Справа № 990/7/26
Суддя: Тацій Л.В.
Дата ухвалення: 2026-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

Іменем України

08 квітня 2026 року

м. Київ

справа №990/7/26

адміністративне провадження № П/990/7/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:

судді-доповідача - Тацій Л.В.,

суддів: Бевзенка В.М., Берназюка Я.О., Єзерова А.А., Стеценка С.Г.,

розглянув у порядку спрощеного позовного провадження у письмовому провадженні справу № 990/7/26 за позовом ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Зміст позовних вимог

09.01.2026 до Верховного Суду як до суду першої інстанції надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (далі - ВККС України, Комісія, відповідач), у якій позивач просить:

визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 11.12.2025 № 1152/дс-25, яким відмовлено в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області;

зобов`язати ВККС України провести повторну співбесіду з ОСОБА_1 , як з переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 95/зп-23, за результатами якої прийняти рішення з урахуванням висновків рішення Суду у цій справі.

Доводи позивача

Обґрунтовуючи позовні вимоги, ОСОБА_1 зазначав, що спірне рішення Комісії є протиправним, необґрунтованим та таким, що підлягає скасуванню, оскільки відповідач при прийнятті цього рішення діяв упереджено, недобросовісно та нерозсудливо.

Позивач доводить, що твердження Комісії в рішенні про те, що «багаторазова участь у різних механізмах забезпечення житлом, одночасне перебування на квартирному обліку, отримання та відчуження об`єктів нерухомості, а також характер та послідовність таких дій у часі - формують «цілісну картину» поведінки кандидата, яка не узгоджується з очікуваним стандартом стриманості, прозорості та бездоганності, притаманним суддям», та що «наведені вище фактичні обставини, на думку Комісії, породжують обґрунтований сумнів щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності, оскільки його поведінка та спосіб дій, спрямованих на забезпечення поліпшення житлових умов, на думку стороннього спостерігача, не дають підстав демонструвати та підтримувати впевненість суспільства в бездоганній поведінці кандидата» є безпідставними та ґрунтуються на припущеннях.

Так, на переконання ОСОБА_1 , у рішенні не розкрито змісту так званого «механізму забезпечення житлом», не наведено, які конкретно дії саме позивача перебувають в причинно-наслідковому зв`язку із «забезпеченням поліпшення житлових умов», як наслідком його, нібито, небездоганної поведінки, а також не вказано, в чому саме полягає така його поведінка.

Позивач доводить, що відсутність належної мотивації і безпосередньої оцінки ВККС України кожної з обставин, викладених у рішенні, не дає змоги як позивачу, так і сторонньому спостерігачу зрозуміти, чому наведені обставини Комісія оцінила як такі, що ставлять під сумнів бездоганну поведінку ОСОБА_1 у професійній діяльності та особистому житті. Формуючи негативний висновок в контексті обставин, зазначених в рішенні щодо перебування позивача на посадах в органах прокуратури, отримання ним позики на будівництво житлового будинку, наявності у власності та подальшого відчуження ним земельної ділянки, перебування на квартирному обліку та отримання його сім`єю житла, його місця реєстрації та набуття у власність нерухомого майна дружиною позивача та її матір`ю, Комісія фактично ставить під сумнів цілком правомірні дії, спрямовані на реалізацію його законних гарантій та прав.

Також позивач звертає увагу, що всі наведені в оскаржуваному рішенні обставини щодо нього мали місце до 2017 року, тобто до початку участі у доборі та в конкурсі на зайняття посади судді, в ході якого проводилась спеціальна перевірка ОСОБА_1 , за результатами якої ВККС України послідовно в трьох своїх рішеннях визнавала його таким, що відповідає установленим Законом вимогам кандидата на посаду судді, а отже і критерію доброчесності, а саме:

- рішенням від 12.06.2018 № 264/дс-18 позивача, в числі інших кандидатів, визнано таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом вимогам кандидата на посаду судді;

- рішенням від 01.08.2018 № 184/зп-18 позивача, в числі інших кандидатів, направлено за результатами спеціальної перевірки для проходження спеціальної підготовки в Національній школі суддів України протягом дев`яти місяців, як такого, що відповідає установленим Законом вимогам кандидата на посаду судді;

- рішенням від 01.12.2023 № 10/дс позивача, в числі інших кандидатів, допущено участі у конкурсі на заміщення вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, як такого, що відповідає установленим Законом вимогам кандидата на посаду судді.

