Справа № 440/3959/25
Суддя: Любчич Л.В.
Дата ухвалення: 2026-04-14 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

14 квітня 2026 р. Справа № 440/3959/25
Другий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

Головуючого судді: Любчич Л.В.,

Суддів: Спаскіна О.А. , Присяжнюк О.В. ,

розглянувши в порядку письмового провадження у приміщенні Другого апеляційного адміністративного суду адміністративну справу за апеляційною скаргою Міністерства оборони України на рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2025, головуючий суддя І інстанції: Р.І. Молодецький, вул. Пушкарівська, 9/26, м. Полтава, 36039, по справі № 440/3959/25

за позовом ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 в інтересах , неповнолітнього ОСОБА_4 ,

до Міністерства оборони України третя особа ІНФОРМАЦІЯ_1

про визнання протиправним та скасування рішення, зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі ОСОБА_1 , перший позивач), ОСОБА_5 (далі ОСОБА_5 , другий позивач) ОСОБА_6 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 (далі ОСОБА_4 , третій позивач), звернулись до Полтавського окружного адміністративного суду з позовом до Міністерства оборони України (далі МО України, відповідач, апелянт), за участі третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог ІНФОРМАЦІЯ_2 (далі- третя особа, ІНФОРМАЦІЯ_3 ), в якому просили:

визнати протиправним та скасувати рішення МО України про відмову у призначенні та виплаті одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , оформлене протоколом № 7/в від 07.02.2025;

зобов`язати М.О. України повторно розглянути заяви (з доданими документами) ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_5 та ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , про виплату одноразової грошової допомоги в зв`язку з загибеллю (смертю) військовослужбовця ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_7 .

Рішенням Полтавського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року у справі № 440/3959/25, з урахуванням ухвали про виправлення описки від 05 вересня 2025 року, адміністративний позов задоволено.

Визнано протиправним та скасовано пункт 6 рішення МО України, оформленого протоколом засідання комісії МО України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням та виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 07.02.2025 № 7/в про відмову в призначенні одноразової грошової допомоги ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_4 .

Зобов`язано МО України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 з доданими документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця ОСОБА_7 з урахуванням з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Стягнуто на користь ОСОБА_1 за рахунок бюджетних асигнувань МО України сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Стягнуто на користь ОСОБА_5 за рахунок бюджетних асигнувань М.О. України сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Стягнути на користь ОСОБА_4 за рахунок бюджетних асигнувань МО України сплачений судовий збір в розмірі 1211,20 грн.

Відповідач, не погодившись з вказаним рішенням суду першої інстанції, подав апеляційну скаргу, в якій, посилаючись на неправильне тлумачення норм матеріального права, неповне з`ясування обставин справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01.09.2025 у справі № 440/3959/25 та прийняти нове рішення, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.

В обґрунтування вимог апеляційної скарги, апелянт наполягав, що смерть військовослужбовця ОСОБА_7 настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди за обставин самовільного залишення розташування військової частини та перебування у стані алкогольного сп`яніння, що підтверджується матеріалами справи, зокрема висновками судово-медичної експертизи, актом розслідування нещасного випадку та іншими документами. У зв`язку з чим, апелянт вказує, що відповідно до статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», відсутні підстави для призначення та виплати одноразової грошової допомоги, оскільки смерть настала внаслідок дій у стані алкогольного сп`яніння.

Зазначає, що при вирішенні питання щодо наявності у позивачів права на отримання одноразової грошової допомоги підлягає застосуванню законодавство, чинне на момент виникнення такого права, тобто на дату смерті військовослужбовця ІНФОРМАЦІЯ_8 , що прямо передбачено положеннями Порядку №975. З огляду на це, на думку апелянта, суд першої інстанції, хоча і правильно визначив нормативно-правові акти, однак неправильно їх застосував, так як не врахував вимоги щодо застосування норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №975 у редакції, чинній саме на момент виникнення права, що призвело до надання неправильної правової оцінки обставинам справи.

Апелянт вказує, що відповідно до положень статті 16 та статті 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», а також пункту 19 Порядку №975, одноразова грошова допомога не призначається у разі, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення ним адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння. На переконання апелянта, наявними у справі доказами підтверджено, що ОСОБА_7 перед смертю перебував у стані алкогольного сп`яніння, самовільно залишив розташування військової частини та потрапив у ДТП, що свідчить про вчинення ним адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-20 КУпАП. При цьому наголошує, що для застосування вказаних норм достатнім є сам факт вчинення правопорушення, а не притягнення до відповідальності за нього.

