Справа № 320/24217/24
Суддя: Кузьменко Володимир Володимирович
Дата ухвалення: 2026-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 квітня 2026 року м. Київ

Колегія Шостого апеляційного адміністративного суду у складі:

судді-доповідача Кузьменка В.В.,

суддів Ганечко О.М., Василенка Я.М.,

за участю секретаря Михайлової І.П.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні справу за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Овостар до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю Овостар на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року,

В С Т А Н О В И Л А:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Овостар» звернулось до Київського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Державної податкової служби у Київській області, у якому просило:

- визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Київській області (відокремлений підрозділ ДПС України) форми «П» від 31.01.2024 №1 про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток в сумі 3365717 грн;

- визнати протиправним та скасувати у повному обсязі податкове повідомлення-рішення ГУ ДПС у Київській області (відокремлений підрозділ ДПС України) форми «Р» від 17.04.2024 №1 про збільшення суми грошового зобов`язання з земельного податку з юридичних осіб на загальну суму 25543 грн, у тому числі за основним платежем - 24077 грн, штрафними санкціями - 1 466 грн.

Рішенням Київського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.

Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням, позивачем подано апеляційну скаргу, в якій просить скасувати спірне рішення суду та задовольнити позовні вимоги.

Доводи апелянта мотивовані тим, що оскаржувані податкові повідомлення-рішення є протиправними, оскільки податковим органом порушено порядок призначення та проведення перевірки під час дії запровадженого мораторію, результати якої оформлено актом від 21.12.2023 № 28154/10-36-07-01-14/32086437. Крім того, вказано, що контролюючому органу були надані первинні документи на підтвердження господарських операцій по придбанню робіт, а також обґрунтовано ділову мету такого придбання.

Виконуючи вимоги процесуального законодавства, колегія суддів ухвалила продовжити строк розгляду апеляційної скарги, згідно з положеннями ст. 309 Кодексу адміністративного судочинства України.

Представник позивача в судовому засіданні підтримав вимоги апеляційної скарги та просив її задовольнити.

Представник відповідача в судовому засіданні заперечив проти задоволення вимог апеляційної скарги, спірне рішення суду першої інстанції просив залишити без змін.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з таких підстав.

Згідно зі ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.

У відповідності до ст. 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є:неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.

Як вбачається з матеріалів справи, Товариство з обмеженою відповідальністю «ОВОСТАР» (ідентифікаційний код 32086437) є суб`єктом господарювання - юридичною особою, зареєстроване 31.07.2002, номер запису в ЄДРПОУ 0000620; взято на податковий облік у Головному управлінні ДПС у Київській області (Васильківська ДПІ) 15.08.2002 за № 2238: товариство з 25.08.2002 є платником ПДВ, свідоцтво № 100341028; індивідуальний податковий номер 70.

У період з 20 січня по 23 лютого 2022 року, з 08 грудня по 14 грудня 2023 року, відповідно до наказів від 04.01.2022 №4-п, від 15.02.2022 №194-п та направлень від 19.01.2022 № 210/10-36-07-01, № 211/10-36-07-01, № 212/10-36-07-01, № 213/10-36-07-01, № 214/10-36-07-01, № 215/10-36-07-01, № 216/10-36-07-01, № 217/10-36-07-01, № 218/10-36-07-01, № 219/10-36-07-01, №220/10-36-07-01 та від 08.12.2023 №9467/10-36-07-01-12, № 49469/10-36-07-01-12, № 9471/10-36-07-01-12, № 9472/10-36-07-01-12, № 49473/10-36-07-01-12, № 9474/10-36-07-01-12, № 9476/10-36-07-01-12, відповідно до пп. 75,1.2 п.75.1 ст.75, п. 77.4 ст. 77, пп.81.1 п.82.1 п.82.1 Податкового кодексу України (ПК України) групою фахівців Головного управління ДПС у Київській області (відокремлений підрозділ ДПС України) була проведена документальна планова виїзна перевірка позивача з питань дотримання податкового, валютного та іншого законодавства, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування за період з 01 січня 2017 року по 30 вересня 2021 року, за наслідками якої було складено акт від 21.12.2023 № 28154/10-36-07-01-14/32086437.

