактичного її передання іншому власнику.
13. Окрему увагу Верховний Суд звернув на те, що саме під час розробки проєкту землеустрою, серед іншого, визначаються (узгоджуються) її межі та з`ясовується наявність правових та фактичних перешкод для надання її у користування, зокрема, невідповідність земельної ділянки вимогам генерального плану населеного пункту, іншої містобудівної документації. Ці обставини, на думку Суду, повинні враховуватися органом, що розпоряджається землями, саме під час затвердження проєкту землеустрою та надання земельної ділянки у користування, а не на стадії отримання дозволу на розроблення такого проєкту.
14. З огляду на наведене, Верховний Суд виснував, що спірне рішення відповідача, яке є «першим рішенням» у процедурі безоплатної передачі земельної ділянки комунальної власності у користування, зокрема, юридичній особі, є протиправним і не ґрунтується на законі.
15. За позицією Верховного Суду, суди попередніх інстанції, вийшовши за межі предмету доказування у цій справі і неправильно застосувавши норми матеріального права, ухвалили незаконні судові рішення, які підлягають скасуванню з ухваленням нового судового рішення про задоволення позову.
16. З такою постановою Верховного Суду та викладеними у ній висновками я не погоджуюсь, у зв`язку з чим та в порядку частини третьої статті 34 Кодексу адміністративного судочинства України викладаю окрему думку.
17. Насамперед, відзначаю, що згідно з окресленими у статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України межами перегляду судом касаційної інстанції, цей суд переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права (частина перша вказаної статті).
18. Під час перегляду цієї справи в касаційному порядку Верховному Суду на підставі наявних у ній фактичних обставин належало перевірити правильність застосування судами норм матеріального права, зокрема, частин другої, третьої статті 123, частини третьої статті 124 та частини другої статті 134 Земельного кодексу України, які передбачають право, у тому числі юридичних осіб, безоплатно отримати земельну ділянку комунальної власності у користування без проведення земельних торгів у разі розташування на ній об`єктів нерухомого майна, які перебувають у власності таких юридичних осіб.
19. У спірних правовідносинах визначальною умовою для виникнення у позивача як у юридичної особи права на передання йому в користування зазначеної у клопотанні земельної ділянки комунальної власності, а отже й для ініціювання ним питання про надання дозволу на розроблення відповідного проєкту землеустрою щодо неї як першої стадії реалізації такого права, є розташування на цій ділянці належного Товариству на праві власності об`єкта (об`єктів) нерухомого майна.
20. Виходячи з комплексного аналізу норм частини першої статті 181 Цивільного кодексу України, частини першої статті 1, статті 4, частини першої статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», абзацу другого частини першої статті 4 та частини п`ятої статті 26 Закону України «Про регулювання містобудівної діяльності», Верховний Суд висновує, що під зазначеними у нормах частини другої статті 134 Земельного кодексу України об`єктами нерухомого майна (будівлями, спорудами), що перебувають у власності фізичних або юридичних осіб, розуміються закінчені будівництвом та прийняті в експлуатацію, фактично створені у встановленому законом порядку об`єкти архітектури (об`єкти будівництва), збудовані відповідно до затвердженої проєктної документації, норм і правил у порядку, визначеному Законом України «Про регулювання містобудівної діяльності», щодо яких проведена державна реєстрація права власності.
21. У разі ж, якщо будівництво здійснюється на земельній ділянці, що не відведена для цієї мети, або за відсутності документа, який дає право виконувати будівельні роботи, або за відсутності затвердженого проєкту чи будівельного паспорту, а також якщо скасовані містобудівні умови та обмеження, то таке будівництво підпадає під ознаки самочинного, що узгоджується з висновками щодо застосування норм права, викладеними у постановах Верховного Суду від 24 листопада 2021 року у справі № 420/998/21, від 07 березня 2023 року у справі № 420/9217/21, від 29 березня 2023 року у справі № 640/1990/22 та інших.
22. За нормами частин першої, другої статті 376 Цивільного кодексу України житловий будинок, будівля, споруда, інше нерухоме майно вважаються самочинним будівництвом, якщо вони збудовані або будуються на земельній ділянці, що не була відведена для цієї мети, або без відповідного документа, який дає право виконувати будівельні роботи чи належно затвердженого проєкту, або з істотними порушеннями будівельних норм і правил. Особа, яка здійснила або здійснює самочинне будівництво нерухомого майна, не набуває права власності на нього.
23. Отже, закон прямо передбачає неможливість набуття права власності на нерухоме майно, яке є об`єктом самочинного будівництва.
25. Висновок про те, що особа не набуває права власності на самочинне будівництво міститься й у постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16 та від 14 вересня 2021 року у справі № 359/5719/17.