Крім того, відповідач вказує на наявність причинно-наслідкового зв`язку між перебуванням військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння, самовільним залишенням частини, потраплянням у ДТП та настанням смерті, що, на його переконання, узгоджується з правовими висновками Верховного Суду, викладеними, зокрема, у постановах від 20.03.2018 у справі №813/4502/17, від 12.11.2020 у справі №186/1129/16-а та від 29.06.2022 у справі №640/6477/19, відповідно до яких визначальним є наявність причинно-наслідкового зв`язку між вживанням алкоголю та настанням смерті.

З огляду на наведене, апелянт вважає, що у позивачів відсутнє право на отримання одноразової грошової допомоги, а рішення Комісії Міноборони про відмову у її призначенні є законним та обґрунтованим.

Представник третьої особи подав до суду апеляційної інстанції додаткові пояснення, в яких зазначено, що ІНФОРМАЦІЯ_3 було подано до МО України висновок щодо можливості виплати одноразової грошової допомоги членам сім`ї, батькам або утриманцям військовослужбовця ОСОБА_7 , який помер (загинув) ІНФОРМАЦІЯ_8 внаслідок захворювання, пов`язаного з проходженням служби. Однак, рішенням комісії МО України (п. 6 протоколу від 07.02.2025 № 7) було відмовлено в призначенні такої допомоги на підставі ст. 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», оскільки загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення дій у стані алкогольного сп`яніння.

Представник позивачів у відзиві на апеляційну скаргу просив залишити її без задоволення, а рішення суду першої інстанції без змін, як законне та обґрунтоване. Зазначив, що положення частини першої статті 16-4 Закону №2011-ХІІ та пункту 19 Порядку №975 виключають можливість призначення одноразової грошової допомоги лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком його власних активних дій, вчинених у стані алкогольного сп`яніння, які безпосередньо спричинили загибель. Посилаючись на правові висновки Верховного Суду, викладені в постанові від 29.06.2022 у справі №640/6477/19, стверджує, що сам по собі факт перебування особи у стані алкогольного сп`яніння на момент смерті не є достатньою підставою для відмови у призначенні допомоги.

Наголошує, що у спірних правовідносинах відповідач не довів наявності причинно-наслідкового зв`язку між станом алкогольного сп`яніння ОСОБА_7 та настанням його смерті. З матеріалів справи вбачається, що смерть настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, спричиненої необережними діями водія автомобіля, в якому загиблий перебував як пасажир, тобто з причин, що не залежали безпосередньо від поведінки самого військовослужбовця.

Доводи апелянта про вчинення адміністративного правопорушення вважає необґрунтованими, оскільки рішення Комісії МОУ було мотивоване виключно фактом перебування у стані алкогольного сп`яніння. Водночас матеріали справи не містять доказів притягнення особи до адміністративної відповідальності, а висновки службового розслідування не можуть мати вирішального значення для встановлення причин смерті.

Відповідно до положень ч.1 ст. 308 , п.3 ч.1 ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України ( далі КАС України) розгляд справи проведено в порядку письмового провадження за наявними у ній доказами та в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Колегія суддів вислухавши суддю-доповідача, перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, дослідивши заперечення на апеляційну скаргу, докази, що стосуються фактів, на які відповідач посилається в апеляційній скарзі, прийшла до висновку, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлені наступні обставини, які не оспорені сторонами.

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_1 від 18.12.1985, ОСОБА_5 , ОСОБА_1 є батьками померлого військовослужбовця ОСОБА_7 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 ОСОБА_4 є сином померлого військовослужбовця ОСОБА_7 .

За змістом витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (по стройовій частині) від 10.03.2022 № 3 відповідно до Указу Президента "Про проведення воєнного стану оголошення загальної мобілізації" та мобілізаційної Директиви Головнокомандувача Збройних Сил України від 24 лютого 2022 року 32/321/501/13T, зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення старшого солдата ОСОБА_7 , призначеного на посаду: КУЛЕМЕТНИКА КОМЕНДАНТСКОГО ВІДДІЛЕННЯ, з 10 березня 2022 року справи та посаду прийняв і приступив до виконання службових обов`язків за посадою.

ОСОБА_7 безпосередньо приймав участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, що підтверджується матеріалами справи.