Вирішуючи справу № 990/171/24 за попереднім позовом ОСОБА_1 до ВККС України про визнання протиправним та скасування рішення Комісії від 23.04.2024 № 449/дс-24 про відмову в наданні рекомендації про призначення його на посаду судді, Верховний Суд у рішенні від 06.03.2025 констатував, що «приймаючи оскаржуване рішення, ВККС по-іншому оцінила обставини життя позивача, аніж в її ж рішенні від 12.06.2018 № 264/дс-18 щодо відповідності позивача встановленим Законом № 1402 VIII вимогам до кандидата на посаду судді (щодо обставин, які виникли до початку участі ОСОБА_1 у доборі кандидатів на посаду судді, оголошеного рішенням Комісії від 03.04.2017), не зазначивши при цьому достатніх фактичних підстав на обґрунтування такого свого висновку. Після проходження спеціальної перевірки кандидата на посаду судді та прийняття ВККС рішення від 12.06.2018 № 264/дс-18 щодо відповідності встановленим Законом № 1402-VIII вимогам до кандидата на посаду судді, у позивача виникли обґрунтовані сподівання на те, що він після успішного проходження кваліфікаційного іспиту та зайняття першого місця в рейтингу учасників на посади суддів отримає рекомендацію Комісії про призначення на посаду судді відповідного суду, позаяк обставини його життя, які виникли до 2017 року, не будуть переоцінені ВККС в інший спосіб. ВККС діяла непослідовно і непередбачувано, неодноразово підтвердивши сподівання позивача на подальшу участь в конкурсі, та зрештою змінивши свою оцінку таких обставин без достатніх об`єктивних причин і належних обґрунтувань».

Однак, за твердженням ОСОБА_1 , приймаючи за результатами повторної співбесіди рішення від 11.12.2025 про відмову позивачеві в наданні рекомендації про призначення його на посаду судді, Комісія повторно допустила теж саме порушення - по-іншому оцінила обставини життя позивача, які виникли до початку його участі у доборі та конкурсі і не зазначила при цьому жодних обґрунтувань такого свого висновку.

Більше того, в цьому випадку Комісія не врахувала, що всі наведені у спірному рішенні обставини, названі відповідачем «механізмом забезпечення житлом», вже були предметом дослідження та оцінки попередніх співбесід, які відбулись 05.03.2024 та 23.04.2024 і щодо них позивачем надавались письмові пояснення від 09.04.2024 та всі необхідні документи, що підтверджується наявними в матеріалах суддівського досьє документами та звукозаписами вказаних співбесід.

При цьому за результатами попередньої співбесіди в скасованому Судом рішенні ВККС України від 23.04.2024 № 449/дс-24 не наведено висновків про те, що «поведінка позивача та спосіб дій, спрямованих на забезпечення поліпшення житлових умов, на думку стороннього спостерігача, не дають підстав демонструвати та підтримувати впевненість суспільства в бездоганній поведінці кандидата». Тобто, Комісія вже вдруге вдалась до переоцінки способу життя позивача щодо обставин, які виникли до початку його участі в доборі та конкурсі на зайняття посади судді.

Доводи відповідача

У відзиві на позовну заяву ВККС України зазначає, що кандидат на посаду судді повинен бути відданим принципу справедливості, відповідати за свої дії, не допускати ситуацій, у яких у стороннього спостерігача могли б виникнути обґрунтовані сумніви щодо його чесності, незалежності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, відповідності його дій етичним нормам. Саме тому проведення співбесіди з кандидатом на посаду судді є одним з вирішальних (ключових) етапів у процедурі призначення на посаду судді, на якому обговорюються, встановлюються та перевіряються дані щодо відповідності кандидата критеріям доброчесності та професійної етики, а також пов`язана з цим інформація.

Законодавцем уповноважено Комісію під час проведення співбесіди з кандидатом на посаду судді оцінити його відповідність критеріям доброчесності та професійної етики. У разі наявності обґрунтованого сумніву у відповідності кандидата на посаду судді вказаним критеріям, Комісія ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

Аналізуючи відповідність позивача критерію доброчесності, Комісія врахувала, що питання забезпечення житлом осіб, які обіймають або претендують на посади в правоохоронних органах та судах, є соціально чутливим і перебуває у фокусі підвищеної суспільної уваги. За таких умов навіть формально правомірна поведінка може бути оцінена суспільством як така, що створює враження привілейованого становища та здатна негативно вплинути на рівень довіри до судової влади загалом.

Оцінивши пояснення позивача, надані під час співбесіди, та врахувавши встановлені обставини у їх сукупності, Комісія дійшла висновку, що дії позивача у сфері забезпечення житлом - з огляду на багаторазову участь у різних механізмах такого забезпечення, одночасне перебування на квартирному обліку, отримання та подальше відчуження об`єктів нерухомості, а також характер і послідовність таких дій у часі - формують цілісну картину поведінки, яка з позиції розсудливої, поінформованої та законослухняної особи не узгоджується з очікуваними стандартами стриманості, прозорості та бездоганної поведінки, притаманними судді. Зазначені обставини, з`ясовані під час дослідження досьє та проведення співбесіди з кандидатом, у своїй сукупності були оцінені Комісією як такі, що викликають обґрунтований сумнів у відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності за показником бездоганної поведінки у професійній діяльності та особистому житті.

