Справа № 440/3915/26
Суддя: Р.І. Молодецький
Дата ухвалення: 2026-04-06 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОЛТАВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у забезпеченні позову

06 квітня 2026 року м. ПолтаваСправа № 440/3915/26

Суддя Полтавського окружного адміністративного суду Молодецький Р.І., розглянувши без повідомлення учасників справи у письмовому провадженні заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» про забезпечення позову від 03.04.2026 (вхідний № 23482/26) подану одночасно з пред`явленням позову Товариством з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування припису,

В С Т А Н О В И В:

Товариство з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» (далі також позивач, заявник, ТОВ «Явір-2000») звернулось до Полтавського окружного адміністративного суду з позовною заявою до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці (далі також - відповідач), в якій заявляє вимоги та просить суд:

- визнати протиправним та скасувати Припис Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 30.01.2026 № ПС/ДН/1550/025405/П.

Підставою для звернення до суду позивач зазначає порушення своїх прав у сфері публічно-правових відносин оскаржуваним рішенням відповідача.

Одночасно з пред`явленням позову представником ТОВ «Явір-2000» подана 03.04.2026 до суду заява про забезпечення позову (вхідний № 23482/26) шляхом зупинення дії Припису Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про усунення виявлених порушень законодавства про працю від 30.01.2026 № ПС/ДН/1550/025405/П до набрання законної сили рішенням суду в адміністративній справі.

В обґрунтування вказаної заяви про забезпечення позову позивачем зазначено, що оскаржуваний припис не відповідає критеріям чіткості та зрозумілості акту індивідуальної дії, та породжує його неоднозначне трактування, що в свою чергу впливає на можливість реалізації права або виконання обов`язку позивачем виконати юридичне волевиявлення суб`єкта владних повноважень. Невиконання припису у встановлений строк може мати наслідком застосування до позивача штрафних санкцій відповідно до статті 265 Кодексу законів про працю України та частини дев`ятої статті 4 Закону України Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. Застосування таких санкцій може завдати позивачу значної матеріальної шкоди ще до вирішення спору по суті. Позивач у позовній заяві наводить аргументи та докази, які свідчать про те, що ТОВ Явір-2000 не є роботодавцем, зазначених в акті осіб, та не здійснює діяльність за місцем виявлення порушень. Також, інспектори Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці досліджували питання, які не мали відношення до скаржника: факт допуску до роботи інших осіб в іншому місці, оплата понаднормових годин всьому колективу, а також достовірний облік виконуваної працівниками роботи. Вище вказані обставини, у разі їх підтвердження під час розгляду справи по суті, можуть вказувати на очевидні ознаки протиправності Припису від 30.01.2026 № ПС/ДН/1550/025405/П. Зокрема, якщо буде встановлено, що, вказані в акті від 30.01.2026 № ПС/ДН/1550/025405 особи, не перебувають і не можуть перебувати у трудових відносинах з позивачем, то вимога спірного Припису щодо оформлення таких відносин є об`єктивно невиконуваною для ТОВ ЯВІР-2000. Примушування до укладення трудового договору з особою, яка не виявила такого бажання та вже перебуває у трудових відносинах з іншими суб`єктами господарювання, суперечило б принципам свободи праці та договору. Позивач також вважає, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії Припису від 30.01.2026 № ПС/ДН/1550/025405/П може призвести до того, що до ухвалення рішення у справі відповідач матиме формальні підстави для застосування до позивача штрафних санкцій за невиконання вказаного Припису. Це, в свою чергу, може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача, оскільки навіть у випадку задоволення позову щодо скасування Припису, позивачу доведеться докладати додаткових зусиль для оскарження можливих штрафних санкцій. Забезпечення позову в даному випадку, за переконанням позивача, спрямоване на те, щоб до вирішення спору по суті не настали невідворотні наслідки у вигляді застосування фінансових санкцій, які можуть бути значними для позивача та негативно вплинути на його господарську діяльність. Звертаючись із заявою про забезпеченні позову представник виходить також з того, що вжиття таких заходів жодним чином не зумовлює фактичного вирішення спору по суті, а спрямоване лише на збереження існуючого становища до розгляду справи по суті. В той же час невжиття таких заходів може істотно ускладнити ефективний захист прав позивача, а також вбачаються очевидні ознаки протиправності оскаржуваного пункту припису в контексті доводів позивача про неможливість його виконання. А тому просить заяву Товариства з обмеженою відповідальністю ЯВІР-2000 про забезпечення позову задовольнити.

Частиною 1 статті 154 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що заява про забезпечення позову розглядається судом, у провадженні якого перебуває справа або до якого має бути поданий позов, не пізніше двох днів з дня її надходження, без повідомлення учасників справи.

