Справа № 420/2827/25
Суддя: Шарапа В.М.
Дата ухвалення: 2026-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

про відмову у відкритті касаційного провадження

14 квітня 2026 року

м. Київ

справа №420/2827/25

адміністративне провадження № К/990/13958/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: судді-доповідача Шарапи В.М., суддів: Стародуба О.П., Чиркіна С.М., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026 у справі 420/2827/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського національного економічного університету, Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «ІНФОРЕСУРС» про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії,

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до Одеського національного економічного університету, Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «ІНФОРЕСУРС» про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 в задоволенні позову відмовлено.

Позивач, не погоджуючись із рішенням суду першої інстанції, оскаржив його в апеляційному порядку.

Постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 26.08.2025 апеляційну скаргу ОСОБА_1 задоволено частково. Рішення Одеського окружного адміністративного суду від 27.06.2025 скасовано та ухвалено у справі нове судове рішення, яким позов задоволено частково.

Визнано протиправним та скасовано наказ Одеського національного економічного університету від 22.01.2025 №7-Ос "Про скасування наказу".

Зобов`язано Міністерство освіти і науки України внести зміни до відомостей, що містяться в Єдиній державній електронній базі з питань освіти, щодо ОСОБА_1 , як здобувача освіти за денною формою навчання згідно наказу ректора Одеського національного економічного університету від 10.01.2025 №4-Ос. В задоволенні решти позовних вимог відмовлено.

02.03.2026 позивач подав до суду апеляційної інстанції заяву про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у розмірі 7000,00 грн.

Ухвалою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026 заяву ОСОБА_1 про ухвалення додаткового рішення про стягнення витрат на професійну правничу допомогу залишено без розгляду.

На адресу Верховного Суду 30.03.2026 надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , у якій скаржник просить ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026 скасувати та передати справу до П`ятого апеляційного адміністративного суду для продовження розгляду заяви позивача від 02.03.2026 року про ухвалення додаткового рішення про стягнення судових витрат у розмірі 7000,00 грн.

Втім, перевіривши касаційну скаргу, Верховний Суд вважає за необхідне відмовити у відкритті касаційного провадження, виходячи з наступного.

Залишаючи без розгляду вказану заяву, суд апеляційної інстанції виходив з того, що обов`язок учасників справи щодо подання до закінчення судових дебатів (до закінчення розгляду справи, у випадку її розгляду в порядку спрощеного або письмового провадження) доказів на підтвердження розміру понесених стороною судових витрат або заяви про те, що докази розміру судових витрат будуть надані після ухвалення судового рішення та протягом п`яти днів після закінчення розгляду справи прямо визначений частиною сьомою статті 139 та частиною третьою статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Враховуючи, що під час апеляційного перегляду цієї справи позивач із заявою/клопотанням про необхідність розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи, у суді апеляційної інстанції не звертався; до ухвалення у справі постанови доказів на підтвердження понесення таких витрат не надав, як і не вказав жодних причин, які унеможливлюють подання відповідних доказів до ухвалення рішення, та не повідомив про наявність поважних причин, які зумовлюють необхідність подання таких доказів протягом п`яти днів після ухвалення постанови за апеляційною скаргою, а також враховуючи висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 25.07.2023 у справі №340/4492/22, від 07.07.2023 у справі №340/2823/21, суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для залишення поданої заяви без розгляду на підставі частини сьомої статті 139 КАС України.

В касаційній скарзі ОСОБА_1 стверджує, що: 1)у позовній заяві він надав суду попередній, орієнтовний розрахунок судових витрат, який з часом уточнювався; 2)судові дебати у справі не проводились; 3) рішення у цій справі ухвалене ще 27.06.2025; 4)08.09.2025 у справі ухвалено додаткову постанову про стягнення з відповідача судових витрат (витрати на правову допомогу).

На переконання скаржника, він виконав свій обов`язок надати суду попередній розрахунок судових витрат та повідомити про них до ухвалення рішення по суті справи. Наголошує, що 02.03.2026 надав суду платіжні інструкції щодо понесення судових витрат, які були оплачені 25.02.2025, вже після залишення апеляційної скарги відповідача без задоволення.

Крім цього позивач звертає увагу на те, що саме через невиконання судового рішення відповідачем та ініціювання ним розгляду процесуальних питань, він був змушений додатково нести судові витрати, у зв`язку з чим і звернувся до суду із заявою про їх розподіл у передбаченому законом порядку.

При цьому колегія суддів враховує, що відповідно до частини першої статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.

Приписами частина третьої цієї статті передбачено, що до витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: 1) на професійну правничу допомогу; 2) сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; 3) пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; 4) пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; 5) пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.

Згідно статті 134 КАС витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.

Для цілей розподілу судових витрат:1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Статтею 139 КАС України врегульовано питання розподілу судових витрат в адміністративному судочинстві. Згідно абзацу 1 частини першої вказаної норми при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно із частиною сьомою статті 139 КАС України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо). Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву. За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

Отже, зі змісту частини сьомої статті 139 КАС України слідує, що умовою для ухвалення додаткового судового рішення про стягнення витрат, пов`язаних із наданням професійної правничої допомоги, є обов`язкова наявність відповідної заяви/клопотання особи про те, що нею будуть понесені відповідні судові витрати.