Також відповідач наголосив на тому, що повноваження ВККС України стосовно оцінки встановлених щодо кандидата на посаду судді обставин є дискреційними. Рішення приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії.

Відповідач заперечив проти доводів ОСОБА_1 стосовно невмотивованості спірного рішення, зазначивши, що Комісія не здійснювала перевірку законності кожного правочину кандидата або членів його сім`ї та не надавала їм правової кваліфікації у значенні спеціального (відповідного) законодавства. Предметом оцінки ВККС України була поведінка кандидата в цілому, зокрема спосіб реалізації ним прав, використання публічних ресурсів та соціальних гарантій, послідовність і взаємозв`язок таких дій, а також їх сприйняття з точки зору розсудливої, поінформованої та законослухняної особи.

У ході співбесіди Комісією було досліджено та оцінено сукупність обставин, пов`язаних із забезпеченням житлових умов позивача та членів його сім`ї, а саме: перебування позивача на посадах в органах прокуратури; отримання безоплатної земельної ділянки для будівництва житлового будинку; користування пільговими кредитними програмами (для індивідуального житлового будівництва у сільській місцевості); перебування на квартирному обліку та одночасне набуття, відчуження та переоформлення об`єктів нерухомості членами сім`ї позивача.

Комісія окремо наголосила, що оцінюванню підлягає не кожна з наведених обставин ізольовано, а модель поведінки кандидата як активного учасника процедур поліпшення житлових умов, яка проявлялася у багаторазовому та паралельному використанні різних правових механізмів, розрахованих на конкретних суб`єктів (на різні соціальні категорії осіб).

Відповідач стверджує, що посилання ОСОБА_2 на наявність у нього «законних очікувань» щодо отримання рекомендації на призначення на посаду судді, сформованих попередніми рішеннями Комісії та судовим рішенням у справі № 990/171/24, є помилковими та ґрунтуються на неправильному розумінні правової природи конкурсних процедур, дискреційних повноважень Комісії та меж дії принципу правової визначеності.

Рух справи

Відповідно до протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.01.2026 визначено склад колегії суддів для розгляду справи: головуючий - Тацій Л. В., судді Стеценко С. Г., Єзеров А. А., Берназюк Я. О., Бевзенко В. М.

Верховний Суд ухвалою від 13.01.2026 відкрив провадження у справі та призначив справу до розгляду в судове засідання в порядку спрощеного позовного провадження.

30.01.2026 до Верховного Суду надійшов відзив ВККС України на позовну заяву, а 02.02.2026 - відповідь на відзив від позивача.

У судовому засіданні 30.03.2026 Суд ухвалив перейти до розгляду справи в порядку письмового провадження.

Фактичні обставини справи, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин

Рішенням ВККС України від 03.04.2017 № 28/зп-17 оголошено добір кандидатів на посаду судді місцевого суду з урахуванням 600 прогнозованих вакантних посад суддів.

До Комісії 12.05.2017 звернувся ОСОБА_1 із заявою про допуск до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду.

Рішенням Комісії від 29.09.2017 № 403/дс-17 його допущено до участі в доборі кандидатів на посаду судді місцевого суду та складання відбіркового іспиту.

Рішенням Комісії від 03.11.2017 № 117/зп-17 визначено результати анонімного тестування для перевірки рівня володіння державною мовою на стадії складення відбіркового іспиту та анонімного тестування для перевірки рівня загальних теоретичних знань у сфері права на стадії відбіркового іспиту в межах процедури добору. За результатами цих тестувань ОСОБА_1 набрав 131 бал.

Рішенням ВККС України від 06.12.2017 № 126/зп-17 затверджено результати анонімного тестування для перевірки рівня особистих морально-психологічних якостей на стадії відбіркового іспиту в межах процедури добору кандидатів на посаду судді місцевого суду та список кандидатів, які успішно його пройшли. До цього списку увійшов і ОСОБА_1 .

Рішенням Комісії від 06.12.2017 № 127/зп-17 за результатами відбіркового іспиту в межах процедури добору ОСОБА_1 допущено до наступного етапу добору як особу, що успішно склала відбірковий іспит.

Комісією проведено спеціальну перевірку кандидата на посаду судді місцевого суду, про що складено відповідну довідку від 31.01.2018 № 21.2-127/18.

Рішенням Комісії від 12.06.2018 № 264/дс-18 ОСОБА_1 визнано таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим вимогам до кандидата на посаду судді місцевого суду.

Рішенням ВККС України від 01.08.2018 № 184/зп-18 ОСОБА_1 направлено до Національної школи суддів України для проходження спеціальної підготовки протягом дев`яти місяців. Згідно з висновком ректора Національної школи суддів України ОСОБА_1 успішно виконав програму спеціальної підготовки кандидатів на посаду судді. Матеріали щодо нього було надіслано до Комісії для подальшого складення кваліфікаційного іспиту.

