Справа № 140/8189/23
Суддя: Радишевська О.Р.
Дата ухвалення: 2026-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

09 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 140/8189/23

адміністративне провадження № К/990/1547/24

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду (далі - Суд):

судді-доповідача - Радишевської О.Р.,

суддів - Смоковича М.І., Мацедонської В.Е.,

розглянув як суд касаційної інстанції в порядку письмового провадження адміністративну справу № 140/8189/23,

за позовом ОСОБА_1 до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області, за участю третьої особи - Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками - про стягнення заробітної плати, провадження в якій відкрито,

за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.07.2023, ухвалене суддею Мачульським В.В., і постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023, ухвалену у складі: судді-доповідача Улицького В.З., суддів Кузьмича С.М., Матковської З.М.,

УСТАНОВИВ:

І. Суть спору

1. ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивачка) звернулася до суду з позовом до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області, за участю третьої особи - Державної служби України з лікарських засобів та контролю за наркотиками - з вимогою стягнути з Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області заробітну плату за період з 19.07.2022 по 01.12.2022 у розмірі 17 299,57 грн.

2. На обґрунтування позовних вимог позивачка зазначила, що вона перебуває у трудових відносинах з Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області та з 12.09.2016 по 18.07.2022 перебувала у відпустці без збереження заробітної плати відповідно до пункту 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки».

3. У зв`язку з виключенням із Закону України «Про відпустки» пункту 18 частини першої статті 25, з 19.07.2022 вона продовжує працювати, проте заробітну плату з урахуванням того факту, що у відповідача мав місце простій, їй не виплачували.

ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи

4. Судами попередніх інстанцій встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є внутрішньо переміщеною особою з Луганської області до Волинської області, що підтверджується довідкою від 23.10.2014 №764-240.

5. Позивачка з 12.09.2016 перебуває у трудових відносинах з Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області. Остання займана посада - головний спеціаліст сектору державного контролю у сфері обігу лікарських засобів, медичної продукції та обігу наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області.

6. З вересня 2016 року ОСОБА_1 надано відпустку без збереження заробітної плати відповідно до пункту 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» (на період проведення у відповідному населеному пункті антитерористичної операції з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи).

7. Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області було надіслано ОСОБА_1 лист повідомлення від 22.12.2022 №59-01.1/02/05.12-22, у якому зазначалося про ухвалення Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області наказу від 02.12.2022 №15 «Про призупинення дії трудового договору», відповідно до якого трудові відносини з ОСОБА_1 призупинено на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» від 15.03.2022 № 2136-IX.

8. У цьому ж листі відповідач вимагав у позивачки пояснення щодо: місцезнаходження у період з 19.07.2022 по 02.12.2022; причин ненадання заяв, звернень, повідомлень тощо з метою вирішення питань подальшого проходження служби після закінчення відпустки без збереження заробітної плати відповідно до пункту 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки».

9. 09.01.2023 представник позивачки звернувся до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області з адвокатським запитом про надання інформації про нарахування головному спеціалісту сектору державного контролю лікарських засобів, медичної продукції та обігу наркотичних засобів психотропних речовин та прекурсорів ОСОБА_1 заробітної плати в період з 19.07.2022 по 02.12.2022.

10. Листом від 12.01.2023 №3-01.1/03.1/05.13-23 Державна служба з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області повідомила, що за період з 19.07.2022 по 02.12.2022 ОСОБА_1 не нараховувалася заробітна плата, оскільки остання свої функціональні обов`язки не виконувала. Указаний період облікований як відсутність ОСОБА_1 із нез`ясованих причин.

11. Уважаючи, що відповідач протиправно не виплатив їй заробітної плати за період з 19.07.2022 по 02.12.2022, позивачка звернулася до суду.

ІІІ. Рішення судів першої та апеляційної інстанцій і мотиви їхнього ухвалення

12. Рішенням Волинського окружного адміністративного суду від 19.07.2023, залишеним без змін постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023, у задоволенні позову відмовлено.

13. Відмовляючи в задоволенні позову, суди попередніх інстанцій зазначили, що після завершення відпустки без збереження заробітної плати позивачка не зверталася до Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області з метою зміни її статусу в трудових відносинах і в період з 19.07.2022 по 02.12.2022 позивачка не виконувала будь-яких обов`язків, у зв`язку з чим і підстав для нарахування їй заробітної плати немає.

14. Щодо зауважень позивачки про те, що період з 19.07.2022 по 01.12.2022 має бути оплачений як простій, то суди попередніх інстанцій зазначили, що в матеріалах справи відсутні докази, які б підтверджували оголошення простою в Державній службі з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області.

IV. Провадження в суді касаційної інстанції

15. 11.01.2024 від позивачки до Суду надійшла касаційна скарга, у якій позивачка просила скасувати рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.07.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023 та передати справу на новий судовий розгляд до суду першої інстанції.