Згідно з частиною третьою статті 143 КАС України якщо сторона з поважних причин не може до закінчення судових дебатів у справі подати докази, що підтверджують розмір понесених нею судових витрат, суд за заявою такої сторони, поданою до закінчення судових дебатів у справі, може вирішити питання про судові витрати після ухвалення рішення по суті позовних вимог.

З аналізу наведених норм процесуального закону вбачається, що витрати на професійну правничу допомогу належать до судових витрат, що, однак, не зумовлює висновку про їх обов`язкову наявність у кожній справі.

За загальним правилом, питання про стягнення таких витрат має вирішуватися судом одночасно із задоволенням позову такої сторони у рішенні, постанові або ухвалі. Разом з тим, суд може розглянути це питання і після вирішення справи, але лише за наявності визначених законом передумов: неможливості подати докази розміру понесених витрат внаслідок поважних причин з подачею відповідної заяви «про це» до закінчення судових дебатів.

Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже, така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Верховний Суд у справах № 340/4492/22, №580/3758/19, №380/12348/22 дійшов висновку що, за загальним правилом, усі докази понесених судових витрат мають бути надані сторонами до закінчення розгляду справи. Однак, у випадку, якщо сторона з певних причин не може надати такі документи, ця сторона повинна зробити відповідну заяву до закінчення розгляду справи і надати відповідні докази протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду. Певної форми відповідної заяви та вимог до її змісту законом не передбачено, отже така заява може бути письмовою або усною (під час фіксування судового засідання технічними засобами).

Проте підстави для розподілу судових витрат, зокрема, витрат на правничу допомогу, мають існувати до того, як справа буде розглянута по суті, і з цим пов`язується ухвалення додаткового судового рішення в цій частині. Зазначення ж у прохальній частині касаційної скарги узагальненої вимоги про стягнення судових витрат за результатами касаційного розгляду не може розцінюватися як належне звернення до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже за такого викладу прохальної частини без наведення жодних мотивів та обґрунтувань суд фактично позбавлений можливості встановити склад таких витрат, факт їх понесення.

Відповідно до позиції об`єднаної палати Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду у справі №340/2823/21 саме своєчасне звернення сторони із заявою про стягнення судових витрат є передумовою розгляду судом питання про розподіл судових витрат.

Залишаючи заяву позивача без розгляду, суд апеляційної інстанції зауважив, що під час апеляційного перегляду цієї справи ОСОБА_1 із заявою/клопотанням щодо необхідності розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції, не звертався; до ухвалення у справі постанови доказів на підтвердження понесення таких витрат не надавав.

Разом з цим апеляційний суд наголосив, що зазначення в заяві про неможливість надання детального розрахунку та доказів понесення судових витрат не звільняє позивача від обов`язку повідомити суд про намір подання відповідної заяви, з огляду на вимоги частини 7 статті 139 КАС України.

При цьому, судом апеляційної інстанції також враховано, що ОСОБА_1 23.02.2026 надавав до суду відзив на апеляційну скаргу, який також не містить жодних доводів з цього приводу.

Також обставини поважності причин неподання відповідної заяви про намір стягнення судових витрат й у поданій заяві про ухвалення додаткового судового рішення позивачем не було наведено.

Отже, колегія суддів погоджується із висновком суду апеляційної інстанції про недотриманням позивачем положень частини сьомої статті 139 КАС України в частині належного та своєчасного звернення із клопотанням про стягнення витрат на правову допомогу та, як наслідок, наявність правових підстав для залишення його заяви без розгляду.

Колегія суддів звертає увагу на те, що посилання ОСОБА_1 в касаційній скарзі на зазначення у позовній заяві попереднього та орієнтовного розрахунку судових витрат, який з часом уточнювався, та ухвалення судового рішення 27.06.2025 (про відмову в задоволенні позову), не може розцінюватися як належне звернення заявника до суду із заявою про відшкодування судових витрат (в тому числі на правову допомогу), адже без наведення належних мотивів та обґрунтувань суд фактично був позбавлений можливості встановити склад таких витрат в повному обсязі та факт їх понесення.

Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 333 КАС України суд касаційної інстанції відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо суд у порядку, передбаченому частинами 2, 3 цієї статті, дійшов висновку, що касаційна скарга є необґрунтованою.

Згідно з частиною 2 статті 333 КАС України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.

За таких обставин, касаційна скарга є необґрунтованою, оскільки, у даному випадку, правильне застосування апеляційним судом норм процесуального права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо їх застосування чи тлумачення, що, в свою чергу, у розумінні пункту 5 частини 1 та частини 2 статті 333 КАС України є підставою для відмови у відкритті касаційного провадження у справі.

Відповідно до вищевикладеного, керуючись статтями 333, 355, 359 КАС України, Верховний Суд

У Х В А Л И В:

Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу П`ятого апеляційного адміністративного суду від 09.03.2026 у справі 420/2827/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Одеського національного економічного університету, Міністерства освіти і науки України, Державного підприємства «ІНФОРЕСУРС» про визнання дій протиправними, визнання протиправним та скасування наказу, зобов`язання вчинити певні дії.

Копію ухвали про відмову у відкритті касаційного провадження з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами надіслати особі, яка подала касаційну скаргу.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач В.М. Шарапа

Судді О.П. Стародуб

С.М. Чиркін