14.09.2022 начальником ІНФОРМАЦІЯ_9 скеровано ОСОБА_5 сповіщення сім`ї № 20 про смерть старшого солдата ОСОБА_7 , який по дорозі з тимчасового розташування підрозділу до м. Покровськ Донецької області на автошляху біля населеного пункту Очеретино Донецької області потрапив у ДТП, внаслідок чого отримав закриті переломи, які охоплюють декілька ділянок тіла, від отриманих травм помер.

За змістом витягу з наказу командира військової частини НОМЕР_3 (з адміністративно - господарської діяльності) від 05.10.2022 № 257 "Про підсумки службового розслідування по факту загибелі солдата ОСОБА_8 , лейтенанта ОСОБА_9 , старшого солдата ОСОБА_7 та травмування сержанта ОСОБА_10 , які ІНФОРМАЦІЯ_8 в районі н.п. Очеретино потрапили в ДТП" в ході службового розслідування було встановлено, що військовослужбовці 3 роти НОМЕР_4 загону спеціального призначення 11.09.2022 року вибули з н.п. с. Стара Миколаївка, Іллінівський ОТГ, Донецької області, рухались в м. Покровськ, під час руху на швидкості водій ОСОБА_8 не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечну швидкість, виїхав за межі проїзної частини АДРЕСА_1 , де скоїв наїзд на дерево. Внаслідок події на місці ДТП від отриманих травм загинув водій ОСОБА_8 , а також 2 пасажири цього автомобіля-....та старший солдат ОСОБА_7 . Службовим розслідуванням встановлено, що даний випадок трапився з військовослужбовцями 3 роти НОМЕР_4 загону спеціального призначення внаслідок необережності водія солдата ОСОБА_8 .

Органом досудового розслідування Головного управлінням Національної поліції в Донецькій області відкрите кримінальне провадження за частиною 3 статті 286 ККУ № 0000760 від 12.09.2022.

Відповідно до висновку експерта № 248 (експертиза почата 12.09.2022 та закінчена 08.10.2022) причиною смерті гр-на ОСОБА_7 явилась автотранспортна поєднана травма з наявністю закритої черепно - мозкової травми з переломом кісток склепіння та основи черепа, масивних крововиливів під м`які мозкові оболонки обох півкуль мозку і в шлуночки головного мозку, закритої тупої травми грудної клітини з переломами ребер зліва з крововиливами в плевру і паренхіму легень, яка ускладнилася набряком і набуханням головного мозку з дислокацією стовбура мозку у великий потиличний отвір. При судово - токсикологічному дослідженні крові та сечі від трупа знайдений спирт етиловий у кількості: у крові - 3,27 ‰, у сечі - 4,41 ‰, що свідчить про вживання спиртних напоїв незадовго до смерті і відповідає алкогольному сп`янінню середнього ступеня стосовно живим особам.

Згідно з витягом з протоколу засідання 12 регіональної військово - лікарської комісії по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв у колишніх військовослужбовців травма старшого солдата ОСОБА_7 ...........- одержана в результаті нещасного випадку, Так, пов`язана з проходженням військової служби.

09.10.2024 позивачі звернулись через ІНФОРМАЦІЯ_3 із заявами про виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку із загибеллю їх сина та батька ОСОБА_4 - старшого солдата ОСОБА_7 .

20.09.2024 рішенням Комісії Міноборони, викладеним у Протоколі 07.02.2025 №7/в (п.6) позивачам було відмовлено в призначенні одноразової грошової допомоги на підставі ст. 16-4 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", за змістом якої до ст. 16-4 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння.

Позивачі вважаючи, що при прийнятті рішення про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги померлого військовослужбовця Міністерством оборони України неправильно застосовано норми права, звернулися до суду з цим позовом

Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що сам по собі факт перебування військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння на момент смерті не є самостійною та достатньою підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, оскільки для застосування статті 16-4 Закону №2011-ХІІ та пункту 19 Порядку №975 необхідним є встановлення причинно-наслідкового зв`язку між такими діями та настанням смерті. Суд дійшов висновку, що у спірному випадку відповідач не довів наявності такого зв`язку, натомість матеріали справи свідчать про те, що загибель ОСОБА_7 настала внаслідок дорожньо-транспортної пригоди з причин, пов`язаних із необережними діями водія автомобіля, в якому загиблий перебував як пасажир. З огляду на це суд визнав спірне рішення Міністерства оборони України про відмову у призначенні одноразової грошової допомоги протиправним та дійшов висновку про наявність підстав для його скасування із зобов`язанням відповідача повторно розглянути подані заяви.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, визначених статтею 308 КАС України, колегія суддів зазначає наступне.

Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та Законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України здійснює Закон України від 25.02.1993 №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон № 2232-XII), який також визначає загальні засади проходження в Україні військової служби.

За приписами статті 41 Закону № 2232-XI, виплата одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, та резервістів під час виконання ними обов`язків служби у військовому резерві здійснюється в порядку і на умовах, встановлених Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі визначені Законом України від 20.12.1991 № 2011-XII «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» (далі Закон № 2011-XII, в редакції станом на дату смерті ОСОБА_7 ).

Згідно з пунктом 1 статті 16 Закону № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - одноразова грошова допомога), - гарантована державою виплата, що здійснюється особам, які згідно з цим Законом мають право на її отримання.

Відповідно до пункту 2 статті 16 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у разі, зокрема:

загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби (підпункт 1);

смерті військовослужбовця, що настала в період проходження ним військової служби або внаслідок захворювання чи нещасного випадку, що мали місце в період проходження ним військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, нещасного випадку, пов`язаних з проходженням військової служби (підпункт 2).

Згідно зі статтею 16-1 Закону № 2011-XII у випадках, зазначених у підпунктах 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги мають батьки, один із подружжя, який не одружився вдруге, діти, які не досягли повноліття, утриманці загиблого (померлого). Утриманцями вважаються члени сім`ї, які мають право на пенсію у разі втрати годувальника відповідно до Закону України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" за загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста (особу, звільнену з військової служби, смерть якої настала протягом року після звільнення).

Згідно з підпунктом «а» пункту 1 статті 16-2 Закону № 2011-XII, одноразова грошова допомога призначається і виплачується у розмірі:

750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпункті 1 пункту 2 статті 16 цього Закону;

500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, - у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, зазначених у підпунктах 2-3 пункту 2 статті 16 цього Закону.

За приписами пунктів 1, 6, 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ, одноразова грошова допомога у випадках, передбачених підпунктами 1-3 пункту 2 статті 16 цього Закону, призначається і виплачується рівними частками всім особам, які мають право на її призначення та отримання, за їх особистою заявою чи заявою їх законних представників. У разі відмови якоїсь з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону, від призначення та отримання одноразової грошової допомоги, або якщо одна із зазначених осіб у строк, встановлений пунктом 8 цієї статті, не реалізувала своє право на призначення та отримання такої допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги. Особам, які мають право на призначення та отримання одноразової грошової допомоги, її виплата здійснюється незалежно від реалізації права на призначення та отримання такої допомоги будь-якою з осіб, зазначених у статті 16-1 цього Закону.

Одноразова грошова допомога призначається і виплачується Міністерством оборони України, іншими центральними органами виконавчої влади, що здійснюють керівництво військовими формуваннями та правоохоронними органами, а також органами державної влади, військовими формуваннями та правоохоронними органами, в яких передбачено проходження військової служби військовослужбовцями, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів - військовозобов`язаними, проходження служби у військовому резерві - резервістами.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України.

Водночас, статтею 16-4 Закону № 2011-ХІІ визначені випадки, за яких призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність або часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста є наслідком:

а) вчинення ним кримінального або адміністративного правопорушення;

б) вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння;

в) навмисного спричинення собі тілесного ушкодження, іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

г) подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

Порядок призначення і виплати одноразової грошової допомоги визначається Кабінетом Міністрів України (пункт 9 статті 16-3 Закону № 2011-ХІІ).

Так, на виконання Закону № 2011-XII Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову № 975 «Про затвердження Порядку призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві» від 25.12.2013 (далі - Порядок № 975 у редакції, що підлягає застосуванню до спірних правовідносин).

Цей Порядок визначає механізм призначення і виплати одноразової грошової допомоги у разі загибелі (смерті), інвалідності або часткової втрати працездатності без встановлення інвалідності (далі - одноразова грошова допомога) військовослужбовців, військовозобов`язаних та резервістів, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори чи для проходження служби у військовому резерві (далі - військовослужбовець, військовозобов`язаний та резервіст).