Відповідно до розділу IV «Висновок» зазначеного акту, відповідачем встановлені, серед інших, такі порушення вимог законодавства:

- п.44. 1 п.44.2 п.44.3 ст.44, п.п. 134.1.1 п. 134.1 ст. 134, п.п. 140.4.4 п. 140.4 ст. 140 ПК України, що призвело до завищення від`ємного значення об`єкта оподаткування наростаючим підсумком на загальну суму 3 365 717 грн., в т. ч. на 1 384 646 грн. за 2019 рік, на 3 181 162 грн. за 2020 рік; на 3 365 717грн. за 9 міс. 2021 року;

- п.289.1 ст.289 ПК України, що призвело до заниження суми земельного податку на загальну суму 24 077,03 грн., з якої за 2019 рік на 12 561,69 грн., за 2020 рік на 11 514,88 грн., за 2021 рік на 0,46 грн;

- п.30.6 ст.30 ПК України, ТОВ «ОВОСТАР» не подані звіти про суми податкових пільг за 1 кв. 2017 року, за 1 півр. 2017 року, за 9 міс. 2017 року, за 2017 року, за 1 кв. 2018 року, за 1 півр. 2018 року, 9 міс. 2018 року.

Не погоджуючись із висновками акту перевірки від 21.12.2023 № 28154/10-36-07-01-14/32086437, скориставшись наданим пп. 17.1.6, п.17.1, ст.17, п.86.7, ст.86 ПК України правом, позивач 12.01.2024 звернувся до відповідача із письмовими запереченнями за № 01/24.

31.01.2024 позивачем засобами поштового зв`язку з рекомендованим повідомленням про вручення отримано лист управління від 25.01.2024 № 1073/12/10-36-07-01-09 «Відповідь про результати розгляду заперечення», відповідно до якого висновки акту перевірки від 21.12.2023 № 28154/10-36-07-01-14/32086437 частково змінені, шляхом викладення п.5 розділу IV акту перевірки в наступній редакції, а саме: п.30.6 ст.30 ПК України, ТОВ «ОВОСТАР» не подані звіти про суми податкових пільг за 1 квартал 2018 р., за 1 півріччя 2018 р.; в іншій частині - висновки акту перевірки залишені без змін.

В подальшому, на підставі акту перевірки від 21.12.2023 № 28154/10-36-07-01-14/32086437, з урахуванням листа від 25.01.2024 № 1073/12/10-36-07-01-09 «Відповідь про результати розгляду заперечення», ГУ ДПС у Київській області винесені податкові повідомлення - рішення:

- форми «П» від 31.01.2024 № 1 про зменшення суми від`ємного значення об`єкта оподаткування податком на прибуток в сумі 3 365 717 грн.;

- форми «Р» від 19.01.2024 № 1 про збільшення суми грошового зобов`язання з земельного податку з юридичних осіб на загальну суму 26 485 грн., у тому числі за основним платежем - 24 077 грн., штрафними санкціями - 2 408 грн.;

- форми «ПС» від 31.01.2024 № 1 про застосування штрафних (фінансових) санкцій у сумі 680 грн. (в подальшому не оскаржувалося, сплачено у повному обсязі).

Податкові повідомлення-рішення від 31.01.2024 № 1 та від 19.01.2024 №1 були оскаржені позивачем в адміністративному порядку.

Рішенням ДПС України від 12.04.2024 №10606/6/99-00-06-01-01-06 скаргу позивача задоволено частково: скасовано податкове повідомлення-рішення від 19.01.2024 № 1 в частині застосування штрафних санкцій на суму 942,13 грн, а в іншій частині дане рішення та податкове повідомлення-рішення від 31 січня 2024 № 1 залишено без змін.

В подальшому, відповідачем 17.04.2024, з урахуванням рішення ДПС України від 12 квітня 2024 року № 10606/6/99-00-06-01-01-06 про результати розгляду скарги, винесено нове податкове повідомлення - рішення за № 1 на зменшену суму штрафних санкцій на загальну суму 25 543 грн, у тому числі за основним платежем - 24 077 грн, штрафними санкціями - 1 466 грн.

Не погоджуючись з податковими повідомленнями-рішеннями, позивач звернувся з даним позовом до адміністративного суду.

