Справа № 240/19671/25
Суддя: Загороднюк А.Г.
Дата ухвалення: 2026-04-09 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

09 квітня 2026 року

м. Київ

справа № 240/19671/25

адміністративне провадження № К/990/14279/26

Верховний Суд у складі судді-доповідача Касаційного адміністративного суду Загороднюка А.Г., перевіривши касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником- адвокатом Дубком Сергієм Миколайовичем, на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії,-

УСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 , в якому просив:

-визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 яка полягає у не застосуванні пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції чинній з 29 січня 2020 року при обчисленні ОСОБА_1 в період з 27 червня 2022 року по 18 червня 2024 року включно розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, а саме не визначення розміру посадового окладу та окладу за військове звання шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня відповідного календарного року, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 14 вказаної постанови;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_1 провести перерахунок та доплатити ОСОБА_1 за період з 27 червня 2022 року по 18 червня 2024 року включно належні з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, грошової допомоги при звільненні, обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції чинній з 29 січня 2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, законом України про Державний бюджет України на 2024 рік від 09 листопада 2023 року № 3460-ІХ на 01 січня 2024 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, без зміни при проведенні такого перерахунку попередньо встановлених відсоткових розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії;

- зобов`язати військову частину НОМЕР_2 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 ) надати військовій частині НОМЕР_1 цільове фінансування для виплати ОСОБА_1 за період з 27 червня 2022 року по 18 червня 2024 року включно належних з урахуванням проведених раніше виплат сум грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, грошової допомоги при звільненні, обчисливши їх із розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції чинній з 29 січня 2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 02.12.2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, законом України про Державний бюджет України на 2024 рік від 09 листопада 2023 року № 3460-ІХ на 01 січня 2024 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, без зміни при проведенні такого перерахунку попередньо встановлених відсоткових розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 04 вересня 2025 року позовну заяву залишено без руху, оскільки позивачем пропущено строк звернення до суду з позовними вимогами за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2024 року.

Ухвалою Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року, залишеною без змін постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року, позовну заяву в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2024 року, залишено без розгляду.

30 березня 2026 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 , подана його представником- адвокатом Дубком Сергієм Миколайовичем, в якій скаржник просить скасувати ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року, а справу направити на новий розгляд до суду першої інстанції.

Вирішуючи питання щодо обґрунтованості касаційної скарги, Верховний Суд виходить з наступного.

Предметом касаційного оскарження є ухвала суду першої інстанції, після її перегляду в апеляційному порядку, про залишення без розгляду позовної заяви в частині позовних вимог за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2024 року.

Згідно з частиною другою статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) у касаційному порядку можуть бути оскаржені ухвали суду першої інстанції про забезпечення позову, заміни заходу забезпечення позову, ухвали, зазначені в пунктах 3, 4, 5, 12(залишення позову без розгляду), 13, 17, 20 частини першої статті 294 цього Кодексу, після їх перегляду в апеляційному порядку.

Отже, за приписами частини другої статті 328 КАС України ухвала суду першої інстанції про залишення без розгляду позовної заяви, після її перегляду в апеляційному порядку, та постанова суду апеляційної інстанції за наслідками її перегляду, можуть бути оскаржені в касаційному порядку.

Так, суд першої інстанції, залишаючи без розгляду позовну заяву в частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2024 року, керувався вимогами статті 233 Кодексу законів про працю України та частини третьої та четвертої статті 123 КАС України, та не знайшов підстав для визнання поважними вказаних причин пропуску строку звернення до суду з позовними вимогами щодо перерахунку та доплати за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2024 року з урахуванням проведених раніше виплат суми грошового забезпечення, грошової допомоги для оздоровлення, матеріальної допомоги для вирішення соціально- побутових питань, грошової компенсації за невикористані дні щорічних оплачуваних відпусток, грошової допомоги при звільненні, визначивши їх розмір, виходячи з розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених з урахуванням пункту 4 постанови Кабінету Міністрів України від 30 серпня 2017 року №704 "Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб" в редакції чинній з 29 січня 2020 року шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня календарного року, а саме встановленого Законом України від 02 грудня 2021 року № 1928-ІХ «Про Державний бюджет України на 2022 рік» на 01 січня 2022 року, Законом України від 03 листопада 2022 року № 2710-ІХ «Про Державний бюджет України на 2023 рік» на 01 січня 2023 року, законом України про Державний бюджет України на 2024 рік від 09 листопада 2023 року № 3460-ІХ на 01 січня 2024 року, на відповідні тарифні коефіцієнти, без зміни при проведенні такого перерахунку попередньо встановлених відсоткових розмірів щомісячних додаткових видів грошового забезпечення та премії.