Пунктом 4 Порядку № 975 визначено, одноразова грошова допомога призначається зокрема у разі загибелі (смерті) військовослужбовця під час виконання ним обов`язків військової служби або внаслідок захворювання, пов`язаного з виконанням ним обов`язків військової служби, або смерті особи, звільненої з військової служби, протягом року після звільнення її з військової служби, якщо смерть настала внаслідок поранення, контузії, каліцтва, захворювання, пов`язаних з виконанням обов`язків військової служби (підпункт 1).

В силу пункту 5 Порядку №975 одноразова грошова допомога призначається і виплачується рівними частинами членам сім`ї, батькам та утриманцям загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста:

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктом 1 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 750-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть);

у разі загибелі (смерті) військовослужбовця, військовозобов`язаного або резервіста у випадках, передбачених підпунктами 2 і 3 пункту 4 цього Порядку, - у розмірі 500-кратного прожиткового мінімуму, встановленого законом для працездатних осіб на 1 січня календарного року, в якому настала загибель (смерть).

Якщо одна із зазначених осіб відмовляється від отримання одноразової грошової допомоги, її частка розподіляється між іншими особами, які мають право на її отримання.

Заява про відмову від отримання одноразової грошової допомоги повинна бути нотаріально посвідчена в установленому законодавством порядку.

Члени сім`ї та батьки загиблого (померлого) військовослужбовця, військовозобов`язаного та резервіста визначаються відповідно до Сімейного кодексу України, а утриманці - відповідно до Закону України Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб.

Пунктами 15, 19 Порядку № 975 визначено, що рішення про відмову у призначенні грошової допомоги може бути оскаржено в установленому порядку.

Призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть), поранення (контузія, травма або каліцтво), захворювання, інвалідність чи часткова втрата працездатності без встановлення інвалідності військовослужбовця, військовозобов`язаного чи резервіста є наслідком:

вчинення ним злочину або адміністративного правопорушення;

вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного, токсичного сп`яніння;

навмисного спричинення собі тілесного ушкодження чи іншої шкоди своєму здоров`ю або самогубства (крім випадку доведення особи до самогубства, встановленого судом);

подання особою завідомо неправдивих відомостей для призначення і виплати одноразової грошової допомоги.

З аналізу наведених норм слідує, що законом встановлено перелік підстав, за яких одноразова грошова допомога у разі смерті військовослужбовця не призначається, зокрема, якщо смерть військовослужбовця є наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного чи токсичного сп`яніння або вчинення адміністративного правопорушення.

Матеріалами справи підтверджено, що у зв`язку з загибеллю члена сім`ї - військовослужбовця ОСОБА_7 , позивачі (батьки та син загиблого) звернулися до Міністерства оборони України з заявами про призначення одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю ОСОБА_7 (а.с. 92).

Разом з тим, відповідно до витягу з протоколу засідання комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, від 13 лютого 2025 року №7/в, позивачам відмовлено у призначенні спірної виплати, оскільки ОСОБА_7 перебував у стані алкогольного сп`яніння на момент смерті, що підтверджується висновком експерта Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи Покровського відділення судово-медичної експертизи від 08.10.2022 № 248. При цьому, у спірному рішенні наявне посилання на статтю 16-4 Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей», за якою призначення і виплата одноразової грошової допомоги не здійснюються, якщо загибель (смерть) військовослужбовця є наслідком вчинення адміністративного правопорушення або дій у стані алкогольного сп`яніння.

Надаючи оцінку такій відмові, колегія суддів наголошує на тому, що за змістом частини першої статті 16-4 Закону № 2011-ХІІ та пункту 29 Порядку № 975 зазначена допомога не призначається з підстав, наведених такими нормами, лише у випадку, якщо смерть військовослужбовця є наслідком його перебування у стані алкогольного сп`яніння, а саме вчинення ним певних активних дій у стані алкогольного сп`яніння, які безпосередньо призвели до смерті (загибелі).

Водночас, сам факт перебування військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння на час настання смерті не визначається вказаними нормами права як підстава для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду у справі № 640/6477/19 від 29.06.2022 року, від 18.03.2024 у справі №120/13997/21.

Отже, у такому випадку необхідно встановити причинно-наслідковий зв`язок між станом сп`яніння військовослужбовця та його смертю (загибеллю).