Відмовляючи в задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з того, що винесені податкові повідомлення-рішення від 31.01.2024 №1 та від 17.04.2024 №1 є законними, а тому такими, що не підлягають скасуванню.

Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам апеляційної скарги, а також виходячи з меж апеляційного перегляду справи, колегія суддів зазначає наступне.

Положеннями ч. 2 ст. 19 Конституції України передбачено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно з положеннями ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.

При розгляді апеляційної скарги колегія суддів враховує, що при апеляційному оскарженні, зокрема вказано на незаконність призначення та проведення перевірки, оскільки на час її проведення діяв передбачений пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення ПК України мораторій на проведення перевірок, та що не було зазначено при розгляді справи в суді першої інстанції.

Поряд з цим, у постанові від 21.02.2020 по справі №826/17123/18 Верховний Суд сформував правовий висновок про те, що оскаржуючи наслідки проведеної контролюючим органом перевірки у вигляді податкових повідомлень-рішень та інших рішень, платник податків не позбавлений можливості посилатись на порушення контролюючим органом вимог законодавства щодо проведення такої перевірки, якщо вважає, що вони зумовлюють протиправність таких податкових повідомлень-рішень. При цьому, таким підставам позову, за їх наявності, суди повинні надавати правову оцінку в першу чергу, а у разі, якщо вони не визнані судом такими, що тягнуть протиправність рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки, - переходити до перевірки підстав позову щодо наявності порушень податкового та/або іншого законодавства.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.09.2021 у справі №816/228/17 вказала, що неправомірність дій контролюючого органу при призначенні і проведенні перевірки не може бути предметом окремого позову, але може бути підставами позову про визнання протиправними рішень, прийнятих за наслідками такої перевірки. При цьому підставами для скасування таких рішень є не будь-які порушення, допущені під час призначення і проведення такої перевірки, а лише ті, що вплинули або об`єктивно могли вплинути на правильність висновків контролюючого органу за результатами такої перевірки та відповідно на обґрунтованість і законність прийнятого за результатами перевірки рішення.

Оцінюючи дотримання відповідачем процедури призначення та проведення перевірки, колегія суддів виходить з такого.

Згідно з приписами п.п. 20.1.4 ст. 20 ПК України, контролюючі органи мають право проводити відповідно до законодавства перевірки і звірки платників податків (крім Національного банку України), у тому числі після проведення процедур митного контролю та/або митного оформлення.

Посадові та службові особи контролюючих органів зобов`язані, зокрема дотримуватися Конституції України та діяти виключно у відповідності з цим Кодексом та іншими законами України, іншими нормативними актами; не допускати порушень прав та охоронюваних законом інтересів громадян, підприємств, установ, організацій (п.п. 21.1.1, п.п. 21.1.4 ст. 21 ПК України).

За приписами п. 75.1 ст. 75 ПК України, контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Порядок проведення документальних планових перевірок унормовано статтею 77 ПК України.

18.03.2020 набрав чинності Закон України від 17.03.2020 №533-IX Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), яким підрозділ 10 розділу XX Перехідні положення ПК України доповнено пунктами 521 - 525.

Пунктом 52-2 підрозділ 10 розділу XX Перехідні положення ПК України установлено мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня по 31 травня 2020 року, крім документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктом 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу. Інформація про перенесення документальних планових перевірок, які відповідно до плану-графіку проведення планових документальних перевірок мали розпочатися у період з 18 березня по 31 травня 2020 року та на день набрання чинності Законом України Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19) не були розпочаті, включається до оновленого плану-графіку, який оприлюднюється на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, до 30 березня 2020 року. Документальні та фактичні перевірки, що були розпочаті до 18 березня 2020 року та не були завершеними, тимчасово зупиняються на період до 31 травня 2020 року. Таке зупинення перериває термін проведення перевірки та не потребує прийняття будь-яких додаткових рішень контролюючим органом. На період з 18 березня по 31 травня 2020 року зупиняється перебіг строків давності, передбачених статтею 102 цього Кодексу.