Суд дійшов висновку, що позивач пропустив тримісячний строк, установлений статтею 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), у зв`язку з чим, застосувавши частини третьої та четвертої статті 123 КАС України, залишив позов без розгляду у частині вимог за період 19 липня 2022 року по 18 червня 2024 року.

Своєю чергою суд апеляційної інстанції погодився з висновками суду першої інстанції, та зазначив, що позивач звернувшись з позовом у вересні 2025 року не використав надану йому можливість, не надав доказів наявності об`єктивних перешкод для звернення до адміністративного суду та не навів поважних обставин, які не залежали від його волі та пов`язані з дійсними істотними перешкодами і труднощами, що перешкоджали зверненню до суду в межах встановленого строку, суд апеляційної інстанції пов`язав початок перебігу строку звернення до суду з моментом отримання позивачем грошового атестата при звільненні (21 червня 2024 року), відтак, дійшов висновку, що 21 червня 2024 року у позивача розпочався тримісячний строк звернення до суду з цим позовом, який тривав до 21 вересня 2024 року, проте, представник позивача звернувся до суду з цим позовом лише у вересні 2025 року, тобто поза межами тримісячного строку звернення до суду з цим позовом.

У касаційній скарзі, як на підставу для відкриття касаційного провадження, скаржник указує на застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального або процесуального права з порушенням усталеної практики Верховного Суду та покликається на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України, яка передбачає можливість касаційного оскарження у випадку відсутності висновку Верховного Суду щодо застосування норм права у подібних правовідносинах.

Разом з тим, скаржник зазначає, що у даній справі суд апеляційної інстанції не врахував практику Верховного Суду, викладену у постановах від 22 січня 2026 року у справі № 420/26951/24, від 26 січня 2021 року у справі № 520/11178/2020, від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, від 28 березня 2025 року у справі № 400/6758/24 та зазначає, що для встановлення дат, з якими частина друга статті 233 КЗпП України пов`язує початок обчислення звернення до суду з відповідним позовом суд повинен з`ясувати чи виконав відповідач передбачений статтею 110 КЗпП України обов`язок щодо позивача (якщо так, то в якій формі) та коли позивач набув документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум грошового забезпечення за кожен місяць зазначених періодів. Крім того, вважає, що для обрахунку передбаченого частиною другою статті 233 КЗпП України строку звернення до суду, суд повинен встановити дату одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні, у контексті наведеного покликається на правову позицію викладену Верховним Судом у постанові від 12 грудня 2025 року у справі № 460/7194/24.

Обґрунтовуючи посилання на указані позиції Верховного Суду автор касаційної скарги цитує витяги із указаних постанов, що не є належним обґрунтуванням пункту 1 частини 4 статті 328 КАС України.

У контексті наведеного обґрунтування Суд звертає увагу автора касаційної скарги, що підстави касаційного оскарження викладаються в касаційній скарзі з вказівкою на конкретні висновки судів, рішення яких оскаржуються, із одночасним зазначенням положень (пункту, частини, статті) закону або іншого нормативно-правового акта, який застосований цими судами при прийнятті відповідного висновку. Це дозволяє суду касаційної інстанції на виконання вимог статті 341 КАС України перевірити правильність застосування норм матеріального і процесуального права у конкретній справі.

Всупереч вищенаведеному, скаржником не зазначено конкретну норму права, яку на його думку, застосовано судами попередніх інстанцій всупереч наведеним висновкам Верховного Суду, щодо застосування цієї норми права у подібних правовідносинах.

Поряд із цим, скаржник зазначає, що за результатами розгляду даної касаційної скарги необхідно сформулювати правовий висновок щодо застосування норм матеріального права, а саме приписів частини першої та другої статті 233 Кодексу законів про працю України в частині відліку строку на звернення до суду у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.