16. Ухвалою Суду від 31.01.2024 відкрито касаційне провадження за вказаною скаргою з підстав, передбачених пунктом 3 частини першої статті 328 КАС України.

17. За доводами позивачки, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, у подібних правовідносинах відсутній висновок Верховного Суду щодо застосування положень статей 34, 113 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), з урахуванням обставин, установлених в цій справі, - особливостей оплати праці осіб, які працюють в органі, в якому оголошено простій, у разі, коли таку особу не було включено до наказу про простій у зв`язку з відпусткою.

18. Позивачка зазначала, що в матеріалах справи наявні докази, які підтверджують факт оголошення простою в Державній службі з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області. Цей факт також визнавався відповідачем.

19. У контексті викладеного позивачка доводила, що наказ про простій поширюється на всіх працівників відповідного органу (підприємства, установи організації), а тому після завершення відпустки на неї автоматично розповсюджувалися відповідні правові наслідки, пов`язані з простоєм, зокрема право на оплату часу простою на рівні не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого розряду (окладу).

20. За таких обставин позивачка уважала, що відповідач протиправно не нараховував їй заробітної плати за період з 19.07.2022 по 02.12.2022.

21. Відповідач у відзиві на касаційну скаргу зазначив, що судами попередніх інстанцій повно та всебічно встановлено обставини, що мають значення для розгляду справи, і правильно застосовано норми матеріального права до спірних правовідносин, у зв`язку з чим підстав для скасування їхніх рішень немає.

V. Джерела права

22. Відповідно до статті 5 Закону України «Про державну службу» від 10.12.2015 № 889-VIII (далі - Закон № 889-VIII) правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби. Відносини, що виникають у зв`язку із вступом, проходженням та припиненням державної служби, регулюються цим Законом, якщо інше не передбачено законом. Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.

23. Відповідно до статті 34 КЗпП України простій - це зупинення роботи, викликане відсутністю організаційних або технічних умов, необхідних для виконання роботи, невідворотною силою або іншими обставинами. У разі простою працівники можуть бути переведені за їх згодою з урахуванням спеціальності і кваліфікації на іншу роботу на тому ж підприємстві, в установі, організації на весь час простою або на інше підприємство, в установу, організацію, але в тій самій місцевості на строк до одного місяця.

24. Згідно з частинами першою та другою статті 113 КЗпП України час простою не з вини працівника, в тому числі на період оголошення карантину, встановленого Кабінетом Міністрів України, оплачується з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

25. Про початок простою, крім простою структурного підрозділу чи всього підприємства, працівник повинен попередити роботодавця чи бригадира, майстра або посадових осіб.

26. За час простою, коли виникла виробнича ситуація, небезпечна для життя чи здоров`я працівника або для людей, які його оточують, і навколишнього природного середовища не з його вини, за ним зберігається середній заробіток.

27. Час простою з вини працівника не оплачується.

28. На період освоєння нового виробництва (продукції) роботодавець може здійснювати працівникам доплату до попереднього середнього заробітку на строк не більш як шість місяців.

29. У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 24.12.1999 № 13 «Про практику застосування судами законодавства про оплату праці» судам роз`яснено, що у справах за позовами про оплату простою необхідно виходити як із правил статті 113 КЗпП України, так і з відповідних норм інших актів законодавства, маючи на увазі, зокрема, що оплата часу простою не з вини працівника у розмірі не нижче двох третин тарифної ставки встановленого йому розряду ставиться у залежність від повідомлення ним про початок простою власника або уповноважений ним орган у тому разі, коли не йдеться про простій певного структурного підрозділу чи всього підприємства.

30. У статті 139 КЗпП України передбачено, що працівники зобов`язані працювати чесно і сумлінно, своєчасно і точно виконувати розпорядження роботодавця, додержувати трудової і технологічної дисципліни, вимог нормативних актів про охорону праці, дбайливо ставитися до майна роботодавця, з яким укладено трудовий договір.

31. Відповідно до частини першої статті 8 Закону № 889-VIII державний службовець зобов`язаний, зокрема, сумлінно і професійно виконувати свої посадові обов`язки та умови контракту про проходження державної служби (у разі укладення).

32. Згідно з частиною першою статті 47 Закону № 889-VIII правилами внутрішнього службового розпорядку державного органу (далі - правила внутрішнього службового розпорядку) визначаються:

1) початок та кінець робочого часу державного службовця;

2) перерви, що надаються для відпочинку та прийняття їжі;

3) умови і порядок перебування державного службовця в державному органі у вихідні, святкові та неробочі дні, а також після закінчення робочого часу;

4) порядок доведення до відома державного службовця нормативно-правових актів, наказів (розпоряджень) та доручень із службових питань;

5) загальні інструкції з охорони праці та протипожежної безпеки;

6) загальні правила етичної поведінки в державному органі;

7) порядок повідомлення державним службовцем про його відсутність на службі;

8) порядок прийняття та передачі діловодства (справ) і майна державним службовцем;

9) інші положення, що не суперечать цьому Закону та іншим актам законодавства.

