Справа № 400/2212/25
Суддя: Мороз А. О.
Дата ухвалення: 2026-04-07 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

07 квітня 2026 р. справа № 400/2212/25
м. Миколаїв

Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі судді Мороза А.О., в спрощеному позовному провадженні без повідомлення сторін, в письмовому провадженні, розглянув адміністративну справу

за позовомМиколаївської окружної прокуратури, бульв. Бузький, 15, м. Миколаїв, 54006,

в інтересах держави в особіДержавного агентства лісових ресурсів України, вул. Руставелі Шота, 9А, м. Київ, 01001 Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства, просп. Центральний, 16, м. Миколаїв, 54029

до відповідачаСтепівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області, вул. Козацька, 1А, с. Степове, Миколаївський р-н, Миколаївська обл., 57107,

провизнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії

В С Т А Н О В И В:

Миколаївська окружна прокуратура (далі - позивач) звернулась до суду в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України та Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (далі - відповідач), в якому просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області щодо невинесення на розгляд сесії ради подання Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 10.11.23 р. № 887 з прийняттям рішення про віднесення земель до самозалісених у порядку, визначеному ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України;

- зобов`язати Степівську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області розглянути на сесії ради подання Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 10.11.23 р. № 887 та прийняти за результатами розгляду рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісеної у порядку, визначеному ч. 2, 3, 5 ст. 57-1 Земельного кодексу України.

В обґрунтування своїх вимог позивач зазначив, що звернувся до Степівської сільської ради з поданням щодо прийняття рішення про віднесення земельних ділянок загальною площею 975 га до самозалісених земель. Однак після отримання запиту Миколаївської окружної прокуратури, Степівська сільська рада допустила протиправну бездіяльність щодо прийняття на сесії рішення про віднесення земель до самозалісених за результатами розгляду подання Південного МУЛМГ від 10.11.23 р. № 887, що і стало підставою для звернення позивача до суду.

Суд відкрив провадження у справі за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Ухвалою від 15.09.25 р. суд прийняв справу до свого провадження та призначив її розгляд за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін.

Від відповідача відзив на позовну заяву не надходив, ухвала про відкриття провадження у справі отримана через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» 13.03.25 р., ухвала про прийняття до розгляду справи отримана через електронний кабінет підсистеми «Електронний суд» 15.09.25 р.

Відповідно до ч. 6 ст. 162 КАС України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Справу розглянуто в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.

Вирішуючи спір, суд виходить з наступного.

Південне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства 10.11.23 р. звернулося до Степівської сільської ради з поданням № 887 щодо прийняття рішення про віднесення земельних ділянок загальною площею 975 га до самозалісених земель. В додаток до вказаного подання на адресу Степівської сільської ради Південним МУЛМГ скеровано файл у форматі geojson із самозалісеними земельними ділянками. На підтвердження факту наявності самозалісених ділянок використовувалися копії матеріалів Геоінформаційної системи лісових ресурсів України.

Відповідно до інформації Південного МУЛМГ від 20.02.25 р., відповідь від Степівської сільської ради на вищевказане подання до Південного МУЛМГ не надходила.

23.10.24 р. та 05.12.24 р. Миколаївська окружна прокуратура звернулась до Степівської сільської ради із запитом про надання інформації щодо розгляду подання Південного МУЛМГ від 10.11.23 р. № 887 та належним чином завірених копій актів обстежень земельних ділянок, картографічних матеріалів тощо.

За результатами розгляду зазначеного запиту Степівська сільська рада 10.12.24 р. повідомила про те, що рішення за наслідками розгляду вказаного подання сільською радою не приймались, у зв`язку з необхідністю проведення інвентаризації вказаних земель. Однак, будь-яких підтверджуючих документів про вжиті сільською радою заходи щодо віднесення вказаних у поданні земельних ділянок до самозалісених земель не надала.

Такі дії органу місцевого самоврядування порушують інтереси держави у сфері охорони лісових ресурсів, що і стало підставою для звернення до суду.