Законом України від 30.03.2020 №540-IX Про внесення змін до деяких законодавчих актів України, спрямованих на забезпечення додаткових соціальних та економічних гарантій у зв`язку з поширенням коронавірусної хвороби (COVID-19) внесено зміни, зокрема, до пункту 522 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення ПК України і абзац 1 пункту 522 замінено сімома новими абзацами такого змісту: Установити мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок на період з 18 березня по 31 травня 2020 року, крім: документальних позапланових перевірок з підстав, визначених підпунктом 78.1.8 пункту 78.1 статті 78 цього Кодексу; фактичних перевірок в частині порушення вимог законодавства в частині: обліку, ліцензування, виробництва, зберігання та транспортування пального, спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів; цільового використання пального та спирту етилового платниками податків; обладнання акцизних складів витратомірами-лічильниками та/або рівномірами-лічильниками; здійснення функцій, визначених законодавством у сфері виробництва і обігу спирту етилового, алкогольних напоїв та тютюнових виробів, пального, з підстав, визначених підпунктами 80.2.2, 80.2.3 та 80.2.5 пункту 80.2 статті 80 цього Кодексу. У зв`язку з цим абзаци другий - четвертий слід вважати відповідно абзацами восьмим - десятим.

29.05.2020 набрав чинності Закон України від 13.05.2020 №591-IX Про внесення змін до Податкового кодексу України та інших законів України щодо додаткової підтримки платників податків на період здійснення заходів, спрямованих на запобігання виникненню і поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), яким внесено зміни, зокрема до пункту 522 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України, в абзацах 1 і 9 слова та цифри по 31 травня 2020 року замінено цифрами та словами 2020 року по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19).

Отже, законодавець шляхом внесення змін до Податкового кодексу України запровадив мораторій на проведення документальних та фактичних перевірок (крім чітко визначеного переліку видів перевірок) на період з 18.03.2020 по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби (COVID-19), а також зупинив на цей період проведення документальних та фактичних перевірок, що були розпочаті до 18.03.2020 та не були завершеними.

Водночас 04.10.2020 набрав чинності Закон України від 17.09.2020 №909-ІХ Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік, пунктом 4 розділу ІІ Прикінцевих положень якого встановлено, що у період дії карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, надано право Кабінету Міністрів України скорочувати строк дії обмежень, заборон, пільг та гарантій, встановлених відповідними законами України, прийнятими з метою запобігання виникненню і поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, крім випадків, коли зазначене може призвести до обмеження конституційних прав чи свобод особи.

Відповідно до зазначеного пункту 4 розділу II Прикінцеві положення Закону України від 17.09.2020 №909-IX Про внесення змін до Закону України Про Державний бюджет України на 2020 рік Кабінет Міністрів України прийняв постанову від 03.02.2021 №89 Про скорочення строку дії обмеження в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок, якою постановив скоротити строк дії обмежень, встановлених пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення ПК України в частині дії мораторію на проведення деяких видів перевірок, дозволивши проведення перевірок юридичних осіб, зокрема: документальних перевірок, право на проведення яких надається з дотриманням вимог пункту 77.4 статті 77 Кодексу.

Таким чином, виникла колізія між нормами Податкового кодексу України та постановою Кабінету Міністрів України №89 в частині можливості здійснювати контрольні заходи шляхом проведення деяких видів перевірок у період з дня набрання чинності такої постанови по останній календарний день місяця (включно), в якому завершується дія карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України на всій території України з метою запобігання поширенню на території України коронавірусної хвороби.

У постанові від 22.02.2022 у справі №420/12859/21 Верховний Суд виклав правову позицію, відповідно до якої мораторій на проведення податкових перевірок на період карантину прямо закріплений пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України (в редакції на момент винесення спірного наказу) та вказана норма в частині обмежень на проведення планових перевірок, була чинною, її дія не зупинялась. Виходячи зі змісту пункту 2.1 статті 2 Податкового кодексу України, зміна приписів Податкового кодексу України здійснюється виключно законами про внесення змін до Кодексу, відповідно зміна строків дії мораторію може бути здійснена виключно шляхом прямого внесення змін до Податкового кодексу України. Верховний Суд дійшов висновку, що за наявності суперечливих правил і положень щодо дії мораторію на проведення перевірок, які містяться у Податковому кодексі України і в постанові Кабінету Міністрів України - застосуванню підлягають положення і правила саме Податкового кодексу України.