Верховний Суд в постанові від 18 березня 2024 року у справі № 120/13997/21-а зазначив, що відомості, які зазначені у зокрема, у постанові військово-лікарської комісії щодо встановлення причинного зв`язку смерті військовослужбовця та довідці, що свідчить про причини та обставини смерті військовослужбовця, мають важливе значення і є вирішальними для органу, що приймає рішення про призначення та виплату одноразової грошової допомоги, на якого покладено обов`язок перевірити, чи не настала смерть військовослужбовця за обставин, що виключають можливість призначення та виплати одноразової грошової допомоги, перелік яких визначений у статті 16-4 Закону № 2011-XII.

Отже, у такому випадку необхідно встановити причинно-наслідковий зв`язок між станом сп`яніння військовослужбовця та його смертю (загибеллю).

Так, в оскаржуваному рішенні відповідачем зазначено, що згідно з висновком експерта Донецького обласного бюро судово-медичної експертизи Покровського відділення судово-медичної експертизи від 08.10.2022 № 248 під час проведення судово-токсикологічного дослідження в крові та сечі ОСОБА_7 виявлено етиловий спирт в концентрації 3,27 проміле та 4,21 проміле відповідно.

Відповідно до лікарського свідоцтва про смерть від 17.09.2022 № 258, причиною смерті ОСОБА_7 вказано: «закриті переломи, які охоплюють декілька ділянок тіла» (а.с.37).

З метою встановлення причин і умов, що сприяли загибелі військовослужбовців Військової частини НОМЕР_3 внаслідок дорожньо-транспортної пригоди 11.09.2022 в районі населеного пункту Очеретине, Покровського району, Донецької області, , в т.ч. загибелі ОСОБА_7 було призначено службове розслідування.

Зі змісту наявного в матеріалах справи витягу з наказу командира ВЧ НОМЕР_3 від 05.10.2022 №257 вбачається, що в ході проведеного службового розслідування встановлено, що військовослужбовці 3 роти НОМЕР_4 загону спеціального призначення 11.09.2022 року вибули з н.п. с. Стара Миколаївка, Іллінівський ОТГ, Донецької області , рухались в м. Покровськ, під час руху на швидкості водій ОСОБА_8 не врахував дорожньої обстановки, не обрав безпечну швидкість, виїхав за межі проїзної частини АДРЕСА_1 , де скоїв наїзд на дерево. Внаслідок події на місці ДТП від отриманих травм загинув водій ОСОБА_8 , а також 2 пасажири цього автомобіля-....та старший солдат ОСОБА_7 . Службовим розслідуванням встановлено, що даний випадок трапився з військовослужбовцями 3 роти НОМЕР_4 загону спеціального призначення внаслідок необережності водія солдата ОСОБА_8 .

Отже, з установлених у справі обставин вбачається, що безпосередньою причиною загибелі старшого солдата ОСОБА_7 стали тілесні ушкодження, отримані внаслідок дорожньо-транспортної пригоди, яка, згідно з матеріалами службового розслідування, настала внаслідок необережних дій водія транспортного засобу.

При цьому наявні в матеріалах справи документи засвідчують факт перебування загиблого у стані алкогольного сп`яніння на момент смерті, однак самі по собі не підтверджують, що саме такі дії ОСОБА_7 перебували у прямому причинно-наслідковому зв`язку з настанням його смерті у розумінні статті 16-4 Закону №2011-ХІІ та пункту 19 Порядку №975.

Відповідачем, у свою чергу, не наведено належних і достатніх доказів того, що загибель військовослужбовця стала саме наслідком вчинення ним дій у стані алкогольного сп`яніння чи наслідком вчинення ним адміністративного правопорушення, а не дорожньо-транспортної пригоди, спричиненої діями іншої особи.

Крім того, відповідно до витягу з протоколу засідання 12 Регіональної військово-лікарської комісії від 07.02.2023 № 246 (а.с. 50), встановлено, що травма старшого солдата ОСОБА_7 - "закриті переломи, які охоплюють декілька ділянок тіла. Пасаєир легкового автомобіля, травмований при зіткненні з фіксованим об`єктом. Травматичний субдуральний крововилив. Набряк головного мозку", яка призвела до смерті ІНФОРМАЦІЯ_8 , що підтверджується Свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_5 , виданим 20.09.2022, Семенівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Кременчуцькому районі Полтавської області Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, лікарським свідоцтвом про смерть №258, виданим 17.09.2022 Покровським відділенням Донецького обласного бюро СМЕ, актом розслідування нещасного випадку, проведеного на підставі наказу командира в/ч НОМЕР_3 від 12.09.2022 № 2065 - "одержана в результаті нещасного випадку, ТАК, пов`язана з проходженням військової служби".

