Справа № 160/1115/26
Суддя: Олійник Віктор Миколайович
Дата ухвалення: 2026-04-02 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
02 квітня 2026 рокуСправа №160/1115/26
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Олійника В. М.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпрі адміністративну справу за позовною заявою товариства з обмеженою відповідальністю «Такт» до Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації,-
19 січня 2026 року представник товариства з обмеженою відповідальністю «Такт» через систему «Електронний суд» звернувся до Дніпропетровського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Державної податкової служби України, в якій просить:
визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України надану листом №205/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК від 09 січня 2026 року.
Однак, отримана оскаржувана податкова консультація не відповідає вимогам передбаченим нормами Податкового кодексу України, оскільки фактично не надає відповіді на питання, порушені позивачем у його зверненні.
Представник ТОВ «Такт» вказує на те, що в податковій консультації ДПС України обмежилася лише цитуванням норм податкового законодавства, не надавши роз`яснення щодо практичного застосування норм Податкового кодексу з урахуванням фактичних обставин та доданих платником документів, зокрема, відповідач не навів жодної норми ПК України, яка включає до бази оподатковування ПДВ суми відшкодування, з урахуванням того, що з цього питання надав іншому платнику податку протилежну податкову консультацію.
На думку представника ТОВ «Такт», зазначене свідчить про недотримання суб`єктом владних повноважень вимог податкового законодавства, що є підставою для скасування спірної податкової консультації, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з цим позовом.
Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 19.01.2026 року для розгляду адміністративної справи №160/1115/26 визначено суддю Олійника В.М.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 26.01.2026 року провадження у справі відкрито за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.
26.01.2026 року на адресу відповідача направлено ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками.
27.01.2026 року відповідачем отримано ухвалу про відкриття провадження по справі та примірник позовної заяви з додатками, що підтверджується довідкою про доставку електронного листа в системі "Електронний суд", яка міститься в матеріалах справи.
10.02.2026 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника Державної податкової служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача з позовними вимогами, викладеними в позовній заяві, не погоджується та вважає їх необґрунтованими з наступних підстав.
У описаній у зверненні від 09.01.2024 ситуації, ТОВ «ТАКТ» були передані зберігачу товари на відповідальне зберігання, але зберігач не повернув їх Товариству і при цьому ТОВ «ТАКТ» отримає від зберігача (у тому числі відповідно до судового рішення) суму коштів як відшкодування за безпідставно набуті та втрачені зберігачем товари, то для цілей оподаткування ПДВ має місце операція з постачання (передачі) товарів, яка підпадає під об`єкт оподаткування ПДВ, а такі кошти є компенсацією вартості таких товарів і, відповідно, включаються до бази оподаткування ПДВ вказаної операції.
Для цілей оподаткування визначальним є не форма, а економічна суть здійсненої господарської операції (постанови Верховного Суду щодо превалювання сутності над формою по справам №911/1111/15, №915/878/16, №440/1082/19, №826/5608/17).
Тому, визначення «постачання товарів» у Податковому кодексі України є значно ширшим, ніж поняття «купівля-продаж» у Цивільному кодексі України.
Будь-яка оплатна передача активу, при якій право власності переходить до іншої особи, є постачанням товарів (пп. 14.1.191 ст. 14 Кодексу).
Оскільки товар не повернуто, а кошти отримано - відбулося відчуження, що відповідає критерію постачання.
У цьому випадку, рішення суду про стягнення грошової компенсації розглядається як документ, що легітимізує перехід права власності.
Оскільки майно вже неможливо повернути, грошова компенсація за експертною ціною фактично є викупом цього майна зберігачем.
Отже, виникає об`єкт оподаткування згідно з п. 185.1 ст. 185 Кодексу.
Тож, невиконання зобов`язання з повернення майна в натурі в цілях оподаткування перетворює деліктні відносини на господарську операцію з реалізації активу за ціною, визначеною судом.
База оподаткування не може бути нижчою за ціну придбання або звичайну (ринкову) ціну (п 188.1 ст. 188 Кодексу).
Експертна оцінка, на підставі якої винесено рішення суду, є прямим доказом звичайної (ринкової) ціни на момент операції. Саме ця вартість має бути базою оподаткування. Це забезпечує виконання фіскальної функції ПДВ у розмірі, який відповідає фактично отриманій економічній вигоді (компенсації).
Натомість, підпункт 198.5 ст. 198 Кодексу призначений для випадків, коли товар зник і не приніс економічної віддачі (крадіжка, пожежа, списання).
Згідно обставин запиту на ІПК Позивач за втрачене майно отримав кошти, причому в сумі, що відповідає ринковій вартості (експертній оцінці).