Рішенням відповідача від 24.06.2019 № 107/зп-18 призначено кваліфікаційний іспит у межах процедури добору кандидатів на посаду судді місцевого суду та визначено черговість етапів його проведення. До складання кваліфікаційного іспиту допущено 307 кандидатів на посаду судді, зокрема ОСОБА_1 , визначено графік проведення іспиту.

Рішенням Комісії від 01.08.2019 № 141/зп-19 затверджено кодовані та декодовані результати складеного кандидатами письмового анонімного тестування під час кваліфікаційного іспиту, призначеного рішенням Комісії від 24.06.2019 № 107/зп-19. Допущено кандидатів до виконання анонімних письмових практичних завдань під час кваліфікаційного іспиту, зокрема ОСОБА_1 .

Рішенням ВККС України від 26.07.2023 № 39/зп-23 затверджено декодовані результати виконаних анонімних письмових практичних завдань зі спеціалізації місцевого (загального, адміністративного, господарського) суду та затверджено загальні результати кваліфікаційного іспиту, призначеного рішенням Комісії від 24.06.2019 № 107/зп-18.

Рішенням Комісії від 01.08.2023 № 45/зп-23 затверджено рейтинг кандидатів на посаду судді та резерв кандидатів на заміщення вакантних посад суддів місцевого суду. У рейтингу кандидатів на посаду судді місцевого загального суду ОСОБА_1 посів 59 місце.

Рішенням відповідача від 14.09.2023 № 95/зп-23 оголошено конкурс на зайняття 560 вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів. Встановлено загальний порядок та строки подання кандидатами заяв та документів для участі в конкурсі, затверджено умови проведення конкурсу та визначено, що питання допуску до участі в конкурсі вирішується Комісією у складі колегій.

До Комісії 09.10.2023 надійшла заява ОСОБА_1 про допуск його до участі в оголошеному конкурсі як особу, яка відповідає вимогам статті 69 Закону, перебуває у резерві на заміщення вакантних посад суддів та не займає суддівської посади.

Рішенням ВККС України від 01.12.2023 № 10/дс-23 ОСОБА_1 допущено до участі в конкурсі на зайняття вакантних посад суддів у місцевих судах як особу, зараховану до резерву на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів.

Рішенням Комісії від 19.12.2023 № 177/зп-23 затверджено та оприлюднено на офіційному вебсайті Комісії рейтинг кандидатів на посади суддів місцевих загальних судів у межах конкурсу, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 95/зп-23. Зокрема, визначено рейтинг кандидатів на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області, у якому ОСОБА_1 зайняв переможне місце.

Після визначення переможця конкурсу відповідач із ОСОБА_1 05.03.2024 та 23.04.2024 провів співбесіду, за результатами якої рішенням від 23.04.2024 № 449/дс-24 відмовив у наданні позивачеві рекомендації про призначення на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області.

Не погодившись з вказаним рішенням, ОСОБА_2 оскаржив його до суду.

Верховний Суд рішенням від 06.03.2025 у справі № 990/171/24, залишеним без змін постановою Великої Палати Верховного Суду від 21.07.2025, позов ОСОБА_1 задовольнив. Визнав протиправним та скасував рішення Комісії від 23.04.2024 № 449/ дс-24. Зобов`язав Комісію провести повторну співбесіду з ОСОБА_1 як з переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 95/зп-23.

03.10.2025 та 11.12.2025 ВККС України провела із ОСОБА_1 повторну співбесіду.

14.10.2025 до Комісії надійшла заява ОСОБА_3 , у якій повідомлено інформацію про недоброчесну поведінку переможця конкурсу на зайняття вакантної посади судді місцевого суду ОСОБА_1

ОСОБА_1 надав Комісії письмові пояснення щодо інформації, викладеної в заяві ОСОБА_3 , до яких долучив документи на їх підтвердження.

За результатами проведеної співбесіди ВККС України ухвалила рішення від 11.12.2025 № 1152/дс-25 про відмову в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області.

Рішення прийнято одноголосно, тобто у жодного члена Комісії не виникло сумнівів щодо результатів співбесіди.

У контексті аналізу відповідності кандидата критерію доброчесності під час співбесіди з ОСОБА_1 та дослідження його кандидатського досьє Комісія встановила такі обставини.

З травня 2005 року до травня 2008 року ОСОБА_1 працював у прокуратурі Луцького району на посаді помічника прокурора, з 05.05.2008 його переведено до прокуратури Волинської області на посаду прокурора відділу захисту майнових, інших особистих прав і свобод громадян та інтересів держави, а з вересня 2009 року - переведено на посаду старшого прокурора вказаного відділу. В обласній прокуратурі ОСОБА_1 пропрацював на різних посадах до грудня 2015 року. З 15.12.2015 його призначено на посаду заступника керівника Маневицької місцевої прокуратури Волинської області, надалі - призначено на посаду начальника Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури.