У постанові від 27.04.2022 у справі №140/1846/21 Верховний Суд також підтримав позицію про неможливість застосування постанови КМ №89 як такої, що змінила строки обмежень на проведення планових перевірок, встановлені пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення Податкового кодексу України. Додатково Верховний Суд звернув увагу на те, що Постанова №89 прийнята не на підставі та не на виконання Податкового кодексу України та законів з питань митної справи, у зв`язку з чим, згідно з пунктом 3.1 статті 3 ПК України, не може вважатися складовою податкового законодавства і не підлягає застосуванню у питаннях, пов`язаних з оподаткуванням.

Аналогічна позиція у подальшому неодноразово висловлювалася Верховним Судом і в постановах від 15.04.2022 (справа №160/5267/21), від 17.05.2022 (справа №520/592/21), від 06.07.2022 (справа №360/1182/21), від 01.09.2022 (справа №640/16093/21), від 12.10.2022 (справа №160/24072/21), від 28.10.2022 (справа №600/1741/21-а), від 28.12.2022 (справи №160/14248/21, №420/22374/21), від 23.02.2023 (справи №160/20112/21, №600/1402/22-а).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09.06.2022 у справі №520/2098/19 підтримала усталену позицію Верховного Суду про те, що суди не повинні застосовувати положення нормативно-правових актів, які не відповідають Конституції та законам України, незалежно від того, чи оскаржувались такі акти в судовому порядку та чи є вони чинними на момент розгляду справи, тобто згідно з правовою позицією Верховного Суду такі правові акти (як закони, так і підзаконні акти) не можуть застосовуватися навіть у випадках, коли вони є чинними (постанови від 12.03.2019 у справі №913/204/18, від 10.03.2020 у справі №160/1088/19).

Така ж правова позиція була неодноразово викладена й у постановах Верховного Суду України, зокрема у постанові від 10.02.2016 у справі №537/5837/14-а, де суд зазначив, що, керуючись принципом законності та виходячи із визначених у частині четвертій статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України (у редакції, чинній на час прийняття судових рішень) загальних засад пріоритетності законів над підзаконними актами, слід застосовувати не постанову Кабінету Міністрів України, а закон.

Щодо наслідків допущеного контролюючим органом порушення пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення ПК України наявні висновки Верховного Суду, зокрема у постановах від 28.10.2022 у справі №600/1741/21-а, від 12.10.2022 у справі №160/24072/21, відповідно до яких таке порушення тягне за собою скасування податкових повідомлень-рішень як таких, що прийняті за наслідками протиправної перевірки.

Під час ухвалення вказаних постанов було враховано висновок Великої Палати Верховного Суду, викладений у постанові від 08.09.2021 у справі № 816/228/17 про те, що доводи про неправомірність дій контролюючого органу, а саме - невиконання вимог норм Податкового кодексу України щодо процедури проведення перевірки, можуть бути підставою для висновку про відсутність правових наслідків такої та визнання протиправними рішень, прийнятих за її наслідками.

Більш того, у постановах від 18.04.2024 у справі №320/8524/22, від 28.07.2023 у справі №580/3888/22, від 28.12.2022 у справах №420/22374/21, №160/14248/21, від 28.10.2022 у справі №600/1741/21-а, від 12.10.2022 у справі №160/24072/21, від 01.09.2022 у справі №640/16093/21 Верховний Суд, застосовуючи висновки Верховного Суду, викладені, зокрема, у постановах від 22.02.2022 у справі №420/12859/21, від 17.05.2022 у справі № 520/592/21, від 15.04.2022 у справі №160/5267/21, від 27.04.2022 у справі №140/1846/21, від 06.07.2022 у справі №360/1182/21, констатував власний висновок про те, що проведення перевірки на підставі Постанови №89 (в умовах чинності пункту 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення ПК України) є протиправним і тягне за собою наслідки у вигляді скасування прийнятих за результатами такої перевірки податкових повідомлень-рішень.

Отже, позиція Верховного Суду щодо наслідків неправомірного проведення документальних перевірок на підставі підпункту 52-2 підрозділу 10 розділу ХХ Перехідні положення ПК України є усталеною.