В розділі І Основних засадах (стратегія) державної екологічної політики України на період до 2030 року, затверджених Законом України від 28.02.19 р. № 2697-VIII, до існуючих проблем віднесено, зокрема, те, що лісистість становить 15,9 відсотка території України. Ліси на території держави розміщені нерівномірно, від 3,7 відсотка у Запорізькій до 51,4 відсотка у Закарпатській областях. Оптимальним, за європейськими рекомендаціями, є покажчик лісистості 20 відсотків, для досягнення якого необхідно створити більше двох мільйонів гектарів нових лісів. Водночас створення нових лісів не повинне здійснюватися шляхом заліснення унікальних степових ділянок.

Частиною другою і третьою статті 1 ЛК України визначено, що ліси України є її національним багатством і за своїм призначенням та місцерозташуванням виконують переважно водоохоронні, захисні, санітарно-гігієнічні, оздоровчі, рекреаційні, естетичні, виховні, інші функції та є джерелом для задоволення потреб суспільства в лісових ресурсах.

Усі ліси на території України, незалежно від того, на землях яких категорій за основним цільовим призначенням вони зростають, та незалежно від права власності на них, становлять лісовий фонд України і перебувають під охороною держави.

Відповідно частини дванадцятої статті 1 ЛК України і частини першої статті 571 ЗК України самозалісена ділянка - земельна ділянка будь-якої категорії земель (крім земель лісогосподарського призначення, природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення) площею понад 0,5 гектара, вкрита частково чи повністю лісовою рослинністю, залісення якої відбулося природним шляхом.

Згідно з частиною третьою статті 571 ЗК України віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки здійснюється шляхом внесення до Державного земельного кадастру відомостей про належність всіх її угідь до угідь самозалісеної ділянки. Земельна ділянка вважається самозалісеною ділянкою з дня внесення зазначених відомостей до Державного земельного кадастру.

Абзацом четвертим частини четвертої статті 21 Закону України Про Державний земельний кадастр встановлено, що відомості про угіддя земельної ділянки вносяться до Державного земельного кадастру на підставі заяви власника земельної ділянки або за рішенням органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, який відповідно до статті 122 Земельного кодексу України приймає рішення про передачу земельних ділянок державної чи комунальної власності у власність, - щодо зміни угідь на угіддя самозалісеної ділянки.

Таким чином, віднесення земельної ділянки до самозалісених не має своїм правовим наслідком зміну категорії земель, до яких вона відноситься, та / або припинення чи виникнення у будь-яких суб`єктів прав на них. Це впливає лише на правовий режим таких земельних ділянок.

Відповідно до частини другої статті 571 ЗК України віднесення земельної ділянки приватної власності до самозалісеної ділянки здійснюється її власником, а щодо земельних ділянок державної та комунальної власності органом, який здійснює розпорядження нею.

Віднесення земельної ділянки, що перебуває у користуванні, заставі, до самозалісеної ділянки здійснюється за погодженням із землекористувачем, заставодержателем.

Рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної ділянки приймається за поданням відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства.

Згідно з абзацом першим пункту 1 Положення про міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства Державного агентства лісових ресурсів України, затвердженого наказом Міністерства захисту довкілля та природних ресурсів України від 29.09.22 р. № 404, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 13.10.22 р. за № 1231/38567, міжрегіональні управління лісового та мисливського господарства (далі - Управління) підпорядковуються - Держлісагентству та є його територіальними органами.

Завданням Управлінь є реалізація повноважень Держлісагентства у сфері лісового та мисливського господарства на території декількох адміністративно-територіальних одиниць, визначених Держлісагентством (пункт 3 вищенаведеного Положення).

Відтак Південне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства є територіальним органом центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, до повноважень якого належить внесення подання щодо віднесення земельної ділянки до самозалісеної на території Миколаївської області.

Пунктом 34 частини першої статті 26 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні встановлено, що виключно на пленарних засіданнях сільської, селищної, міської ради вирішуються відповідно до закону питання регулювання земельних відносин.

Згідно з частиною першою статті 59 Закону України Про місцеве самоврядування в Україні рада в межах своїх повноважень приймає нормативні та інші акти у формі рішень.

Отже, оскільки питання регулювання земельних відносин вирішуються виключно на пленарних засіданнях відповідної ради, тому способом волевиявлення ради, яка здійснює право власності від імені відповідної територіальної громади, з регулювання земельних відносин, є прийняття нею рішення.

Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Верховного Суду від 19.05.20 р. у справі № 221/285/17.