Перебуваючи на посаді помічника прокурора, ОСОБА_1 на підставі рішення Маяківської сільської ради Луцького району Волинської області від 10.08.2006 № 25/20 отримав безоплатно у власність земельну ділянку площею 0,2408 га (кадастровий номер :03:001:1410), розташовану за адресою: Волинська область, Луцький район, село Зміїнець, що підтверджується Державним актом на право власності на земельну ділянку серії ЯГ № 542178, виданим 13.09.2006. Цільове призначення земельної ділянки - для будівництва та обслуговування житлового будинку, господарських будівель і споруд.

Згідно з майновими деклараціями за 2015 - 2018 роки ОСОБА_1 26.07.2007 (у майнових деклараціях за 2015 - 2016 роки) та/або 26.04.2007 (у майнових деклараціях за 2017 - 2018 роки) отримано позику від Обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі «Власний дім» (зокрема, задекларовано: 65 000 грн у 2015 році, 60 000 грн у 2016 році, 100 000 грн у 2017 році, 48 000 грн у 2018 році).

З наданих ОСОБА_1 документів Комісією встановлено, що на підставі договору № 990 про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію) житлового будинку та облаштування інженерних мереж від 26.07.2007 та додаткового договору № 990/1 від 14.07.2009 йому було надано позику на суму 100 000 грн. У 2024 році позику повністю погашено, що підтверджено актом про повне виконання фінансових зобов`язань за договором позики від 23.02.2024, виданим Комунальним підприємством «Волинський обласний фонд підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» позичальнику ОСОБА_1 , підписаним сторонами, та довідкою від 10.12.2025 № 83, виданою цим же підприємством.

Під час співбесіди ОСОБА_1 підтвердив, що у 2007 році ним дійсно отримано позику в сумі 100 000 грн від Волинського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі за відповідним договором. Позику надано на 20 років під три відсотки річних. Кошти надавались частинами у 2007 році - 50 000 грн та у 2009 році - 50 000 грн на придбання будівельних матеріалів. Кошти використано на підготовчі та земляні роботи, підведення електричних мереж, придбання будівельних матеріалів. Проте наданих коштів не вистачило на будівництво житлового будинку, тому спорудження будинку не реалізовано. Будівельні матеріали, придбані за рахунок позики, було передано на зберігання знайомому, який міг їх використати, але в разі необхідності повернути ОСОБА_1 . Зобов`язання за договором позики та додатковим договором виконувалися своєчасно, порушення умов договору не допускалися.

Надалі ОСОБА_1 05.10.2013 продав за договором купівлі-продажу земельну ділянку площею 0,2408 га (кадастровий номер :03:001:1410) (належить на підставі державного акта від 13.09.2006), цільове призначення - для будівництва та обслуговування житлового будинку та господарських приміщень, за адресою: АДРЕСА_1 , за ціною 60 922 грн. Відповідно до довідки виконавчого комітету Маяківської сільської ради Луцького району Волинської області від 04.10.2013 № 2341 на земельній ділянці площею 0,2408 га, розташованій в АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , будівництво житлового будинку не розпочато.

Водночас, відповідно до витягу з рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 02.12.2011 № 858-1 «Про взяття на квартирний облік громадян» ОСОБА_1 з 17.08.2006 перебував на квартирному обліку для отримання державного житла в позачерговому поряду. Цим рішенням до списку складу сім`ї ОСОБА_1 включено його дружину та виключено зі списку його діда у зв`язку зі смертю.

За даними досьє кандидата на посаду судді, ОСОБА_1 до 10.07.2006 був зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 (будинок його матері), а з 12.07.2006 до грудня 2013 року - зареєстрований за адресою: АДРЕСА_4 .

Водночас ОСОБА_1 у письмових поясненнях вказав, що після шлюбу вони з дружиною вирішили спільно проживати в місті Луцьку, тому 01.12.2005 його дружина уклала з ВАТ «Луцьксантехмонтаж № 536» договір про пайову участь у будівництві житла - двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 60 кв. м (реальна - 59,3 кв. м), вартістю 240 000 грн. Свідоцтво про право власності на нерухоме майно (вказану квартиру) видано його дружині 10.09.2007 виконавчим комітетом Луцької міської ради. У вересні 2007 року цю квартиру відчужено за договором купівлі-продажу за ціною 261 166 грн.

У вересні 2007 року дружина ОСОБА_1 уклала договір про участь у Фонді фінансування будівництва на будівництво однокімнатної квартири АДРЕСА_6 (площею 48,6 кв. м), вартістю 192 150 грн. Свідоцтво про право власності на збудовану квартиру видано 26.08.2008 виконавчим комітетом Луцької міської ради. Дружина ОСОБА_1 04.02.2010 за договором дарування відчужила цю квартиру своїй матері - ОСОБА_4 .