З точки зору Кодексу це господарська операція, що принесла дохід.
А раз є дохід від реалізації, то база оподаткування визначається за загальним правилом п. 188.1 ст. 188 Кодексу - виходячи з договірної вартості, якою в даному разі є сума компенсації за рішенням суду.
Тому, використання п.198.5 ст.198 Кодексу замість визнання постачання (за експертною вартістю) дозволяє платнику отримати повну ринкову вартість активу, але сплатити ПДВ лише з його первісної вартості, чим створюється неправомірна податкова вигода.
Отже, враховуючи те, що за рішенням господарського суду платнику податку компенсується повна ринкова вартість майна, яке не було повернуто з відповідального зберігання, така операція для цілей оподаткування ПДВ розцінюється з постачання товарів. Сума отриманого відшкодування є базою згідно з п. 188.1 ст. 188 Кодексу.
Тож, платник податку зобов`язаний скласти податкову накладну, виходячи із суми, визначеною експертною оцінкою, та зареєструвати в ЄРПН податкову накладну.
Отримана сума за рішенням суду не є «збитками» в розумінні винятків із Податкового кодексу України.
Виняток у п. 188.1 ст. 188 Кодексу щодо «відшкодування шкоди» стосується штрафних санкцій, пені або неустойки (додаткових платежів). Проте, оскільки Кодекс не містить прямої пільги для компенсації вартості за рішенням суду, така виплата підлягає оподаткуванню на загальних підставах.
Тож, у цьому контексті факт відсутності у рішенні господарського суду вказівки на включення ПДВ до суми відшкодування не змінює правової природи отриманих коштів як компенсації вартості товару, що за своєю суттю є їх постачанням.
Обов`язок нараховувати ПДВ виникає не з тексту судового рішення, а безпосередньо з норм Кодексу.
Відсутність у рішення господарського суду вказівки на ПДВ не змінює правової природи операції з отримання грошової компенсації за втрачене майно як оплатного постачання.
Тому, оскільки ПДВ - це непрямий податок, який автоматично накладається на будь-яку оподатковувану операцію, то згідно обставин запиту ПДВ нараховується на суму, визначену судом, оскільки ця сума є чистим доходом (виручкою) продавця (Позивача).
При цьому, платник податків, керуючись принципом самостійності, зобов`язаний визначити податкові зобов`язання відповідно до ст. 188 Кодексу.
Не є спроможним апелювання позивачем своєї правової позиції на ІПК надану іншому платнику податків у схожій, на його твердження, ситуації.
Зазначене виключає у ДПС України підстави для надання ТОВ «ТАКТ» індивідуальної податкової консультації такого ж змісту, що і консультація, надана іншому платнику податку, оскільки індивідуальна податкова консультація надається виходячи із конкретних обставин здійснення господарської діяльності конкретним платником податку - запитувачем.
Підсумовуючи викладене спірна ІПК №205 містить чітке обґрунтування застосування норм законодавства з урахуванням фактичних обставин згідно запиту на отримання ІПК, а висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства не суперечить нормам Кодексу.
Поряд з цим, інше (суб`єктивне) розуміння платником змісту тієї чи іншої норми, невиправданість висновків ІПК №205 не свідчить про неправильність висновків контролюючого органу і не є підставою для визнання такої податкової консультації протиправною.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «ТАКТ».
11.02.2026 року на адресу суду від представника ТОВ «ТАКТ» надійшла відповідь на відзив, в якій представник позивача за насідками ознайомлення з відзивом на позов, вважає за доцільне подати відповідь на відзив та зазначити наступне.
Доводи відповідача про те, що рішення суду про стягнення грошової компенсації розглядається як документ, що легітимізує перехід права власності, а грошова компенсація за експертною ціною фактично є викупом цього майна зберігачем є негативною оцінкою відповідачем змісту та значення судового рішення, так нібито суд є комерційним посередником.
Відповідач вказує що підпункт 198.5 ст. 198 Кодексу призначений для випадків, коли товар зник та не приніс економічної віддачі (крадіжка, пожежа, списання).
Позивачу невідомо чи була крадіжка товару переданого на зберігання, але не виключає цього.
Факт залишається таким, що ТОВ «Такт» не змогло отримати з відповідального зберігання втрачений товар та реалізувати його з отриманням торгівельної виручки від реалізації у минулому, а відтак й використати торгову виручку гроші у минулому для подальших господарських операцій чи розрахунків з кредиторами.
Отримання суми відшкодування на підставі рішення суду є компенсацією збитків (вартості втраченого товару).
Первинна балансова вартість втраченого товару (придбаного до 2018 року) не є ринковою вартістю товару станом на день отримання суми компенсації за рішенням суду.
Внаслідок отримання суми компенсації ТОВ «Такт» лише частково відновило своє становище яке існувало до втрати товару. Частково, тому що у складі компенсації не отримало суму ПДВ який був сплачений за втрачений товар, а суму сплаченого ПДВ скорегувало в сторону зменшення.
Тобто, суму ПДВ товариство фактично сплатило у складі ціни придбання товару до 2018 року, але одночасно цю суму ПДВ поставило собі у податкові зобов`язання після повідомлення про втрату товару, чим зменшило суму свого податкового кредиту сформованого під час придбання втраченого товару.