33. Частиною четвертою статті 47 Закону №889-VIII передбачено, що 4 типові правила внутрішнього службового розпорядку затверджуються центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.

34. Відповідно до пунктів 1- 3 розділу ІV Типових правил державний службовець повідомляє свого безпосереднього керівника про свою відсутність на роботі у письмовій формі, засобами електронного чи телефонного зв`язку або іншим доступним способом.

У разі недотримання державним службовцем вимог пункту 1 цього розділу складається акт про відсутність державного службовця на робочому місці.

У разі ненадання державним службовцем доказів поважності причини своєї відсутності на роботі він повинен подати письмові пояснення на ім`я керівника державної служби щодо причин своєї відсутності.

VI. Позиція Верховного Суду

35. Спірні правовідносини у цій справі стосуються особливостей оплати часу простою працівника, який на момент оголошення наказу про простій перебував у відпустці, а касаційне провадження відкрито у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування статей 34, 113 КЗпП України у подібних правовідносинах.

36. Узагальнено доводи касаційної скарги зводяться до того, що комплексне застосування (тлумачення) положень статей 34, 113 КЗпП України дозволяє дійти висновку про те, що в разі оголошення простою на підприємстві, установі, організації оплата часу простою працівникам, які на момент оголошення простою перебували у відпустках, здійснюється автоматично з першого робочого дня після закінчення відпустки й ухвалення окремого наказу про простій таких працівників для цілей оплати часу простою не вимагається.

37. У контексті вказаних доводів касаційної скарги Суд зазначає, що Закон №889-VIII не регулює підстав і порядку простою, у зв`язку з чим в цій частині до спірних правовідносин підлягають застосуванню норми законодавства про працю.

38. З аналізу статей 34, 113 КЗпП України випливає, що простій є винятковим випадком у процесі виробництва (діяльності підприємства чи установи), коли працівник з об`єктивної причини тимчасово не має можливості виконувати свої трудові функції.

39. КЗпП України не встановлює порядку оголошення простою та його припинення. Водночас усталеним є підхід, відповідно до якого простій оголошується наказом / розпорядженням підприємства, установи, організації. Простій може бути оголошено як для всього підприємства, так і для окремого структурного підрозділу або для окремих працівників, про що зазначається у відповідному наказі (розпорядженні).

40. Оголошення простою не з вини працівника є підставою для нарахування працівникам, які перебувають в простої, заробітної плати з розрахунку не нижче від двох третин тарифної ставки встановленого працівникові розряду (окладу).

41. Щодо особливостей оплати часу простою працівникам, які на момент оголошення простою перебували у відпустці, про які йдеться в касаційній скарзі, то Суд зазначає таке.

42. Відпустка (будь-якого виду) і простій є різними формами тимчасового звільнення від виконання роботи, які не можуть застосовуватися до працівника одночасно.

43. У випадку перебування працівника у відпустці, правові наслідки, пов`язані з простоєм, на нього не поширюється. У такому разі працівники мають права на гарантії та компенсації, пов`язані з відповідним видом відпустки, зокрема на оплату усієї тривалості відпустки на умовах, визначених Законом України «Про відпустки» та постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати».

44. Поширення простою на працівників, відпустка яких закінчується під час дії наказу (розпорядження) про простій, залежить від того, чи було оголошено простій для всього підприємства, установи, організації чи відповідних структурних підрозділів, або ж для окремих працівників.

45. Наказ (розпорядження) про оголошення простою для всього підприємства, установи, організації є нормативним актом локального характеру, дія якого поширюється на весь штат.

46. Отже, у разі оголошення простою підприємства, установи, організації, відповідні правові наслідки простою розповсюджуються і на працівників, які виходять із відпусток, і прийняття окремого наказу (розпорядження) щодо простою такого працівника не вимагається.

47. Водночас автоматичне застосування до працівника наказу (розпорядження) про простій (якщо він оголошений для всього підприємства, установи, організації чи для структурного підрозділу, в якому працює особа, відпустка якої закінчується) не має наслідком автоматичне нарахування оплати за простій.

48. Виходячи із положень статей 34, 113 КЗпП України, умовами оплати простою є сукупність таких обставин: 1) простій виник не з вини працівника; 2) працівник готовий до виконання роботи, але в роботодавця відсутня організаційна та/або технічна спроможність забезпечити виконання роботи працівником через дію невідворотних сил або у зв`язку з іншими істотними обставинами.