Таким чином, за результатами розгляду подання відповідного територіального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, про віднесення земельної ділянки до самозалісеної сільська, селищна, міська рада зобов`язана прийняти рішення по суті подання, тобто:

або віднести земельну ділянку до самозалісеної;

або відмовити у задоволенні подання про віднесення земельної ділянки до самозалісеної.

Водночас суд врахував, що ні ЗК України, ні ЛК України не мають імперативної норми про те, що орган місцевого самоврядування за результатами розгляду відповідного подання зобов`язаний задовольнити подання про віднесення земельної ділянки до самозалісеної.

Цей висновок повністю кореспондується з положеннями Основних засадах (стратегія) державної екологічної політики України на період до 2030 р., затверджених Законом України від 28.02.19 р. № 2697-VIII, відповідно до яких створення нових лісів не повинне здійснюватися шляхом заліснення унікальних степових ділянок, що є актуальним для Миколаївської області.

Тобто ці повноваження органу місцевого самоврядування є дискреційними.

За таких обставин, позовні вимоги щодо зобов`язання Воскресенської селищної ради прийняти рішення про віднесення земельних ділянок до самозалісених, задоволенню не підлягають.

Поряд з цим, суд встановив, що Південне міжрегіональне управління лісового та мисливського господарства (м. Миколаїв) звернулось листом від 10.11.23 р. № 887 до Степівської сільської ради про прийняття останньою рішення щодо віднесення до самозалісених земельних ділянок земельні ділянки орієнтовною площею 975 га, які знаходяться на території Степівської сільської ради. У цьому листі зазначено, що виявлені самозалісені земельні ділянки визначені орієнтовно за допомогою середовища Геоніформаційної системи управління лісовими ресурсами України.

Відтак Степівська сільська рада зобов`язана була прийняти на своєму пленарному засіданні за результатами розгляду подання від 10.11.23 р. № 887 рішення:

або про віднесення відповідних земельних ділянок орієнтовною площею 975 га до самозалісених;

або про відмову в задоволені подання Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (м. Миколаїв) від 10.11.23 р. № 887.

Проте, жодного з вищевикладених рішень Степівська сільська рада не прийняла.

Лист відповідача на звернення Миколаївської окружної прокуратури не є належним розглядом подання Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (м. Миколаїв) від 10.11.23 р. № 887, оскільки як зазанчалось судом вище по тексту рішення, питання про віднесення відповідних земельних ділянок орієнтовною площею 975 га до самозалісених не розглядалось саме на пленарному засіданні Степівської сільської ради.

Така триваюча бездіяльність відповідача щодо нерозгляду подання від 10.11.23 р. № 887 є протиправною, а тому позовні вимоги у відповідній частині підлягають задоволенню.

Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов до висновку про те, що позовні вимоги підлягають частковому задоволенню.

Згідно з частиною другою статті 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведення експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача, який є суб`єктом владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись ст. ст. 2, 19, 139, 241-246 КАС України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. Позов Миколаївської окружної прокуратури (бульв. Бузький, 15, м. Миколаїв, 54006, ) в інтересах держави в особі Державного агентства лісових ресурсів України (вул. Шота Руставелі, 9-а, м. Київ, 01001, ), Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства (пр. Центральний, 16, м. Миколаїв, 54029, ) до Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (вул. Козацька, 1А, с. Степове, Миколаївський р-н, Миколаївська обл., 57107, ), задовольнити частково.

2. Визнати протиправною бездіяльність Степівської сільської ради Миколаївського району Миколаївської області (вул. Козацька, 1А, с. Степове, Миколаївський р-н, Миколаївська обл., 57107, ) щодо невинесення на розгляд сесії ради подання Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 10.11.23 р. № 887.

3. Зобов`язати Степівську сільську раду Миколаївського району Миколаївської області (вул. Козацька, 1А, с. Степове, Миколаївський р-н, Миколаївська обл., 57107, ) прийняти рішення за результатами розгляду подання Південного міжрегіонального управління лісового та мисливського господарства від 10.11.23 р. № 887 з урахуванням правової оцінки, наданої судом у цьому рішенні.

4. В решті позовних вимог відмовити.

5. Рішення суду першої інстанції набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи в порядку, визначеному ст. 255 КАС України. Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Суддя А. О. Мороз