Висновок відповідача про те, що отримана сума за рішенням суду не є «збитками» в розумінні винятків з Податкового кодексу України є перекрученням змісту п.188.1 ст.188 цього Кодексу щодо словосполучення «відшкодування шкоди», яке на думку відповідача стосується штрафних санкцій, пені або неустойки (додаткових платежів).
Штрафні санкції це не сума шкоди, а шкода це не сума пені та не сума неустойки.
З урахуванням викладеного, оскільки нова індивідуальна податкова консультація є по суті відтворенням попередніх, то підстав вважати її такою, яка б розв`язала (практично вирішило) питання позивача у його зверненні у наведеній ним податковій ситуації не має.
Позивач у відповіді на відзив ігнорує економічний зміст операції, який полягає у компенсації вартості товару, що перейшов у розпорядження іншої особи (економічну віддачу від активу).
Позаяк для цілей ПДВ визначальним є саме факт отримання економічної компенсації вартості товару, незалежно від того, чи така компенсація названа відшкодуванням шкоди.
При цьому, положення п. 188.1 ст. 188 Податкового кодексу України (далі - Кодекс) щодо не включення до бази оподаткування штрафних санкцій та відшкодування шкоди не можуть застосовуватись автоматично до будь-яких грошових надходжень, оскільки, у даному випадку, кошти фактично компенсують вартість товару, а не є санкцією за порушення зобов`язання.
Таким чином, отримання компенсації за рішенням суду свідчить про отримання економічної вигоди від активу, що виключає кваліфікацію операції як використання товару поза межами господарської діяльності.
ТОВ «ТАКТ» у запиті на ІПК, так і в позові та у відповіді на відзив наполягає на нарахуванні ПДВ згідно з п. 198.5 ст. 198 Кодексу (як за товар, що не використаний у господарській діяльності).
Проте, пункт 198.5 ст. 198 Кодексу застосовується виключно у випадках, коли товар не приносить платнику жодної економічної вигоди (наприклад, крадіжка без відшкодування, пожежа).
Отже, використаний у господарській діяльності товар шляхом отримання грошової компенсації його вартості за рішенням суду, навпаки, обумовлює застосування п. 188.1 ст. 188 Кодексу, а не п. 198.5 ст. 198 Кодексу.
Позивач зазначає, що оскільки поставки не було, а отже немає події для виписки накладної.
Проте, у розумінні Кодексу «подія» - це або відвантаження, або отримання коштів.
Тому є вірним висновок оскаржуваної ІПК № 205 щодо питання 2-3 запиту на ІПК, що «за такою операцією товариство зобов`язане нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ відповідно до статті 187 Кодексу та за правилами, встановленими Порядком №1307, скласти податкову накладну на зберігача і зареєструвати її в ЄРПН у встановлений Кодексом строк.
Дані щодо такої операції необхідно відобразити у податковій звітності з ПДВ за правилами, встановленими Порядком №21».
Позивач стверджує, що база оподаткування має бути обмежена сумою без ПДВ, оскільки так зазначено в рішенні суду.
Відповідно до п. 188.1 ст. 188 Кодексу база оподаткування операцій з постачання товарів визначається виходячи з їх договірної вартості, до складу якої включаються будь-які суми коштів, що передаються платнику податку у зв`язку з компенсацією вартості товарів.
В описаній у запиті на ІПК ситуації, сума, присуджена судом як відшкодування вартості товарно-матеріальних цінностей, є нічим іншим як сумою коштів, що передається у зв`язку з компенсацією вартості. Тому ПДВ має нараховуватися на всю суму такої компенсації.
При цьому, відсутність прямої згадки в т.ч. ПДВ у рішенні суду не звільняє платника від обов`язку нарахувати податкове зобов`язання згідно з нормами Кодексу, позаяк даний законодавчий акт є пріоритетним у визначенні податкових зобов`язань.
З урахуванням викладеного, представник відповідача просить відмовити в задоволенні позовних вимог ТОВ «Такт».
24.02.2026 року на адресу суду від представника ТОВ «Такт» надійшли додаткові пояснення, в яких представник позивача, ознайомившись з додатковими пояснення представник відповідача, вважає за доцільне зазначити наступне.
Відповідач у поясненнях вказує, що положення п. 188.1 ст. 188, п. 198.5 ст. 198 Податкового кодексу України застосовуються у разі отримання коштів за товар у вигляді компенсації, але визнає, що компенсація в разі крадіжки, пожежі не підлягає оподаткуванню хоча гроші потерпілим отримані, а компенсація в разі неповернення зберігачем товару, коли поклажодавець не зміг його продати, подарувати, знищити, обміняти є розпорядженням таким товаром та фактично його продажем.
В чому суттєва різниця між такою компенсацією позивачу не зрозуміло з практичної точки зору, адже в обох випадках має місце, як вказує відповідач, економічна компенсація неповернутого товару (з причин які не залежать від поклажодавця), а відтак, чому не має економічної вигоди в разі пожежі, крадіжки, якщо встановлена винна особа.
Така точка зору податкового органу є вочевидь суперечливою, адже якщо протиправні дії з завдання школи (крадіжка, знищення майна) не підлягають оподаткуванню ПДВ, тому і сума компенсації за таку завдану шкода не підлягає оподаткуванню ПДВ, то в чому полягає різниця коли внаслідок протиправних дій зберігача, які так само не є об`єктом оподаткування ПДВ, останній не повернув майно поклажодавцю сума компенсації за втрачене майно навпаки є об`єктом оподаткування.