49. Таким чином, у разі закінчення відпустки під час дії наказу про простій, оплата часу простою здійснюється після засвідчення готовності працівника приступити до виконання своїх обов`язків шляхом виходу на роботу, а якщо умовами простою присутність працівників на робочому місці не вимагається - шляхом повідомлення безпосереднього керівника та / або структурного підрозділу, відповідального за управління персоналом, про закінчення відпустки та готовність приступити до роботи.

50. Повертаючись до обставин цієї справи, Суд зазначає, що позивачка з вересня 2016 року перебуває у трудових відносинах з Державною службою з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області, проте фактично не працювала, перебуваючи у відпустці без збереження заробітної плати, на підставі пункту 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» (на період проведення у відповідному населеному пункті антитерористичної операції з урахуванням часу, необхідного для повернення до місця роботи).

51. Як установили суди попередніх інстанцій, ще до надання їй відпустки, відповідно до пункту 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки», позивачка отримала статус внутрішньо переміщеної особи та з 2014 року проживає в місті Луцьку, тоді як місцезнаходженням Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області станом на 2016 рік було місто Рубіжне.

52. Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» №2352-ІХ від 01.07.2022 пункт 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки» виключено, у зв`язку з чим з 19.07.2022 (день набрання чинності Законом №2352-ІХ) правові підстави для перебування позивачки у відпустці закінчилися.

53. Суд зазначає, що день закінчення відпустки позивачки припав на п`ятий місяць повномасштабного вторгнення рф в Україну. Станом на липень 2022 року місто Рубіжне було окуповане, а війська рф продовжували наступ по всій лінії фронту, в тому числі на Луганщині.

54. Ураховуючи вказані висновки Суду щодо застосування статей 34, 113 КЗпП України, а також беручи до уваги значну тривалість відпустки позивачки (майже 6 років), закінчення якої припало на повномасштабне вторгнення та пов`язане з цим переміщення населення, у тому числі за межі України, Суд уважає помилковими доводи касаційної скарги про те, що оплата часу простою позивачці після закінчення відпустки мала нараховуватися автоматично, в силу самого факту оголошення простою.

55. Зважаючи на вказані обставини, у взаємозв`язку з положеннями статей 34, 113 КЗпП України, у спірних правовідносинах можливість оплати часу простою залежала від готовності позивачки стати до роботи після закінчення відпустки та повідомлення роботодавця про ці обставини з метою належного обліку.

56. Водночас, як установили суди попередніх інстанцій, позивачка після закінчення відпустки (19.07.2022) не зверталася до відповідача з повідомленнями чи заявами щодо зміни її статусу; не повідомляла відповідача про своє місцезнаходження та бажання продовжувати трудові відносини. Судами попередніх інстанцій також з`ясовано, що з метою інформування позивачки про зупинення трудових відносин з нею, відповідачем на електронну пошту позивачки було направлено листа №59-01.1/02/05.12-22 від 22.12.2022, у якому відповідач, серед іншого пропонував надати інформацію про її місцезнаходження у період з 19.07.2022 по 02.12.2022; причин ненадання заяв, звернень, повідомлень тощо з метою вирішення питань подальшого проходження служби після закінчення відпустки без збереження заробітної плати відповідно до пункту 18 частини першої статті 25 Закону України «Про відпустки». Проте позивачка на вказаний лист також не відреагувала.

57. З урахуванням викладеного суди попередніх інстанцій дійшли правильних висновків про відсутність підстав для виплати позивачці заробітної плати за період з 19.07.2022 по 01.12.2022, у тому числі з підстав простою Державної служби з лікарських засобів та контролю за наркотиками у Луганській області у цей період.

58. Отже, Суд не встановив неправильного застосування норм матеріального права або порушень норм процесуального права судами попередніх інстанцій та погоджується з їхніми висновками про необґрунтованість позовних вимог.

59. Положеннями частини першої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.

60. Відповідно до частини другої статті 341 КАС України суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.

61. Згідно з частиною першою статті 350 КАС України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.

62. Переглянувши оскаржувані рішення судів першої та апеляційної інстанцій в межах заявлених вимог касаційної скарги, Суд уважає, що висновки судів є правильними, обґрунтованими і такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, у зв`язку з чим підстави для скасування чи зміни оскаржуваних судових рішень відсутні.

VII. Судові витрати

63. Ураховуючи результат касаційного розгляду судові витрати не розподіляються.

64. Керуючись статтями 3, 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 КАС України, Суд

ПОСТАНОВИВ

65. Касаційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.

66. Рішення Волинського окружного адміністративного суду від 19.07.2023 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 09.11.2023 залишити без змін.

67. Судові витрати не розподіляються.

68. Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною та не може бути оскаржена.

Суддя-доповідач: О.Р. Радишевська

Судді: М.І. Смокович

В.Е. Мацедонська