Доказів скасування чи внесення змін до рішення військово-лікарської комісії від 07.02.2023 № 246 по встановленню причинного зв`язку захворювань, поранень, контузій, травм, каліцтв ОСОБА_7 матеріали справи не містять.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що Міністерством оборони України не надано належних та допустимих доказів, які б свідчили про те, що загибель військовослужбовця ОСОБА_7 відбулась саме внаслідок вчинення ним злочину чи адміністративного правопорушення або сталася внаслідок вчинення ним дій у стані алкогольного, наркотичного або токсичного сп`яніння, та/або є наслідком навмисного заподіяння собі тілесного ушкодження. Сам лише факт знаходження військовослужбовця у стані алкогольного/наркотичного сп`яніння не може бути підставою для висновку, що його загибель є наслідком такого стану.

Посилання апелянта на правові висновки Верховного Суду, викладені в постановах від 20.03.2018 у справі №813/4502/17, від 12.11.2020 у справі №186/1129/16-а та від 29.06.2022 у справі №640/6477/19 колегія суддів вважає таким, що не підтверджує правомірності оскаржуваного рішення, а навпаки свідчить про необхідність встановлення належними та достатніми доказами саме прямого причинно-наслідкового зв`язку між конкретними діями військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння та настанням смерті. Із наведених правових висновків Верховного Суду вбачається, що сам по собі факт перебування особи у стані алкогольного сп`яніння на момент смерті не є достатньою підставою для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги, якщо смерть настала внаслідок дій іншої особи або інших обставин, не доведених як наслідок власної протиправної поведінки загиблого.

Натомість у цій справі матеріали не містять належних доказів того, що саме перебування ОСОБА_7 у стані алкогольного сп`яніння, самовільне залишення ним розташування частини чи інші його дії безпосередньо спричинили настання смерті, тоді як установлені обставини свідчать, що безпосередньою причиною загибелі стала дорожньо-транспортна пригода, яка, за матеріалами службового розслідування, настала внаслідок необережних дій водія транспортного засобу.

Таким чином, наведені апелянтом постанови Верховного Суду не спростовують, а, навпаки, підтверджують правильність висновку про відсутність передбачених статтею 16-4 Закону №2011-ХІІ та пунктом 19 Порядку №975 підстав для відмови у призначенні позивачам спірної допомоги.

При цьому, стверджуючи про наявність у діях загиблого складу адміністративного правопорушення, передбаченого статтею 172-20 Кодексу України про адміністративні правопорушення, відповідач не надав докази того, що ОСОБА_7 притягнуто до адміністративної відповідальності за цими нормами.

Посилання відповідача на результати дослідження, яким виявлено у крові та сечі загиблого ОСОБА_7 у концентрації 3,27 проміле та 4,21 проміле відповідно, як на підставу для відмови у виплаті членам сім`ї загиблого військовослужбовця одноразової допомоги, суд вважає безпідставним, оскільки лише сам факт перебування військовослужбовця у стані алкогольного сп`яніння на час настання смерті не визначається як підстава для відмови у призначенні одноразової грошової допомоги.

Відповідно до ч. 1 та ч. 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Разом з цим, Міністерством оборони України не надано до суду належних доказів на підтвердження вчинення ОСОБА_7 дій у стані алкогольного сп`яніння, що мали своїм наслідком його смерть.

За встановлених обставин та наведеного правового регулювання, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що оскаржуване рішення не відповідає вимогам обґрунтованості та вмотивованості, а, відтак, наявні підстави для визнання протиправним та скасування рішення Комісії Міністерства оборони України з розгляду питань, пов`язаних із призначенням і виплатою одноразової грошової допомоги та компенсаційних сум, що затверджене протоколом засідання комісії від 07.02.2025 № 7/в.

Посилання апелянта на неврахування вимог щодо застосування норм Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та Порядку №975 у редакції, чинній саме на момент виникнення права, що, на його думку, призвело до неправильної правової оцінки обставин справи, колегія суддів відхиляє як такі, що не відповідають дійсності, оскільки зі змісту рішення суду першої інстанції вбачається, що судом застосовано норми матеріального права у редакції, чинній станом на дату смерті військовослужбовця 11.09.2022.