За змістом пункту 10 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України письмове провадження - розгляд і вирішення адміністративної справи або окремого процесуального питання в суді першої, апеляційної чи касаційної інстанції без повідомлення та (або) виклику учасників справи та проведення судового засідання на підставі матеріалів справи у випадках, встановлених цим Кодексом.

Відповідно до частини першої та другої статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Системний аналіз наведених норм дає підстави для висновку, що заходи забезпечення позову можуть вживатися виключно у випадках, коли невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду, ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав, або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся, або має намір звернутися до суду; або очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено шляхом: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється у безспірному порядку.

Вирішуючи питання про забезпечення позову, суд має брати до уваги інтереси не тільки позивача, а й інших осіб, права яких можуть бути порушені у зв`язку із застосуванням відповідних заходів.

Згідно Рекомендацій № R (89) 8 Про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятих Комітетом Ради Європи 13 вересня 1989 року, приймаючи рішення щодо необхідності надання особі тимчасового захисту, суд бере до уваги всі фактори та інтереси, які мають відношення до цієї справи. Рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд (prima facie) наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта.

Тобто, інститут забезпечення адміністративного позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний гарантувати, у суворій відповідності до закону та за наявності безумовних фактичних підстав, (1) виконання майбутнього рішення суду або/та (2) ефективний захист позивача, який неможливий без негайного втручання суду.

Заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог, бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Адекватність заходу забезпечення позову, що застосовується судом, визначається його відповідністю вимогам, на забезпечення яких він вживається. Оцінка такої відповідності здійснюється судом, зокрема, з урахуванням співвідношення права (інтересу), про захист яких просить заявник, з майновими наслідками заборони відповідачеві вчиняти певні дії.

Вказані висновки узгоджуються із позицією Верховного Суду, висловленою у постанові від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18.

Суд зазначає, що судове рішення про забезпечення позову є винятковим екстраординарним заходом, застосування якого потребує особливої уваги до дотримання засад (принципів) судочинства, визначених у частині другій статті 129 Конституції України основними засадами (принципами) судочинства, а саме, рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом; змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості; гласність судового процесу та його повне фіксування технічними засобами. При цьому, таке судове рішення стає обов`язковим для виконання до його апеляційного перегляду.

Забезпечення позову шляхом зупинення дії акта повинно повною мірою узгоджуватися з положеннями частини першої статті 6 Основного Закону України, які встановлюють, що державна влада в Україні здійснюється на засадах її поділу на законодавчу, виконавчу та судову.

Суд також зазначає, що коли заявлене забезпечення позову спрямоване на зупинення дії індивідуального акта, виданого у порядку державного нагляду (контролю), суд застосовує підвищений стандарт доказування підстав, визначених частиною другою статті 150 КАС України. Заявник має довести реальні та невідворотні наслідки невжиття заходів, які унеможливлять виконання майбутнього рішення, а не лише створять додаткові витрати чи тимчасові незручності. Самі по собі фінансові ризики, можливість накладення штрафу чи потреба подальшого судового захисту не становлять невідворотних наслідків і, як правило, компенсовані правовими засобами, отже не виправдовують зупинення дії індивідуального акта органу нагляду.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом до забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Аналогічна правова позиція міститься, зокрема, у постановах Верховного Суду від 05 березня 2019 року у справі №826/16911/18, від 25 квітня 2019 року у справі №826/10936/18, від 26 червня 2019 року у справі №826/13396/18, від 30 вересня 2019 року у справі №420/5553/18, від 30 вересня 2019 року у справі №640/868/19, від 30 вересня 2019 року у справі №1840/3517/18, від 29 січня 2020 року у справі №640/9167/19, від 20 травня 2021 року у справі №640/29749/20 та від 11 січня 2022 року у справі №640/18852/21.

В ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку про існування очевидної небезпеки заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам позивача до ухвалення рішення у справі, а також вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав будуть значними.

Зазначені висновки суду також відповідають правовій позиції Верховного Суду, викладеній в постанові від 20 травня 2021 року у справі №640/29749/20.

В Постанові від 06 жовтня 2025 року у справі №380/9861/25 Верховний Суд зазначив, що систематизуючи судову практику та з метою формування єдиного підходу до застосування заходів забезпечення позову, колегія суддів вважає за необхідне визначити такий алгоритм, якого суди мають дотримуватися при розгляді відповідних заяв:

- суд насамперед зобов`язаний встановити, чи надав заявник належні й допустимі докази існування реальних, а не гіпотетичних, ризиків, визначених частиною другою статті 150 КАС України. Тягар доказування таких ризиків покладається виключно на заявника. Загальні посилання на можливі негативні наслідки без документального підтвердження (наприклад, фінансових документів, що свідчать про загрозу суттєвого погіршення майнового стану, чи доказів уже розпочатих дій з примусового виконання), не можуть вважатися достатнім обґрунтуванням для вжиття заходів забезпечення;