Таким чином, перевірка, за результатами якої було оформлено акт та прийнято оскаржувані податкові повідомлення-рішення № 1 від 31.01.2024 та № 1 від 17.04.2024 була проведена без встановлених підстав.

Отже, оскільки акт складено незаконно, а перевірка проводилась всупереч імперативній законодавчій забороні на її проведення, то він не може породжувати правових наслідків.

Відтак, враховуючи встановлені судом у цій справі обставини призначення документальної планової виїзної перевірки та проведення її під час дії мораторію, запровадженого пунктом 52-2 підрозділу 10 розділу XX Перехідні положення ПК України, колегія суддів визнає таке порушення самостійною та достатньою підставою для визнання протиправними та скасування спірних податкових повідомлень-рішень.

Враховуючи правовий висновок, сформований Верховним Судом у справах №826/17123/18 та №816/228/17, та враховуючи встановлені обставини щодо призначення та проведення перевірки позивача під час дії мораторію, суд не має переходити до перевірки підстав позову по суті встановлених під час перевірки порушень податкового та/або іншого законодавства, та відповідно і робити висновки по суті таких порушень.

Таким чином, суд апеляційної інстанції вважає недоречними доводи відповідача стосовно суті виявлених під час перевірки порушень податкового законодавства.

Колегія суддів при розгляді апеляційної скарги вказує на імперативні приписи ч. 5 ст. 242 КАС України, якими передбачено, що при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Відповідачем у відзиві на апеляційну скаргу не обґрунтовано наявність підстав для відступу від вищевказаних правових позицій Верховного Суду, які під час розгляду справи враховуються судом апеляційної інстанції на виконання вимог ч. 5 ст. 242 КАС України.

Поряд з цим, стосовно тверджень контролюючого органу про недоречність доводів апелянта щодо проведення перевірки під час дії заборони, колегія суддів вважає за необхідне зауважити, що Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) (див. рішення у справах «Рисовський проти України», заява № 29979/04, пункт 70; «Moskal v. Poland», заява № 10373/05, пункт 73; «Pincova and Pine v. the Czech Republic», заява № 36548/97, пункт 58) підкреслив особливу важливість принципу «належного урядування». Він передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.

Принцип «належного урядування» не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу.

Державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.

Такий підхід узгоджується з правовий висновком Верховного Суду, викладеним у постановах від 21 вересня 2021 року у справі № 420/4649/19, від 26 жовтня 2021 року у справі № 160/5982/19, від 17 листопада 2021 року у справі № 160/11647/19 та від 18 травня 2022 року у справі № 280/988/19.

Окремі аспекти принципу належного врядування також були зазначені ЄСПЛ у справах «Arzamazova v. The Republic of Moldova» (заява № 38639, пункт 52), «Gashi v. Croatia» (заява № 32457/05, пункт 40), «Графов проти України» (заява № 4809/10), «Сakareviс v. Croatia» (заява № 48921/13), з аналізу яких можна дійти висновку, що у рішеннях ЄСПЛ сформувалась стала практика щодо розуміння принципу належного урядування, до змісту якого можна включити п`ять головних складових елементів: 1) покладення на суб`єктів владних повноважень зобов`язання запроваджувати внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок; 2) якщо діяльність суб`єкта владних повноважень впливає на основоположні права людини, такі суб`єкти повинні діяти вчасно, в належний і якомога послідовніший спосіб; 3) ризик будь-якої помилки суб`єкта владних повноважень повинен покладатися на такого суб`єкта, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються; 4) застосування принципу належного урядування, як правило, не повинно перешкоджати суб`єкту владних повноважень виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість; 5) потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій суб`єкта владних повноважень.

У постанові Верховного Суду від 28 лютого 2020 року у справі № П/811/1015/16 наголошено, що принцип належного урядування має надзвичайно важливе значення для забезпечення правовладдя в Україні. Неухильне дотримання основних складових принципу належного урядування забезпечує прийняття суб`єктами владних повноважень легітимних, справедливих та досконалих рішень. Крім того, принцип належного урядування підкреслює те, що між людиною та державою повинні бути вибудовані саме публічно-сервісні відносини, у яких інституції та процеси служать всім членам суспільства.