Суд звертає увагу скаржника, що покликання на наявність підстав касаційного оскарження, визначених пунктом 3 частини 4 статті 328 КАС України( якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах) поряд із твердженням про те, що судами попередніх інстанцій не було ураховано висновки Верховного Суду, викладені у постановах від 22 січня 2026 року у справі № 420/26951/24, від 26 січня 2021 року у справі № 520/11178/2020, від 29 вересня 2022 року у справі № 500/1912/22, від 21 березня 2025 року у справі № 460/21394/23, від 28 березня 2025 року у справі № 400/6758/24, є демонстрацією невизначеності скаржника щодо підстав касаційного оскарження судових рішень, оскільки такі посилання суперечать один одному, тобто є взаємовиключним, що зрештою призводить до нерозуміння на підставі чого судом касаційної інстанції має бути відкрито касаційне провадження у цій справі.

На підставі викладеного, Суд робить висновок, що скаржник належним чином не обґрунтував у чому полягає порушенням судами попередніх інстанцій норм процесуального права при залишенні без розгялду позовної заяви у частині вимог за період з 19 липня 2022 року по 18 червня 2024 року.

Варто зазначити, що відповідно до приписів статті 44 КАС України учасники справи, маючи намір добросовісної реалізації належного їм права на касаційне оскарження судового рішення, повинні забезпечити неухильне виконання вимог процесуального закону, зокрема, стосовно строку подання касаційної скарги, її форми та змісту.

Суд касаційної інстанції не може самостійно визначати підстави касаційного оскарження, такий обов`язок покладено на особу, яка оскаржує судові рішення, натомість, в ухвалі про відкриття касаційного провадження зазначаються підстава (підстави) відкриття касаційного провадження (частина третя статті 334 КАС України), а в подальшому саме в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, суд касаційної інстанції переглядає судові рішення (частина перша статті 341 КАС України).

Поряд із цим, в обґрунтування права на касаційне оскарження скаржник вказує, що підставою касаційного оскарження судових рішень є підпункти «а», «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Суд касаційної інстанції відхиляє зазначені доводи скаржника, оскільки скаржником не обґрунтовано в чому саме полягає фундаментальне значення саме даної справи для формування єдиної правозастосовчої практики із зазначенням новітніх, проблемних, засадничих, раніше ґрунтовно не досліджуваних питань права, відповідь касаційного суду на які мала б надати нового, уніфікованого розуміння та застосування права як для сторін спору, так і для невизначеного, але широкого кола суб`єктів правовідносин.

Вживання законодавцем слова "фундаментальне" несе змістовне навантаження особливо складного і важливого питання у правозастосуванні. Доводів щодо такої особливої складності чи важливості питання, якого стосується спір у цій справі, скаржником не наведено. Суб`єктивні труднощі у тлумаченні правової норми, які виникають у суб`єкта правозастосування, не обов`язково свідчать, що питання права має фундаментальне значення для правозастосовчої практики. За змістом підпункту "а" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики, не ставиться у залежність від наявності висновку Верховного Суду з цього питання.

Колегія суддів зауважує, що потреба у формуванні єдиної правозастосовчої практики виникає, передусім, у тих випадках, коли практики з певного питання немає взагалі і її потрібно сформувати, або відсутня єдність у вже сформованій практиці з певного питання.

Отже, доводи скаржника, що касаційна скарга стосується питання права, яке має фундаментальне значення для формування єдиної правозастосовчої практики при вирішенні аналогічних судових прав є необґрунтованими.

Зокрема, твердження автора касаційної скарги щодо того, що судами попередніх інстанцій порушено процесуальне законодавство в частині початку відліку строку звернення до суду є припущенням та не підтверджене доказами.

Допустимість відкриття касаційного провадження, якщо справа становить значний суспільний інтерес чи має виняткове значення для скаржника, також може бути зумовлена потребою забезпечення єдності судової практики.

Вжите національним законодавцем словосполучення «значний суспільний інтерес» необхідно розуміти як серйозну, обґрунтовану зацікавленість, яка має неабияке виняткове значення для усього суспільства в цілому, певних груп людей, територіальних громад, об`єднань громадян тощо до певної справи в контексті можливого впливу ухваленого у ній судового рішення на права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб. Указане поняття охоплює ті потреби суспільства або окремих його груп, які пов`язані із збереженням і захистом цінностей, утрата яких мала б значний негативний вплив на розвиток громадянського суспільства. Наявність значного суспільного інтересу може мати місце й тоді, коли предмет спору зачіпає питання загальнодержавного значення: визначення і зміну конституційного ладу в Україні, виборчого процесу (референдуму), обороноздатності держави, її суверенітету, найвищих соціальних цінностей, визначених Конституцією України тощо.