Рішенням виконавчого комітету Луцької міської ради від 20.11.2013 № 714- 1 «Про надання житла» затверджено рішення спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету апарату прокуратури Волинської області про надання трикімнатної квартири АДРЕСА_7 житловою площею 50,2 кв. м (загальною - 93,1 кв. м) ОСОБА_1 із сім`єю у складі 4 осіб (він, дружина та два сини); з квартирного обліку ОСОБА_1 , на якому він перебував з 26.06.2006, знято.

На момент ухвалення рішення виконавчим комітетом Луцької міської ради від 20.11.2013 № 714-1 «Про надання житла» в однокімнатній квартирі АДРЕСА_8 , яка належала на праві власності матері дружини ОСОБА_5 , проживала сім`я кандидата (він, дружина та двоє дітей). Це відображено в протоколі спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету апарату прокуратури Волинської області від 13.11.2013, зокрема: ОСОБА_1 - старший прокурор прокуратури області з питань захисту прав громадян та інтересів держави в екологічній сфері, склад сім`ї - чотири особи (він, дружина та двоє дітей), на квартирному обліку для отримання житла в позачерговому порядку перебуває з 26.06.2006, проживає з батьками в однокімнатній квартирі АДРЕСА_8 , потребує надання житла.

Надалі квартиру АДРЕСА_8 мати дружини кандидата продала за договором купівлі-продажу від 14.05.2014 за ціною 258 626 грн.

Водночас дружина кандидата 16.05.2014 уклала з ПрАТ «Луцький домобудівний комбінат» договір № 81/2/66 купівлі-продажу майнових прав на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_9 (загальною площею 69,1 кв. м), вартістю 508 306 грн. Майнові права на збудовану квартиру передано покупцю згідно з актом приймання-передачі прав на об`єкт нерухомості від 29.07.2015 № 283, а право власності на цю квартиру за дружиною кандидата зареєстровано 06.01.2022, що підтверджено відомостями з державного реєстру речових прав.

У своєму рішенні від 11.12.2025 № 1152/дс-25 Комісія наголосила на тому, що оцінюванню підлягає не окремий правочин чи адміністративне рішення, а поведінка кандидата як активного суб`єкта процедур поліпшення житлових умов з використанням правових механізмів розрахованих на конкретних суб`єктів.

Зауважила, що питання забезпечення житлом осіб, які обіймають або претендують на посаду в правоохоронних органах та судах, є соціально чутливим та перебуває у фокусі суспільної уваги. За таких умов навіть формально правильна поведінка може бути сприйнята суспільством як неправомірна або така, що створює враження привілейованого становища, здатна підірвати довіру до судової влади загалом.

ВККС України за результатами оцінки вищезазначених обставин, що мали місце в житті позивача, дійшла висновку про те, що дії кандидата у своїй сукупності - багаторазова участь у різних механізмах забезпечення житлом, одночасне перебування на квартирному обліку, отримання та відчуження об`єктів нерухомості, а також характер та послідовність таких дій у часі - формують «цілісну картину» поведінки кандидата, яка не узгоджується з очікуваним стандартом стриманості, прозорості та бездоганності, притаманним суддям.

Наведені вище фактичні обставини, на думку Комісії, породжують обґрунтований сумнів щодо відповідності ОСОБА_1 критерію доброчесності, оскільки його поведінка та спосіб дій, спрямованих на забезпечення поліпшення житлових умов, на думку стороннього спостерігача, не дають підстав демонструвати та підтримувати впевненість суспільства в бездоганній поведінці кандидата.

РЕЛЕВАНТНІ ДЖЕРЕЛА ПРАВА ТА ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ

Організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні, що функціонує на засадах верховенства права відповідно до європейських стандартів і забезпечує право кожного на справедливий суд, визначає Закон України від 02.06.2016 № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» (далі - Закон № 1402-VIII).

Так, за змістом статті 69 цього Закону (у редакції, чинній на час складення позивачем кваліфікаційного іспиту) на посаду судді може бути призначений громадянин України, не молодший тридцяти та не старший шістдесяти п`яти років, який має вищу юридичну освіту і стаж професійної діяльності у сфері права щонайменше п`ять років, є компетентним, доброчесним та володіє державною мовою.

Частиною першою статті 92 Закону № 1402-VIII визначено, що ВККС України є державним колегіальним органом суддівського врядування, який на постійній основі діє у системі правосуддя України.

Статтею 93 Закону № 1402-VIII визначено повноваження ВККС України, до яких згідно з пунктами 2, 3 частини першої цієї статті належать: проведення добору кандидатів для призначення на посаду судді, у тому числі організація проведення щодо них спеціальної перевірки відповідно до закону та приймання кваліфікаційного іспиту; внесення до ВРП рекомендації про призначення кандидата на посаду судді.