Колегія суддів у цій справі також враховує, що відповідно до юридичної позиції Конституційного Суду України, викладеної в Рішенні від 2 листопада 2004 року № 15-рп/2004 року, верховенство права - це панування права в суспільстві. Верховенство права вимагає від держави його втілення у правотворчу та правозастосовну діяльність, зокрема в закони, які за змістом мають бути проникнуті передусім ідеями соціальної справедливості, свободи, рівності тощо. При цьому справедливість - одна з основних засад права, є вирішальною у визначенні його як регулятора суспільних відносин, одним із загальнолюдських вимірів права.

Отже, ця юридична позиція Конституційного Суду України поширюється і на необхідність врегулювання органами публічної влади «правової процедури», яка визначає критерії справедливого ставлення органів публічної влади до особи.

Як зазначено в Рішенні Конституційного Суду України від 13 червня 2019 року № 5-р/2019, Конституція України містить низку фундаментальних положень щодо здійснення державної влади, передбачених статтями 3, 5, 6, 8, 19 Основного Закону. Названі конституційні приписи перебувають у взаємозв`язку, відображають фундаментальне положення конституціоналізму щодо необхідності обмеження державної влади з метою забезпечення прав і свобод людини та зобов`язують наділених державною владою суб`єктів діяти виключно відповідно до усталених Конституцією України цілей їх утворення.

Тому, коли йдеться про реалізацію компетенції у межах дискреції суб`єктом владних повноважень, такі суб`єкти зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України (частина друга статті 19 Конституції України).

Відтак, неправомірно призначивши та провівши перевірку контролюючий орган недоречно посилається на подальшу правомірність своїх дій та рішень, які вчинено та прийнято в результаті незаконних дій, які суперечили вимогам нормативно-правових актів.

Враховуючи встановлені в ході розгляду справи обставини, суд приходить до висновку про наявність правових підстав для визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень Головного управління ДПС у Київській області№ 1 від 31.01.2024 та № 1 від 17.04.2024.

Доводи апеляційної скарги свідчать про наявність підстав для скасування оскаржуваного рішення суду, позаяк містять аргументовані доводи щодо неповного з`ясування обставини справи судом першої інстанції та невідповідність його висновків таким обставинам.

Викладене у сукупності свідчить про наявність правових підстав для задоволення вимог позовних вимог та апеляційної скарги Товариства з обмеженою відповідальністю Овостар до Головного управління ДПС у Київській області.

Згідно з п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно з практикою Європейського суду з прав людини, очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. Щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд, що і вчинено судом у даній справі.

Перевіривши мотивування судового рішення та доводи апеляційної скарги, відповідно до вимог ст. 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод щодо справедливого судового розгляду, врахувавши ст. 6 КАС України, відповідно до якої суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини, судова колегія вважає, що суд першої інстанції дійшов необґрунтованого висновку за наслідками розгляду даної справи.

Оцінюючи наявність підстав для розподілу судових витрат, колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Згідно з ч. 6 ст. 139 КАС України якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не повертаючи адміністративної справи на новий розгляд, змінить судове рішення або ухвалить нове, він відповідно змінює розподіл судових витрат.

Враховуючи те, що суд апеляційної інстанції дійшов висновку про наявність підстав для задоволення позовних вимог, то на користь позивача з відповідача слід стягнути судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору в суді першої та апеляційної інстанцій у розмірі 75700,00 грн.

Керуючись ст.ст. 139, 242, 308, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України,

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю Овостар на рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю Овостар до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень задовольнити.

Рішення Київського окружного адміністративного суду від 25 липня 2025 року скасувати та ухвалити постанову, якою позовні вимоги задовольнити.

Визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області № 1 від 31.01.2024 та № 1 від 17.04.2024.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління ДПС у Київській області () на користь Товариства з обмеженою відповідальністю Овостар () витрати зі сплати судового збору в розмірі 75700,00 грн (сімдесят п`ять тисяч сімсот грн нуль коп.).

Постанова суду набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подачі касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду.

Суддя-доповідач В. В. Кузьменко

Судді: О. М. Ганечко

Я. М. Василенко

Повний текст постанови складено 09.04.2026.