- у разі встановлення наявності підстав для забезпечення позову суд обирає конкретний захід, який є найменш обтяжливим, але водночас достатнім для ефективного захисту прав. Як правило, у справах, де оскаржуваний акт передбачає примусове стягнення коштів, застосування зупинення стягнення на підставі виконавчого документа (пункт 5 частина перша статті 151 КАС України) є доцільним, оскільки тимчасово захищає майновий інтерес заявника без втручання у чинність самого акта;

- зупинення дії індивідуального акта (пункт 1 частина перша статті 151 КАС України) є заходом, що потребує окремого обґрунтування. Його застосування допустиме лише тоді, коли заявник доведе, а суд визнає, що менш обтяжливі заходи не забезпечують належного захисту прав. У такому випадку суд має навести мотиви, чому саме цей захід є необхідним;

- незалежно від обраного заходу, суд зобов`язаний перевірити, чи користь від його застосування для позивача явно переважає потенційну шкоду, яку може бути завдано відповідачу або публічним інтересам. Забезпечення позову не повинно призводити до суттєвого дисбалансу між приватним інтересом заявника і тими інтересами, на захист яких спрямовано оскаржуваний акт.

Звертаючись до суду із заявою про забезпечення позову, позивач зазначив, що невжиття заходів забезпечення позову шляхом зупинення дії оскаржуваного припису, може істотно ускладнити чи унеможливити ефективний захист його прав. Зокрема, термін виконання припису встановлений до 27 лютого 2026 року. Позивач наголошує, що не є роботодавцем, зазначених в акті осіб, та не здійснює діяльність за місцем виявлення порушень. Таким чином вимога спірного Припису щодо оформлення трудових відносин є об`єктивно невиконуваною для ТОВ Явір-2000. Примушування до укладення трудового договору з особою, яка не виявила такого бажання та вже перебуває у трудових відносинах з іншими суб`єктами господарювання, суперечило б принципам свободи праці та договору. Позивач також вважає, що існують очевидні ознаки протиправності оскаржуваного припису.

Вирішуючи заяву Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» про забезпечення позову від 03.04.2026 (вхідний № 23482/26) подану одночасно з пред`явленням позову Товариством з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування припису, суд дійшов таких висновків.

Позивач помилково ототожнює ймовірність застосування до нього штрафних санкцій, відповідно до статті 265 КЗпП України та частини дев`ятої статті 4 Закону України «Про основні засади державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності» від 05 квітня 2007 року №877-V, за невиконання припису у встановлений строк, із реальним та невідворотним ускладненням захисту його прав.

У висновку Верховного Суду, викладеному у постанові від 07 серпня 2025 року у справі №160/23979/24, сформовано правову позицію, що фінансові ризики позивача повинні бути реально обґрунтовані та мати невідворотний характер, а не бути лише ймовірними негативними наслідками. У разі задоволення позову і скасування припису, право позивача вважатиметься відновленим, а застосовані штрафні санкції можуть бути скасовані або відшкодовані, що не ускладнює виконання майбутнього судового рішення.

У разі оскарження відповідного акта суб`єкта владних повноважень особа має право заявити вимоги про відшкодування спричиненої таким актом шкоди, тому зазначене не є безумовними підставами для застосування заходів забезпечення позову в адміністративній справі. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду від 11 серпня 2021 року у справі №380/11600/20.

Водночас, наводячи доводи про об`єктивну неможливість виконання припису, позивач доходить висновку про наявність очевидних ознак протиправності оскаржуваного припису, що є підміною доведення очевидної протиправності акта оцінкою аргументів однієї зі сторін.

Однак, висновок про очевидну протиправність рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, а особливо акта, виданого у сфері державного контролю (нагляду), має ґрунтуватися на високому ступені імовірності та вимагає від суду ретельної оцінки на предмет явного порушення компетенції чи закону.

У висновках, викладених у постановах від 02 квітня 2025 року у справі №320/16011/24 та від 07 квітня 2025 року №242зп-24/160 Верховний Суд наголошував, що питання правомірності рішення органу влади має бути встановлено під час розгляду справи по суті, і передчасне висловлення позиції судом про очевидну протиправність лише на підставі аргументів позивача є порушенням принципу змагальності.

В той же час, застосування заходу забезпечення позову шляхом зупинення дії припису підмінює судове рішення, оскільки фактично надає позивачеві результат, якого він прагне досягти за допомогою позову, тобто тимчасове скасування обов`язку усунути порушення, до розгляду справи по суті.

Заходи забезпечення позову не повинні бути спрямовані на вирішення спору по суті та не можуть встановлювати для позивача становище, яке існувало б у разі задоволення його позову.