Втрата товару (винні дії чи внаслідок протиправної бездіяльності зберігача) не є поставкою товару (поставка товару - це дії поклажодавця, який набув статус постачальника).
З індивідуальної податкової консультації не вбачається в який момент часу поклажодавець (ТОВ «Такт») набув статусу постачальника.
Момент отримання компенсації (грошей) для потерпілої особи чиє майно викрадено, знищено, або не повернуто зберігачем, в тому числі в разі його крадіжки, знищення, передачі третім особам без відома поклажодавця, у разі повного використання його зберігачем у власних, в тому числі внаслідок перетворення в інший об`єкт цивільних прав (наприклад молоко перетворено на молочний продукт, деревина на мебельні вироби, яблука на сік, металеві прутки на болти, гайки, пружини тощо) не може бути визначальним, якщо не має волевиявлення власника товару (майна переданого на зберігання) з поставки товару.
Самі по собі гроші не є об`єктом оподаткування ПДВ, якщо це не аванс за товар який поставлений за правочином чи має бути поставлений на підставі правочину.
Верховний Суд України дійшов висновку, що з рішень суду зобов`язальні правовідносини не виникають, оскільки вони виникають з актів цивільного законодавства, про що і йдеться в ст. 11 ЦК України, адже рішення суду лише підтверджує наявність або відсутність правовідносин і вносить в них ясність і визначеність. Про це йдеться в Постанові Судової палати в цивільних справах ВСУ від 2 березня 2016 року №6-2491цс15.
Тому, навпаки, є не вірним висновок оскаржуваної ІПК № 205 на стор. 7 щодо питання 2-3 запиту на ІПК, що «за такою операцією товариство зобов`язане нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ відповідно до статті 187 Кодексу та за правилами, встановленими Порядком №1307, скласти податкову накладну на зберігача і зареєструвати її в ЄРПН у встановлений Кодексом строк. Дані щодо такої операції необхідно відобразити у податковій звітності з ПДВ за правилами, встановленими Порядком № 21».
В описаній у запиті на ІПК ситуації, сума присуджена судом як відшкодування вартості товарно-матеріальних цінностей, є нічим іншим як сумою коштів, що передається у зв`язку з компенсацією вартості.
Однак, висновок відповідача про те, що ПДВ має нараховуватися на всю суму такої компенсації є не вірним, адже гроші не є об`єктом оподаткування ПДВ, рівно як і сума відшкодування шкоди.
Питання не в тому, що суд у рішенні не згадав про ПДВ, а в тому, що експерт встановив вартість товару, на підставі чого суд встановив розмір шкоди, яка підлягає відшкодуванню без ПДВ на підставі судового рішення.
З урахуванням викладеного, представник позивача просить задовольнити позовні вимоги ТОВ «Такт».
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи в їх сукупності, проаналізувавши норми чинного законодавства України, суд встановив наступні обставини.
Основний вид діяльності за кодом КВЕД 46.72 Оптова торгівля металами та металевими рудами.
09.01.2024 року ТОВ "Такт" направлено на адресу Державної податкової служби України звернення для отримання індивідуальної податкової консультації в письмовій формі, в якому товариство просило роз`яснити:
1) Чи є об`єктом оподаткування ПДВ сума відшкодування безпідставно набутого та втраченого зберігачем майна, сума коштів яка надійде на виконання рішення господарського суду у розмірі, визначеному судовим експертом станом на день проведення оцінки, яка є більшою ніж сума, на яку були нараховані податкові зобов`язання з ПДВ за правилами п. 198.5 ст. 198 ПКУ?
2) Якщо на відміну від наданої податкової консультації об`єктом оподаткування ПДВ є сума відшкодування безпідставно набутого та втраченого зберігачем майна, то за якими правилами Податкового кодексу України та в якій частині (відносно суми коштів, яка надійде на виконання рішення господарського суду у розмірі, визначеному судовим експертом станом на день проведення оцінки, яка є більшою ніж сума, на яку були нараховані податкові зобов`язання з ПДВ за правилами п. 198.5 ст. 198 ПКУ)?
3) Яким чином товариство має відображати в податковому обліку суми надходження відшкодування на виконання рішення суду в межах первісної балансової вартості товару (безпідставно набутого та втраченого майна, що було передано на зберігання) та ті суми, які надійдуть за рішенням суду та перевищують первісну балансову вартість?
4) Що є джерелом для сплати ПДВ у наведеному в цьому запиті випадку, якщо податковий орган, на відміну від наведеної податкової консультації, вважає наявність об`єкту оподаткування цим податком?
Державною податковою службою України надано ТОВ «Такт» індивідуальну податкову консультацію від 28.03.2024 за №1685/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК, яка була предметом судового оскарження.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року у справі №160/9671/24, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі №160/9671/24, визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України надану листом від 28.03.2024 №1685/ІПК/99-00-21-03-02.