Щодо обраного судом першої інстанції способу захисту порушеного права позивачів, колегія суддів враховує, що спосіб захисту має враховувати суть порушення, допущеного суб`єктом владних повноважень - відповідачем, а тому суд має обрати спосіб захисту права, який би гарантував дотримання і захист прав, свобод, інтересів від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Так, відповідно до ч. 1 ст. 2 КАС України, завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

При здійсненні судочинства суди застосовують Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).

Відповідно до ст.13 Конвенції кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.

При цьому, Європейський суд з прав людини у рішенні від 29 червня 2006 року у справі «Пантелеєнко проти України» зазначив, що засіб юридичного захисту має бути ефективним, як на практиці, так і за законом.

У рішенні від 31 липня 2003 року у справі «Дорани проти Ірландії» Європейський суд з прав людини зазначив, що поняття «ефективний засіб» передбачає запобігання порушенню або припиненню порушення, а так само встановлення механізму відновлення, поновлення порушеного права.

При чому, як наголошується у рішенні Європейського суду з прав людини у справі «Салах Шейх проти проти Нідерландів», ефективний засіб - це запобігання тому, щоб відбулося виконання заходів, які суперечать Конвенції, або настала подія, наслідки якої будуть незворотними. При вирішенні справи «Каіч та інші проти Хорватії» (рішення від 17 липня 2008 року) Європейський Суд з прав людини вказав, що для Конвенції було б неприйнятно, якби стаття 13 декларувала право на ефективний засіб захисту, але без його практичного застосування. Таким чином, обов`язковим є практичне застосування ефективного механізму захисту. Протилежний підхід суперечитиме принципу верховенства права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 15 листопада 1996 року у справі «Chahal проти Об`єднаного королівства» (заява №22414/93) зазначив, що ст.13 Конвенції про захист прав і основоположних свобод, гарантує на національному рівні ефективні правові засоби для здійснення прав і свобод, її суть зводиться до вимоги надати людині такі міри правового захисту на національному рівні, що дозволили б компетентному державному органу розглядати по суті скарги на порушення положень Конвенції й надавати відповідний судовий захист (параграф 145).

Засіб захисту, що вимагається згаданою статтею повинен бути «ефективним» як у законі, так і на практиці, зокрема у тому сенсі, щоб його використання не було ускладнене діями або недоглядом органів влади відповідної держави (параграф 75 рішення Європейського суду з прав людини від 05 квітня 2005 у справі «Афанасьєв проти України»).

З огляду на вищевикладене, колегія суддів, з урахуванням ч.1 ст.308 КАС України, погоджується з висновком суду першої інстанції, що ефективним та належним способом відновлення порушеного права позивача буде зобов`язання Міністерства оборони України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 , ОСОБА_5 , ОСОБА_3 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_4 з доданими документами про призначення та виплату одноразової грошової допомоги у зв`язку з загибеллю військовослужбовця ОСОБА_7 з урахуванням з урахуванням правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Згідно зі ст. 242 КАС України, рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

При цьому, суд враховує положення Висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі "Серявін та інші проти України" (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі "Руїс Торіха проти Іспанії" (Ruiz Torija v. Spain), серія A, 303-A, п. 29).

Частиною 1 ст. 315 КАС України визначено, що за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.

Відповідно до ст. 316 КАС України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Під час апеляційного провадження колегія суду не встановила таких порушень судом першої інстанції норм матеріального і процесуального права, які б призвели до неправильного вирішення справи по суті, які були предметом розгляду і заявлені в суді першої інстанції.

Доводи апеляційної скарги не містять належних та обґрунтованих міркувань, які б спростовували висновки суду першої інстанції. В апеляційній скарзі також не наведено інших міркувань, які б не були предметом перевірки судом першої інстанції та щодо яких не наведено мотивів відхилення наведених аргументів.

Таким чином, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є обґрунтованим, прийняте на підставі з`ясованих та встановлених обставинах справи, які підтверджуються доказами, та ухваленим з додержанням норм матеріального і процесуального права, а тому залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін.

Керуючись ст.ст. 311, 315, 316, 321, 325, 327, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Міністерства оборони України - залишити без задоволення.

Рішення Полтавського окружного адміністративного суду від 01 вересня 2025 року по справі № 440/3959/25 - залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню, крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 КАС України.

Головуючий суддя Л.В. Любчич
Судді О.А. Спаскін О.В. Присяжнюк