У висновку Верховного Суду, викладеному постанові від 05 червня 2024 року у справі №460зп-23/160, зазначено, що забезпечення позову не може полягати у фактичному задоволенні позовних вимог, оскільки це буде втручанням у дискреційні повноваження відповідача, яке може мати наслідком порушення балансу інтересів.

Велика Палата Верховного Суду в постанові від 28 березня 2018 року у справі №800/521/17 сформувала позицію, що позов не може бути забезпечено таким способом, який фактично підмінює собою судове рішення у справі та вирішує позовні вимоги до розгляду справи по суті судом.

Тобто зупинення дії оскаржуваного припису, який виданий в інтересах публічного порядку для захисту трудових прав громадян, є неадекватним та неспівмірним втручанням у діяльність органу державного нагляду (Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці) до того, як судом остаточно встановлено неправомірність такого припису.

Крім того зупинення дії припису про усунення виявлених порушень, прийнятого в порядку державного контролю, фактично не зберігає становище, а змінює його на користь позивача, звільняючи його від негайного виконання законних (до моменту їх скасування) вимог контролюючого органу.

В той же час суди не можуть застосовувати заходи забезпечення позову ґрунтуючись лише на необхідності збереження існуючого становища суб`єкта господарювання, якщо відсутня хоча б одна з прямо визначених законом підстав. Збереження становища є наслідком застосування таких заходів, але не може бути самостійним критерієм чи підставою для їх вжиття.

Верховний Суд у постанові від 05 червня 2024 року у справі №460зп-23/160 підкреслює, що суд має зважувати не лише інтереси заявника, але й суспільний інтерес, який, в даному випадку полягає у забезпеченні дотримання законодавства про працю.

У межах даних правовідносин захід у вигляді зупинення дії оскаржуваного припису є неадекватним та неспівмірним, оскільки він фактично підмінює собою рішення суду у справі по суті, що прямо суперечить висновкам Верховного Суду, викладеним у постанові від 05 червня 2024 року у справі №460зп-23/160.

В свою чергу доводи, викладені позивачем, на думку суду, є непереконливими, оскільки твердження про об`єктивну неможливість виконання припису через небажання особи від працевлаштування є предметом доказування під час розгляду справи по суті. Судове рішення про забезпечення позову, яке ґрунтується на цьому твердженні, фактично преюдиціює вирішення спору на користь позивача.

Посилання позивача на об`єктивну неможливість виконати припис у зв`язку з укладенням трудового договору з особою, яка не виявила такого бажання, хоча і стосується суті спору, але не може бути самостійною підставою для вжиття заходів забезпечення позову.

Такі доводи підлягають перевірці під час вирішення питання про правомірність припису по суті. На стадії забезпечення позову заявник зобов`язаний довести наявність передбачених статтею 150 КАС України умов. Аргументи щодо неможливості виконання припису (у тому числі посилання на ризик примусової праці) можуть бути враховані лише при вирішенні спору по суті, оскільки їх оцінка в межах забезпечення позову фактично підмінює собою остаточне судове рішення.

На підставі викладеного, дослідивши зміст заяви позивача, судом встановлено, що заявником не доведено та документально не підтверджено обставини, які б вказували на очевидну небезпеку заподіяння шкоди правам, свободам та інтересам заявника, що унеможливило б захист його прав, свобод та інтересів без вжиття відповідних заходів до ухвалення рішення у справі, як і не доведено того, що невжиття заходів забезпечення позову може ускладнити чи зробити неможливим виконання рішення суду у цій справі.

В обсязі встановлених під час розгляду заяви представника позивача про забезпечення позову обставин та з урахуванням положень частини другої статті 150 та частини другої статті 151 КАС України, суд доходить висновку про відсутність підстав для забезпечення позову у даній справі.

Підсумовуючи все викладене вище, у задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» про забезпечення позову від 03.04.2026 (вхідний № 23482/26) поданої одночасно з пред`явленням позову Товариством з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування припису, слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 150-154, 248, 256, 294 Кодексу адміністративного судочинства України,

П О С Т А Н О В И В:

У задоволенні заяви Товариства з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» про забезпечення позову від 03.04.2026 (вхідний № 23482/26) поданої одночасно з пред`явленням позову Товариством з обмеженою відповідальністю «Явір-2000» до Південно-Східного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці про визнання протиправним та скасування припису, - відмовити.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання суддею.

Ухвала суду може бути оскаржена шляхом подання апеляційної скарги протягом п`ятнадцяти днів з дня складення ухвали до Другого апеляційного адміністративного суду, в порядку, визначеному частиною 8 статті 18, частинами 7-8 статті 44 та статтею 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя Р.І. Молодецький