Державною податковою службою України на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року в справі №160/9671/24, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року у справі №160/9671/24, листом надано нову індивідуальну податкову консультацію (лист від 06.12.2024 р. № 5601/ІПК/90-00-21-03-02).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2025 року в справі №160/32606/24, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 року, визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України від 06.12.2024 №5601/ІПК/99-00-21-03-02.

ТОВ «Такт» відповідачем надано нову індивідуальну податкову консультацію №205/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК від 09 січня 2026 року, в якій зазначено наступні висновки:

Щодо питання 1.

Правила визначення об`єкта оподаткування ПДВ встановлено статтею 185 ПКУ.

Так, під об`єкт оподаткування ПДВ підпадають операції, що визначені у пункті 185.1 статті 185 ПКУ.

Зокрема, об`єктом оподаткування ПДВ є операції платників податку з постачання товарів/послуг, місце постачання яких розташоване на митній території України, відповідно до статті 186 ПКУ.

З огляду на норми статті 185 ПКУ безпосередньо сума відшкодування (компенсації) за безпідставно набуте в результаті передачі та втрачене зберігачем майно та/або сума коштів, яка надійде на виконання рішення господарського суду у розмірі, визначеному судовим експертом станом на день проведення оцінки, яка є більшою ніж сума, на яку були нараховані податкові зобов`язання з ПДВ за правилами пункту 198.5 статті 198 ПКУ, не підпадає під об`єкт оподаткування ПДВ.

Водночас, будь-які суми коштів, вартість матеріальних і нематеріальних активів, що передаються платнику податку безпосередньо покупцем або через будь-яку третю особу у зв`язку з компенсацією вартості товарів/послуг включаються до складу договірної (контрактної) вартості, яка згідно з пунктом 188.1 статті 188 ПКУ є базою оподаткування ПДВ операцій з постачання товарів/послуг.

Оскільки в описаній у Зверненні від 09.01.2024 ситуації, Товариством були передані зберігачу товари на відповідальне зберігання, але зберігач не повернув їх Товариству і при цьому Товариство отримає від зберігача (у тому числі відповідно до судового рішення) суму коштів як відшкодування за безпідставно набуті та втрачені зберігачем товари, то для цілей оподаткування ПДВ має місце операція з постачання (передачі) товарів, яка підпадає під об`єкт оподаткування ПДВ, а такі кошти є компенсацією вартості таких товарів і, відповідно, включаються до бази оподаткування ПДВ вказаної операції.

Таким чином в описаній у Зверненні від 09.01.2024 ситуації податкові зобов`язання з ПДВ, передбачені пунктом 198.5 статті 198 ПКУ, були нараховані Товариством безпідставно з огляду на те, що товари, передані Товариством на зберігання і не повернуті зберігачем, не вважаються такими, що не можуть бути використані у господарській діяльності Товариства.

3 урахуванням вищезазначених норм ПКУ такі товари є використаними Товариством в оподатковуваних ПДВ операціях, за якими Товариство зобов`язане нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ у загальновстановленому порядку.

Щодо питань 2 - 3.

Сума коштів, які Товариство отримає від зберігача (у тому числі відповідно до судового рішення) як відшкодування за безпідставно набуті в результаті передачі та втрачені зберігачем товари у повному обсязі підлягає включенню до бази оподаткування ПДВ операції Товариства з постачання (передачі) зберігачу товарів.

За такою операцією Товариство зобов`язане нарахувати податкові зобов`язання з ПДВ відповідно до статті 187 ПКУ та за правилами, встановленими Порядок №1307, скласти податкову накладну на зберігача і зареєструвати її в ЄРПН у встановлений ПКУ термін.

Дані щодо такої операції необхідно відобразити у податковій звітності з ПДВ за правилами, встановленими Порядком №21.

Щодо питання 4

Питання щодо джерел сплати податку на додану вартість за операціями, що здійснюються платником податку, не належать до компетенції ДПС.

На доповнення до викладеного вище ДПС повідомляє, що оскільки платником податку у ситуації, що є предметом розгляду, було застосовано невірний порядок оподаткування ПДВ (а саме нараховано податкові зобов`язання, передбачені пунктом 198.5 статті 198 ПКУ, тоді як необхідно було застосувати порядок оподаткування ПДВ, передбачений ПКУ для операцій з постачання товарів), ДПС в індивідуальній податковій консультації надано роз`яснення щодо порядку оподаткування ПДВ, який відповідно до норм ПКУ повинен бути застосований за операціями, описаними у зверненні.

Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватися виключно платником податків, якому надано таку консультацію (пункт 52.2 статті 52 ПКУ).

ТОВ «Такт» вважає протиправною та такою, що підлягає скасуванню, індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України надану листом №205/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК від 09 січня 2026 року, у зв`язку з чим представник позивача звернувся до суду з цим позовом.

Вирішуючи позовні вимоги по суті, суд виходить з наступного.

Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до підпункту 14.1.172-1 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України індивідуальна податкова консультація - це роз`яснення контролюючого органу, надане платнику податків щодо практичного використання окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на контролюючий орган, та зареєстроване в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій. В силу приписів пунктів 52.1, 52.2, 52.3, 52.4 статті 52 Податкового кодексу України за зверненням платників податків у паперовій або електронній формі контролюючий орган надає їм безоплатно індивідуальні податкові консультації з питань практичного застосування окремих норм податкового та іншого законодавства, контроль за дотриманням якого покладено на такий контролюючий орган, протягом 25 календарних днів, що настають за днем отримання такого звернення даним контролюючим органом.