26. Під час розгляду цієї справи в касаційному порядку варто також врахувати й висновки Верховного Суду щодо застосування норм права, наведені у постанові від 13 грудня 2021 року у справі № 813/559/18, у якій зазначено, що не введений в експлуатацію об`єкт будівництва не може вважатись створеним у розумінні статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», тобто має правовий статус об`єкт незавершеного будівництва.
27. Правова позиція стосовно того, що об`єкт незавершеного будівництва не є об`єктом нерухомості, викладалась у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20, на яку обґрунтовано покликається відповідач у відзиві на касаційну скаргу.
28. У зазначеній постанові Велика Палата Верховного Суду також відзначила, що за змістом частини третьої статті 331 Цивільного кодексу України об`єкт незавершеного будівництва є сукупністю належних забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво) матеріалів, обладнання тощо, використаних у процесі будівництва. Статус об`єкта як нерухомого майна виникає з моменту завершення будівництва (близькі за змістом висновки викладені у постановах Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 18 грудня 2019 року у справі № 916/633/19, від 13 березня 2019 року у справі № 910/4032/18 і від 26 лютого 2020 року у справі № 914/1658/15).
29. Тому Велика Палата Верховного Суду констатувала, що продаж земельної ділянки, на якій розміщений такий об`єкт, має відбуватися згідно з частиною першою статті 134 Земельного кодексу України, тобто на конкурентних засадах.
30. Це виключає виникнення права на отримання земельної ділянки комунальної власності у користування на підставі частини другої статті 134 Земельного кодексу України в порядку безоплатної передачі земельних ділянок комунальної власності у користування громадянам та юридичним особам за процедурою, визначеною у статті 123 цього Кодексу.
31. До того ж, у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 зауважено, що державна реєстрація речових прав на об`єкт незавершеного будівництва не змінює визначеного частиною третьою статті 331 Цивільного кодексу України статусу такого об`єкта як сукупності будівельних матеріалів та обладнання. Вона не звільняє забудовника від обов`язку після завершення будівництва (створення майна) ввести його в установленому порядку в експлуатацію та здійснити державну реєстрацію права власності на новостворене нерухоме майно (див. також постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного господарського суду від 16 лютого 2021 року у справі № 914/2070/19).
32. У постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема, від 07 квітня 2020 року у справі № 916/2791/13 (пункти 6.31-6.33) та від 23 червня 2020 року у справі № 680/214/16-ц) (пункти 53-56) зверталась увага й на те, що державна реєстрація права власності на нерухоме майно є одним із юридичних фактів у юридичному складі, необхідному для підтвердження права власності, а самостійного значення для виникнення права власності не має. Така реєстрація визначає лише момент, з якого держава визнає та підтверджує право власності за наявності інших юридичних фактів, передбачених законом як необхідних для виникнення такого права. Зміст приписів статті 376 Цивільного кодексу України засвідчує неможливість застосування інших, ніж ті, що встановлені цією статтею, способів легітимізації (узаконення) самочинного будівництва та набуття права власності на такі об`єкти. Реєстрація права власності на самочинне будівництво за особою, яка його здійснила, не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного.
33. Отже, державна реєстрація права власності на об`єкт незавершеного будівництва сама собою не означає дотримання усіх умов, із якими закон пов`язує наявність підстав набуття земельної ділянки у власність на неконкурентних засадах згідно з приписом абзацу другого частини другої статті 134 Земельного кодексу України. Така державна реєстрація не змінює правовий режим цього майна та не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) у розумінні статті 181 та частини другої статті 331 Цивільного кодексу України. Правова позиція такого змісту викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 923/196/20 й відступу від такого правозастосування не здійснювалось.
34. У справі, яка розглядається, суди попередніх інстанцій з`ясували, що Дніпровська міська рада, відмовляючи у наданні ТОВ «ПОЛЛІСТАР» дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки по вул. Шинна 1Г по фактичному розміщенню міні автозаправної станції, покликалась, зокрема, на те, що відповідно до акта обстеження земельної ділянки від 25 березня 2024 року № 7/1-0324 на вказаній земельній ділянці фактично розташована одноповерхова капітальна будівля, незавершена будівництвом, й стосовно такого об`єкта відсутні відомості про наявність на нього дозвільної та проєктної документації, про прийняття вказаного об`єкта в експлуатацію, а також відсутні відомості щодо присвоєння йому офіційної поштової адреси.
35. Відображені у спірному рішенні Дніпровської міськради обставини суд першої інстанції визнав доведеними не лише з огляду на те, що вони були установлені в рішенні Господарського суду Дніпропетровської області від 28 березня 2024 року у справі № 904/5278/23, але й з тих підстав, що такі обставини підтверджуються наявними у справі матеріалами і вони не були спростовані ТОВ «ПОЛЛІСТАР» під час розгляду цієї справи у судах обох інстанцій з наданням позивачем відповідних доказів.