Відповідно до частини першої статті 70 Закону № 1402-VIII добір та призначення на посаду судді здійснюється в порядку, визначеному цим Законом, та включає такі стадії: 1) рішення ВККС України про оголошення добору кандидатів на посаду судді з урахуванням прогнозованої кількості вакантних посад суддів; 2) розміщення ВККС України на своєму офіційному вебсайті оголошення про проведення добору кандидатів на посаду судді. В оголошенні має бути зазначено кінцевий термін подання документів до ВККС України, що не може бути меншим ніж 30 днів із дати розміщення оголошення, а також прогнозована кількість вакантних посад суддів на наступний рік; 3) подання особами, які виявили намір стати суддею, до ВККС України відповідної заяви та документів, визначених статтею 71 цього Закону; 4) здійснення ВККС України перевірки відповідності осіб, які звернулися із заявою для участі в доборі, установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді на основі поданих документів; 5) допуск ВККС України осіб, які за результатами перевірки на час звернення відповідають установленим цим Законом вимогам до кандидата на посаду судді, до участі у доборі та складенні відбіркового іспиту; 6) складення особою, допущеною до участі у доборі, відбіркового іспиту; 7) встановлення ВККС України результатів відбіркового іспиту та їх оприлюднення на офіційному вебсайті ВККС; 8) проведення стосовно осіб, які успішно склали відбірковий іспит, спеціальної перевірки в порядку, визначеному законодавством про запобігання корупції, з урахуванням особливостей, визначених статтею 74 цього Закону; 9) проходження кандидатами, які успішно склали відбірковий іспит та пройшли спеціальну перевірку, спеціальної підготовки; отримання свідоцтва про проходження спеціальної підготовки; 10) складення кандидатами, які пройшли спеціальну підготовку, кваліфікаційного іспиту та встановлення його результатів; 11) зарахування ВККС України кандидатів на посаду судді за результатами кваліфікаційного іспиту до резерву на заміщення вакантних посад судді, визначення їх рейтингу, оприлюднення списку кандидатів на посаду судді, включених до резерву та рейтингового списку, на офіційному вебсайті ВККС України; 12) оголошення ВККС України відповідно до кількості вакантних посад судді у місцевих судах конкурсу на заміщення таких посад; 13) проведення ВККС конкурсу на заміщення вакантної посади судді на основі рейтингу кандидатів, які взяли участь у такому конкурсі, та внесення рекомендації Вищій раді правосуддя (далі - ВРП) щодо призначення кандидата на посаду судді; 14) розгляд ВРП рекомендації ВККС та ухвалення рішення щодо кандидата на посаду судді; 15) видання указу Президента України про призначення на посаду судді - у разі внесення ВРП подання про призначення судді на посаду.

Згідно із частиною першою статті 72 Закону № 1402-VIII добір кандидатів на посаду судді полягає у проходженні особами, допущеними до добору, відбіркового іспиту, організації проведення ВККС України щодо осіб спеціальної перевірки в порядку, встановленому законодавством у сфері запобігання корупції, з урахуванням особливостей, визначених цим Законом, а також у проходженні спеціальної підготовки та складенні кваліфікаційного іспиту.

Так, відповідно до частини п`ятої статті 73 Закону № 1402-VIII за результатами відбіркового іспиту ВККС України ухвалює попереднє рішення про допуск осіб, які успішно склали відбірковий іспит, до наступного етапу добору і оприлюднює це рішення на офіційному вебсайті ВККС України.

Згідно із частинами першою та четвертою статті 74 Закону № 1402-VIII для проведення спеціальної перевірки ВККС України не пізніше трьох робочих днів після ухвалення попереднього рішення про допуск осіб, які успішно склали відбірковий іспит, до наступного етапу добору надсилає до уповноважених органів запити про перевірку відповідних відомостей щодо вказаних осіб. Зазначені запити підписує голова або заступник голови ВККС України.

За результатами спеціальної перевірки ВККС України ухвалює рішення про направлення осіб, які відповідають установленим до кандидата на посаду судді вимогам, для проходження спеціальної підготовки в Національній школі суддів України.

Частиною першою статті 75 Закону № 1402-VIII визначено, що повна перевірка декларації особи, уповноваженої на виконання функцій держави або місцевого самоврядування, поданої кандидатом на посаду судді, здійснюється відповідно до закону центральним органом виконавчої влади зі спеціальним статусом, який забезпечує формування та реалізує державну антикорупційну політику, та полягає у з`ясуванні достовірності задекларованих відомостей, точності оцінки задекларованих активів, перевірці на наявність конфлікту інтересів та ознак незаконного збагачення.

Відповідно до частини п`ятої статті 77 Закону № 1402-VIII за результатами спеціальної підготовки кандидати отримують свідоцтво установленого ВККС України зразка. Проходженням кандидатом спеціальної підготовки вважається успішне виконання програми підготовки.