Індивідуальна податкова консультація має індивідуальний характер і може використовуватись виключно платником податків, якому надано таку консультацію. За вибором платника податків індивідуальна податкова консультація надається в усній, у паперовій або електронній формі. Індивідуальна податкова консультація, надана у паперовій або електронній формі, підлягає реєстрації в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій та розміщенню на офіційному веб-сайті центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, без зазначення найменування (прізвища, ім`я, по батькові) платника податків, коду згідно з ЄДРПОУ (реєстраційного номера облікової картки) та його податкової адреси.

Індивідуальна податкова консультація, надана у паперовій або електронній формі, обов`язково повинна містити:

назву - індивідуальна податкова консультація,

реєстраційний номер в єдиному реєстрі індивідуальних податкових консультацій,

опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, зазначених у зверненні платника податків,

обґрунтування застосування норм законодавства,

висновок з питань практичного використання таких норм законодавства.

Пунктом 53.2 статті 53 Податкового кодексу України встановлено, що платник податків може оскаржити до суду наказ про затвердження узагальнюючої податкової консультації або надану йому у паперовій або електронній формі індивідуальну податкову консультацію як правовий акт індивідуальної дії, які, на думку такого платника податків, суперечать нормам або змісту відповідного податку чи збору. Скасування судом наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації є підставою для надання нової податкової консультації з урахуванням висновків суду. Протягом 30 календарних днів з дня набрання законної сили рішенням суду про скасування наказу про затвердження узагальнюючої податкової консультації або індивідуальної податкової консультації центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну фінансову політику, або контролюючий орган з урахуванням висновків суду зобов`язані опублікувати узагальнюючу податкову консультацію або надати платнику податків індивідуальну податкову консультацію.

Отже, індивідуальна податкова консультація надається платнику податків для правильності застосування конкретної норми закону або нормативно-правового акта з питань адміністрування податків чи зборів безпосередньо у його податковому обліку при здійсненні ним господарської діяльності, має індивідуальний характер і може використовуватись виключно платником податків, якому така консультація надана. Надаючи податкову консультацію, контролюючий орган не встановлює (змінює чи припиняє) відповідну норму законодавства, а лише надає роз`яснення щодо практичного її застосування.

Метою податкової консультації є викладення (роз`яснення) платнику податків офіційного розуміння контролюючим органом змісту правової норми з питань оподаткування для забезпечення правильного її застосування. У той же час, податкова консультація обов`язково повинна містити опис питань, що порушуються платником податків, з урахуванням фактичних обставин, вказаних у зверненні платника податків, обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання окремих норм податкового законодавства.

З наявних у справі матеріалів суд встановив, що позивач звернувся до відповідача за отриманням індивідуальної податкової консультації в письмовій формі з наступних питань: 1) Чи є об`єктом оподаткування ПДВ сума відшкодування безпідставно набутого та втраченого зберігачем майна, сума коштів яка надійде на виконання рішення господарського суду у розмірі визначеному судовим експертом станом на день проведення оцінки, яка є більшою ніж сума на яку були нараховані податкові зобов`язання з ПДВ за правилами п. 198.5 ст. 198 ПКУ? 2) Якщо на відміну від наданої податкової консультації об`єктом оподаткування ПДВ є сума відшкодування безпідставно набутого та втраченого зберігачем майна, то за якими правилами Податкового кодексу України та в якій частині (відносно суми коштів, яка надійде на виконання рішення господарського суду у розмірі визначеному судовим експертом станом на день проведення оцінки, яка є більшою ніж сума на яку були нараховані податкові зобов`язання з ПДВ за правилами п. 198.5 ст. 198 ПКУ)? 3) Яким чином товариство має відображати в податковому обліку суми надходження відшкодування на виконання рішення суду в межах первісної балансової вартості товару (безпідставно набутого та втраченого майна, що було передано на зберігання) та ті суми які надійдуть за рішенням суду та перевищують первісну балансову? 4) Що є джерелом для сплати ПДВ у наведеному в цьому запиті випадку, якщо податковий орган, на відміну від наведеної податкової консультації, вважає наявність об`єкту оподаткування цим податком?

У той же час згідно з оскаржуваною індивідуальною податковою консультацією відповідачем викладені та досліджувались питання 1-2) чи є об`єктом оподаткування ПДВ операція з відшкодування зберігачем відповідно до судового рішення вартості втраченого товару у обсязі, що перевищує вартість, виходячи з якої були нараховані податкові зобов`язання згідно з пунктом 198.5 статті 198 ПКУ, та в якому порядку вона оподатковується? 3) яким чином у податковому обліку відображаються суми відшкодування згідно з рішенням суду вартості втраченого товару в частині, що дорівнює первісній балансовій вартості такого товару, та в частині, що перевищує його первісну балансову вартість?; 4) що є джерелом для сплати ПДВ в описаній у зверненні ситуації?

Втім, під час дослідження змісту оскаржуваної індивідуальної податкової консультації судом встановлено, що у ній відповідачем не дотримані вимоги чинного законодавства, оскільки в порушення приписів Податкового кодексу України не наведений детальний опис питань, заявлених позивачем у зверненні від 09.01.2024.

Також суд вказує, що виходячи зі змісту звернення позивача від 09.01.2024 та оскаржуваної індивідуальної податкової консультації, відповідачем не враховані фактичні обставини, вказані платником, відсутнє обґрунтування застосування норм законодавства та висновок з питань практичного використання норм податкового законодавства.