Касаційна скарга не містить аргументів, які б свідчили про значний суспільний інтерес саме до цієї конкретної справи й вказували на те, що предмет даного спору стосується питань, які мають виняткове значення для відповідача в контексті наведених вище критеріїв.

Стосовно «виняткового значення» справи для її учасника, то в даному випадку оцінка судом такої «винятковості» може бути зроблена виключно на підставі дослідження мотивів, відповідно до яких сам учасник справи вважає її такою, що має для нього виняткове значення. Винятковість значення справи для учасника справи можна оцінити тільки з урахуванням особистої оцінки справи таким учасником. Відтак, особа, яка подає касаційну скаргу має обґрунтувати наявність відповідних обставин у касаційній скарзі.

Однак, твердження скаржника про те, що справа становить виняткове значення для нього (підпункт «в» пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України) не підтверджене належними доказами та не обґрунтоване обставинами, які б виділяли вимоги скаржника у цій справі в якусь особливу категорію спорів.

При цьому використання оціночних чинників, як-то: «винятковість значення справи для скаржника», «значення для формування єдиної правозастосовчої практики», або «суспільний інтерес» тощо не повинні викликати думку про наявність певних ризиків, адже, виходячи із статусу Верховного Суду, у деяких випадках вирішення питання про можливість касаційного оскарження має відноситися до його дискреційних повноважень, оскільки розгляд скарг касаційним судом покликаний забезпечувати сталість судової практики, а не можливість проведення «розгляду заради розгляду».

Доводи, наведені у касаційній скарзі, зводяться до цитування норм законодавства України, а також переоцінки доказів, досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, і ґрунтуються на незгоді з висновками цих судів щодо їхньої оцінки. Своєю чергою колегія суддів зазначає, що переглядаючи справу в касаційному порядку, Верховний Суд виконує функцію суду права, що розглядає справи, які мають найважливіше (найбільш принципове) значення для суспільства та держави, та не є судом фактів, а тому не може здійснювати повторну оцінку доказів, належно досліджених судами першої та апеляційної інстанцій, та/або переоцінювати їх.

Отже, касаційна скарга не містить належних доводів, які могли б обґрунтувати дію підпунктів "а"-"г" пункту 2 частини п`ятої статті 328 КАС України.

Інші аргументи касаційної скарги зводяться до часткового опису обставин справи, переоцінки доказів, з посиланням на неповне з`ясування обставин справи судами попередніх інстанцій. Суд зазначає, що за приписами частини другої статті 341 КАС України оцінка доказів, установлення обставин, що не були встановлені або відхилені судом та вирішення питання щодо переваги одних доказів над іншими, не є повноваженнями суду касаційної інстанції, а позивач обґрунтовує свої доводи саме посиланням на обставини справи, що мають оціночний характер у сукупності з іншими обставинами, що не є підставою для відкриття касаційного провадження у справі.

З огляду на викладене, автор касаційної скарги повинен зазначити конкретні порушення, що є підставами для скасування або зміни судових рішень, які, на його думку, допущені судами при їх ухваленні, та навести аргументи в обґрунтування своєї позиції.

Згідно з частиною другою статті 332 КАС України до касаційної скарги, яка не оформлена відповідно до вимог, встановлених статтею 330 цього Кодексу, застосовуються положення статті 169 цього Кодексу.

Отже, касаційна скарга не відповідає вимогам статті 330 КАС України, а тому відповідно до частини другої статті 332 КАС України, Суд дійшов висновку про залишення її без руху зі встановленням особі, яка її подала, строку для усунення недоліків, шляхом подання до суду: уточненої касаційної скарги із обґрунтовуванням в чому полягає порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права при постановленні оскаржуваних судових рішень.

Керуючись статтями 169, 248, 332 КАС України, Суд

УХВАЛИВ :

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , подану його представником- адвокатом Дубком Сергієм Миколайовичем, на ухвалу Житомирського окружного адміністративного суду від 22 жовтня 2025 року та постанову Сьомого апеляційного адміністративного суду від 25 березня 2026 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 , військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії- повернути особі, яка її подала.

Роз`яснити, що повернення касаційної скарги не позбавляє права повторного звернення до суду касаційної інстанції в порядку, встановленому законом.

Копію ухвали про повернення касаційної скарги надіслати учасникам справи. Скаржнику надіслати копію ухвали про повернення касаційної скарги разом з касаційною скаргою та доданими до скарги матеріалами.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та оскарженню не підлягає.

СуддяА.Г. Загороднюк