36. З цих підстав вважаю, що суд апеляційної інстанції обґрунтовано відхилив доводи позивача стосовно того, що вказані у оспореному в цій справі рішенні відповідача обставини та наведені ним в заявах по суті аргументи щодо самочинного характеру будівництва розташованого на бажаній до отримання Товариством земельній ділянці об`єкта встановлені на підставі недопустимих доказів, зокрема, судового рішення в іншій справі, яке не набрало законної сили, оскільки ці обставини суди попередніх інстанцій з`ясували послуговуючись не лише таким судовим рішенням, а й наявними і дослідженими в судових засіданнях доказами, які стосувались предмету доказування у справі.
37. До того ж, в силу положень частини другої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України, Верховний Суд не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
38. У зв`язку з наведеним, під час перегляду цієї справи в касаційному порядку в межах наданих суду касаційної інстанції повноважень, відсутні підстави для визнання обґрунтованими доводів касаційної скарги про порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, які б могли призвести або призвели до неправильного вирішення спору та ухвалення незаконного рішення.
39. Беручи до уваги з`ясовані у справі фактичні обставини, наявне у спірних правовідносинах правове регулювання та релевантну їм практику Верховного Суду, суди першої та апеляційної інстанцій обґрунтовано вважали, що розташований на бажаній до отримання Товариством у користування земельній ділянці об`єкт, станом на дату звернення позивача до Дніпровської міськради з клопотанням про надання дозволу на розробку відповідного проєкту землеустрою щодо такої ділянки і на момент ухвалення відповідачем спірного рішення, не набув статусу нерухомого майна, оскільки був збудований самочинно і тому не міг вважатись створеним у розумінні статті 9 Закону України «Про архітектурну діяльність», мав статус об`єкта незавершеного будівництва, який становить сукупність належних забудовнику (особі, яка на законних підставах здійснює відповідне будівництво) матеріалів, обладнання тощо, використаних у процесі будівництва. Товариство, в силу закону, не могло набути на такий об`єкт права приватної власності як на об`єкт нерухомого майна.
40. Покликання скаржника на те, що стосовно вказаного об`єкта була проведена державна реєстрація речового права (права власності) за Товариством і це, на думку останнього, підтверджувало наявність у нього передбаченого частиною другою статті 134 Земельного кодексу України права на отримання земельної ділянки комунальної власності під таким об`єктом, належить оцінювати критично, позаяк це, відповідно до закону та усталеної практики Верховного Суду щодо його застосування, не змінює визначеного частиною третьою статті 331 Цивільного кодексу України статусу такого об`єкта як сукупності будівельних матеріалів та обладнання і не змінює правовий режим такого будівництва як самочинного, не перетворює сукупність будівельних матеріалів на об`єкт нерухомого майна (житловий будинок, будівлю, споруду тощо) у розумінні статті 181 та частини другої статті 331 зазначеного Кодексу.
41. Узагальнюючи вищевикладене, констатую, що у відповідача виникли засновані на законі правові та фактичні підстави для відмови у наданні Товариству дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення йому в користування вказаної у клопотанні земельної ділянки, оскільки на розташований на ній об`єкт у заявника не виникло право власності як на об`єкт нерухомого майна, який фактично не перебував у власності заявника саме у такому правовому статусі. Це, своєю чергою, не вказувало на виникнення у позивача права на отримання такої земельної ділянки у користування на підставі норм частини третьої статті 124 та частини другої статті 134 Земельного кодексу України в порядку її безоплатної передачі юридичним особам за процедурою, визначеною у статті 123 цього Кодексу.
42. Вважаю, що Суд безпідставно не врахував вказані у спірному рішенні Дніпровської міської ради наведені й інші, визначені частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України, підстави для відмови у надані Товариству дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо безоплатного відведення йому земельної ділянки комунальної власності у користування, зокрема, з огляду на розташування такої ділянки в охоронній зоні повітряної лінії електропередачі напругою 150 кВ, опора якої розташована безпосередньо поруч до зазначеної ділянки.
43. З цього приводу відзначаю, що відповідно до частин першої, другої статті 76 Земельного кодексу України землями енергетичної системи визнаються землі, надані під електрогенеруючі об`єкти (атомні, теплові, гідроелектростанції, електростанції з використанням енергії вітру і сонця та інших джерел), під об`єкти транспортування електроенергії до користувача, крім визначених законом випадків розміщення таких об`єктів на землях іншого цільового призначення. Уздовж повітряних і підземних кабельних ліній електропередачі встановлюються охоронні зони.