Окремо суд зауважує, що у відповіді на четверте питання в оскаржуваному документі взагалі наведений лише загальний перелік норм Податкового кодексу України.

Таким чином, суд робить висновок про те, що оскаржувана індивідуальна податкова консультація не може вважатись належною податковою консультацією, оскільки вона не дає можливості платнику застосувати її на практиці для вирішення конкретного питання.

Суд під час ухвалення рішення по справі, враховує наступне.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року у справі №160/9671/24, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року, визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України надану листом від 28.03.2024 №1685/ІПК/99-00-21-03-02.

Державною податковою службою України на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24 червня 2024 року в справі №160/9671/24, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 24 вересня 2024 року, листом надав нову індивідуальну податкову консультацію (лист від 06.12.2024 р. № 5601/ІПК/90-00-21-03-02).

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 12.02.2025 року в справі №160/32606/24, залишеним без змін постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 02.12.2025 року, визнано протиправною та скасовано індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України від 06.12.2024 №5601/ІГК/99-00-21-03-02.

ТОВ «Такт» надано нову індивідуальну податкову консультацію №205/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК від 09 січня 2026 року, яка також не дає можливості платнику застосувати її на практиці для вирішення конкретного питання.

На думку суду, при наданні неякісної та/або незаконної податкової консультації контролюючий орган порушує право платника податків на отримання інформації про практичне застосування норм законодавства та позбавляє права, передбаченого пунктом 53.1 статті 53 Податкового кодексу України, у вигляді отримання консультації, яка могла б дозволити платнику податків застосовувати норму податкового законодавства певним чином без ризику притягнення до відповідальності, а також вирішити проблемні питання, які виникли при застосуванні податкового законодавства.

Це означає, що податкова консультація, яка містить цитування нормативно-правових актів, однак не містить чітких висновків або рекомендацій щодо їх застосування для конкретного платника у певних обставинах, не виконує своє головне завдання.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 28.01.2020 у справі №804/8131/16.

З огляду на викладене, суд вважає, що податкова консультація Державної податкової служби України №205/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК від 09 січня 2026 року прийнята на підставі, у межах, але не у спосіб, що визначені Конституцією та законами України, необґрунтовано та без урахування всіх обставин, що мають значення, для прийняття рішення, тобто спірна податкова консультація не відповідає критеріям, визначеним у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суд враховує положення Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів щодо якості судових рішень (пункти 32-41), в якому, серед іншого, звертається увага на те, що усі судові рішення повинні бути обґрунтованими, зрозумілими, викладеними чіткою і простою мовою і це є необхідною передумовою розуміння рішення сторонами та громадськістю; у викладі підстав для прийняття рішення необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави захисту; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення.

При цьому, зазначений Висновок також акцентує увагу на тому, що згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.

Суд також враховує позицію Європейського суду з прав людини (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану, зокрема у справах «Салов проти України» (заява №65518/01; від 6 вересня 2005 року; пункт 89), «Проніна проти України» (Заява №63566/00; 18 липня 2006 року; пункт 23) та «Серявін та інші проти України» (заява №4909/04; від 10 лютого 2010 року; пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v.) серія A. 303-A; 09 грудня 1994 року, пункт 29).

Відповідно до частини 1 статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Відповідно до частини 1 статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України, доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини 1 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Згідно частини 2 статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України, предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Відповідно до статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. У таких справах суб`єкт владних повноважень не може посилатися на докази, які не були покладені в основу оскаржуваного рішення, за винятком випадків, коли він доведе, що ним було вжито всіх можливих заходів для їх отримання до прийняття оскаржуваного рішення, але вони не були отримані з незалежних від нього причин.

Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

З урахуванням викладеного, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення адміністративного позову ТОВ «Такт».

Щодо розподілу судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з частиною 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до частини 1 статті 143 Кодексу адміністративного судочинства України суд вирішує питання щодо судових витрат у рішенні, постанові або ухвалі.

Судом встановлено, що позивачем при зверненні до адміністративного суду із позовною заявою сплачено суму судового збору у розмірі 2662,40 грн., що документально підтверджується платіжною інструкцією АТ "ОТП Банк" №18711 від 11.03.2026 року.

А отже, суд приходить до висновку про необхідність стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Такт» () за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України () судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 2664,40 грн.

Щодо розподілу судових витрат, пов`язаних з правничою допомогою адвоката, у розмірі 7200,00 грн., суд виходить з наступного.

Статтею 132 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено вичерпний перелік видів судових витрат.

Згідно з частиною 1 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України, судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи. До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, крім іншого, витрати на професійну правничу допомогу та витрати по підготовці справи до розгляду.

Відповідно до статті 30 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» гонорар є формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту.

Порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги.

При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини.

Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.

Згідно з частинами 1-7 статті 134 Кодексу адміністративного судочинства України, витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.

Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.

Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.

У разі недотримання вимог частини четвертої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.

Аналіз наведених положень процесуального законодавства дає підстави для висновку про те, що документально підтверджені судові витрати на правничу допомогу адвоката підлягають компенсації стороні, яка не є суб`єктом владних повноважень та на користь якої ухвалене рішення, за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень.

При цьому, суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої ухвалене судове рішення, всі понесені нею витрати на професійну правничу допомогу, якщо, керуючись принципами справедливості та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, враховуючи такі критерії, як складність справи, витрачений адвокатом час, значення спору для сторони тощо.

При визначенні суми компенсації витрат, понесених на правничу допомогу, необхідно досліджувати на підставі належних та допустимих доказів обсяг фактично наданих адвокатом послуг і виконаних робіт, кількість витраченого часу, розмір гонорару, співмірність послуг категоріям складності справи, витраченого адвокатом часу, об`єму наданих послуг, ціни позову та (або) значенню справи.

На підтвердження наданих послуг адвокатом до суду надано:

- копію договору про надання правової допомоги №2/2026 від 22.12.2025 року;

- копію акту прийому-передачі послуг від 11.02.2026 року до договору про надання правової допомоги №2/2026 від 22.12.2025 року;

- копію свідоцтва про право на заняття адвокатською діяльністю серії №1763 від 19.11.2007 року на ім`я Бичков Володимир Вячеславович;

- посвідчення адвоката №1438 від 19.11.2007 року;

- копію довіреності від 17.06.2022 року.

Як вбачається з наданих позивачем документів, витрати на професійну правову допомогу в цій справі позивачем та його представником оцінено в розмірі 7200,00 грн.

Відповідно до частини 7 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України, розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).

Такі докази подаються до закінчення судових дебатів у справі або протягом п`яти днів після ухвалення рішення суду за умови, що до закінчення судових дебатів у справі сторона зробила про це відповідну заяву.

За відсутності відповідної заяви або неподання відповідних доказів протягом встановленого строку така заява залишається без розгляду.

10.02.2026 року на адресу суду через систему «Електронний суд» від представника Державної податкової служби України надійшов відзив на позовну заяву, в якому представник відповідача щодо стягнення витрат на правничу допомогу, зазначає наступне.

Товариством з обмеженою відповідальністю «Такт» згідно позовної вимоги, з урахуванням доданого до відповіді на відзив акту приймання-передачі послуг від 11.02.2026, заявлено вимогу щодо стягнення на їх користь витрат на правничу допомогу у розмірі 7 200 грн. (1500 х 4,8 год.) за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.

ДПС України заперечує щодо вимог про стягнення витрат на правничу допомогу в означеному розмірі з наступних підстав.

1. Визначений ТОВ «ТАКТ» розмір судових витрат на правничу допомогу у розмірі 7200 грн. не є співмірним зі складністю справи, яка розглядається Дніпропетровським окружним адміністративним судом у порядку спрощеного позовного провадження без проведення судового засідання та виклику учасників справи.

2. У справі № 160/1115/26 фактичні обставини ідентичні справам №160/32606/24 та №160/9671/24. А тому, позивач сам визнає, що позов побудований на базі попередніх справ, це підтверджує відсутність потреби у тривалому (4 години) правовому аналізі та підготовки позовної заяви.

3. Матеріалами позовної заяви не підтверджено фактичного понесення витрат на правничу допомогу, оскільки відсутні документи на перерахування та отримання коштів зазначеним адвокатом за надані послуги позивачеві, що кваліфікується як отримання Позивачем правничої допомоги на безоплатній основі.

У зв`язку з цим, відсутність документально підтверджених витрат на правову допомогу, а також їх розрахунку є підставою для відмови у задоволені вимог на відшкодування правничої допомоги.

Зазначене цілком узгоджується з позицією Європейського суду з прав людини (ЄСПЛ) у рішенні у справі «East/West Alliance Limited» проти України» у питанні компенсації витрат - заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними.

Аналогічна позиції викладена в постанові Великої Палати Верховного Суду від 27.06.2018 № 826/1216/16 та постановах Верховного Суду від 23.01.2020 № 300/941/19, від 31.03.2020 № 726/549/19, від 14.02.2022 № 826/13632/18.

4. Щодо суми правової допомоги у розмірі 1200 грн. - за відповідь на відповідь на відзив, ДПС України наголошує, що подання означеного процесуального документу є правом, а не обов`язком сторони.

З урахуванням наданих доказів, суд приходить до висновку, що понесені витрати позивача на правову допомогу адвоката є завищеними, а розмір витрат не співмірним зі складністю справи та часом, витраченим адвокатом на виконання робіт, а тому суд вважає за необхідне стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Такт» () за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України () судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, в розмірі 3500,00 грн.

Керуючись ст. ст. 241-246 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Адміністративний позов товариства з обмеженою відповідальністю «Такт» до Державної податкової служби України про визнання протиправною та скасування індивідуальної податкової консультації - задовольнити.

Визнати протиправною та скасувати індивідуальну податкову консультацію Державної податкової служби України №205/ІПК/99-00-21-03-02 ІПК від 09 січня 2026 року.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Такт» () за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України () судові витрати зі сплати судового збору в розмірі 2664,40 грн.

Стягнути на користь товариства з обмеженою відповідальністю «Такт» () за рахунок бюджетних асигнувань Державної податкової служби України () судові витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката в розмірі 3500,00 грн.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України, до Третього апеляційного адміністративного суду.

Суддя В.М. Олійник