44. Охоронні зони створюються навколо споруд електронних комунікацій, у тому числі базових станцій мобільного зв`язку, земних станцій супутникового зв`язку, уздовж ліній електронних комунікаційних мереж, електропередачі, земель транспорту, навколо промислових об`єктів для забезпечення нормальних умов їх експлуатації, запобігання ушкодження, а також зменшення їх негативного впливу на людей та довкілля, суміжні землі та інші природні об`єкти. Правовий режим земель охоронних зон визначається законодавством України (пункт «б» частини першої, частина друга статті 112 Земельного кодексу України).
45. За змістом статті 32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» у межах охоронних зон об`єктів енергетики забороняється: розташовувати автозаправні станції або сховища пально-мастильних матеріалів, а в охоронних зонах кабельних ліній електропередачі власникам і користувачам земельних ділянок, фізичним і юридичним особам забороняється: зводити будинки, споруди будь-якого призначення.
46. Постановою Кабінету Міністрів України від 27 грудня 2022 року № 1455 затверджені Правила охорони електричних мереж, які встановлюють додаткові вимоги щодо особливого режиму використання земель у межах спеціальних зон об`єктів енергетики й запроваджуються з метою забезпечення збереження електричних мереж, створення належних умов їх експлуатації та запобігання нещасним випадкам від впливу електричного струму і використовуються у разі проєктування, будівництва та експлуатації електричних мереж, а також під час виконання робіт або провадження іншої діяльності поблизу електричних мереж (пункти 1, 4 вказаних Правил).
47. У пункті 6 цих же Правил передбачено, що для створення нормальних умов експлуатації електричних мереж, забезпечення їх збереження та дотримання вимог техніки безпеки здійснюються такі заходи, зокрема, встановлюються охоронні зони.
48. В охоронних зонах кабельних ліній електропередачі додатково до обмежень, встановлених статтею 32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів», забороняється, з-поміж іншого, виконувати будівельні роботи та зводити об`єкти будівництва будь-якого призначення (пункт 13 Правил охорони електричних мереж).
49. Відповідач під час розгляду цієї справи довів і те, що частина бажаної до відведення у користування Товариству земельної ділянки комунальної власності розташована в зоні транспортної інфраструктури, територій вулиць, майданів (у червоних лініях), доріг, у зв`язку з чим обґрунтовано покликався на норми частини другої статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги», відповідно до яких розташування будь-яких об`єктів, будівель, споруд або їх частин у межах «червоних ліній» вулиці не допускається.
50. За таких обставин та правової регламентації спірних у цій справі правовідносин суди попередніх інстанцій обґрунтовано констатували, що відмова у наданні Товариству дозволу на розроблення проєкту землеустрою щодо відведення земельної ділянки комунальної власності у користування (в оренду) для будівництва та обслуговування закладів торгівлі за адресою Дніпропетровська обл., м. Дніпро, вулиця Шинна, будинок 1-г - ґрунтується на передбачених частиною третьою статті 123 Земельного кодексу України правових підставах для прийняття такого рішення, оскільки місце розташування зазначеної у клопотанні позивача бажаної до отримання земельної ділянки не відповідало вимогам частини третьої статті 124, частини другої статті 134 цього Кодексу, статті 18 Закону України «Про автомобільні дороги», статті 32 Закону України «Про землі енергетики та правовий режим спеціальних зон енергетичних об`єктів» і затверджених відповідно до вказаної статті Правил охорони електричних мереж, також суперечило наданій відповідачем під час розгляду цієї справи містобудівній документації, зокрема, чинним на час виникнення спірних правовідносин Генеральному плану міста Дніпро та плану зонування, їх текстовим і графічним частинам.
51. У світлі таких обставин справи, які були з`ясовані судами попередніх інстанцій на підставі наявних у ній доказів, звертаю увагу й на те, що положення частини третьої статті 123 Земельного кодексу України зобов`язують уповноважений орган навіть на такій «першій» стадії процедури отримання земельної ділянки державної або комунальної власності у користування перевірити, чи не суперечить місце розташування земельної ділянки вимогам генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, й, у разі установлення відповідних обставин - відмовити у наданні дозволу на розроблення проєкту землеустрою шляхом прийняття рішення про це у порядку, встановленому законом.
52. Такий спосіб реалізації повноважень відповідних органів у процедурі надання земельних ділянок державної або комунальної власності у користування покликаний забезпечити дотримання законності на усіх етапах (стадіях) такої процедури й не допустити порушення прав або інтересів учасників відповідних правовідносин, інакше кожен з таких етапів втрачав би юридичне значення і не підлягав би судовому контролю.
53. У підсумку вважаю, що за результатом розгляду поданої у цій справі касаційної скарги у її задоволенні належало відмовити, а оскаржені судові рішення - залишити без змін, оскільки суди попередніх інстанцій, правильно застосувавши норми матеріального та дотримавшись вимог норм процесуального права, дійшли обґрунтованого висновку про відмову в задоволенні позову.
Суддя Наталія КОВАЛЕНКО