Частинами першою, другою, сьомою статті 78 Закону № 1402-VIII передбачено, що кваліфікаційний іспит є атестуванням особи, яка пройшла спеціальну підготовку і виявила намір бути рекомендованою для призначення на посаду судді.

Кваліфікаційний іспит полягає у виявленні належних теоретичних знань та рівня професійної підготовки кандидата на посаду судді, у тому числі отриманого за результатами спеціальної підготовки, а також ступеня його здатності здійснювати правосуддя.

Якщо особа набрала менше 75 відсотків максимально можливого бала кваліфікаційного іспиту, вона вважається такою, що не склала кваліфікаційний іспит.

За частинами дев`ятою та десятою статті 78 Закону № 1402-VIII ВККС України визначає рейтинг кандидатів на посаду судді відповідно до кількості набраних кандидатами балів за результатами кваліфікаційного іспиту. У рейтингу також окремо відображаються бали із завдань, якими перевіряють здатність кандидата бути суддею за відповідними спеціалізаціями.

ВККС України зараховує до резерву на заміщення вакантних посад суддів тих кандидатів, які набрали не менше 75 відсотків максимально можливого бала кваліфікаційного іспиту.

Згідно із частинами першою, восьмою, сімнадцятою статті 79 Закону № 1402-VIII конкурс на зайняття вакантної посади судді проводиться відповідно до цього Закону та положення про проведення конкурсу.

ВККС України проводить конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевого суду на основі рейтингу кандидатів на посаду судді та суддів, які виявили намір бути переведеними до іншого місцевого суду, за результатами кваліфікаційних іспитів, складених у межах процедури добору суддів чи в межах процедури кваліфікаційного оцінювання відповідно.

За результатами конкурсного добору ВККС України надсилає до ВРП відповідно до кількості вакантних посад суддів рекомендації про призначення кандидатів суддями.

Законом України від 09.12.2023 № 3511-IX «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри», який набрав чинності 30.12.2023, внесено зміни до Закону № 1402-VIII, зокрема викладено в новій редакції розділ IV «Порядок зайняття посади судді» та доповнено пунктами 57- 61 розділ XII «Прикінцеві та перехідні положення».

За змістом абзацу першого пункту 58 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII Комісія завершує конкурс на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошений її рішенням від 14.09.2023 № 95/зп-23, за правилами, які діють після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та деяких законодавчих актів України щодо удосконалення процедур суддівської кар`єри».

Так, відповідно до частин першої та другої статті 795 Закону № 1402-VIII (тут і далі - в редакції, чинній з 30.12.2023) після визначення переможця конкурсу ВККС України на своєму засіданні проводить з ним співбесіду.

За результатами співбесіди ВККС України ухвалює: 1) рішення про рекомендацію або про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді; 2) рішення про рекомендацію про переведення судді (якщо переможцем конкурсу на посаду судді місцевого суду став суддя).

ВККС України ухвалює вмотивоване рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення кандидата на посаду судді у разі наявності обґрунтованого сумніву щодо його відповідності критеріям доброчесності чи професійної етики. У такому разі переможцем конкурсу визначається наступний у рейтингу кандидат (частина третя статті 795 Закону № 1402-VIII).

Так, за змістом частини дев`ятої статті 69 Закону № 1402-VIII кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.

Згідно із частиною четвертою статті 101 Закону № 1402-VIII палати та колегії ВККС України ухвалюють свої рішення від імені ВККС України, зазначаючи склад палати чи колегії, який розглядав конкретну справу.

Рішення ВККС України, палат та колегій Комісії викладаються у письмовій формі. У рішенні зазначаються дата і місце ухвалення рішення, склад Комісії (палати, колегії), питання, що розглядалося, мотиви ухваленого рішення, результати поіменного голосування членів Комісії. Рішення підписується головуючим і членами Комісії (палати, колегії), які брали участь у його ухваленні (частина п`ята статті 101 Закону № 1402-VIII).

Відповідно до частини сьомої статті 101 Закону № 1402-VIII рішення ВККС України можуть бути оскаржені до суду з підстав, установлених цим Законом.

Пунктом 48 розділу XII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону № 1402-VIII визначено, що рішення ВККС України оскаржуються відповідно до статті 88 цього Закону.

Так, частиною другою статті 88 Закону № 1402-VIII передбачено, що суддя (кандидат на посаду судді), який не згодний із рішенням ВККС України щодо його кваліфікаційного оцінювання, може оскаржити це рішення в порядку, передбаченому КАС України.

Згідно із частиною третьою статті 88 Закону № 1402-VIII рішення ВККС України, ухвалене за результатами проведення кваліфікаційного оцінювання, може бути оскаржене та скасоване виключно з таких підстав:

1) склад членів ВККС України, який провів кваліфікаційне оцінювання, не мав повноважень його проводити;

2) рішення не підписано будь-ким із складу членів ВККС України, який провів кваліфікаційне оцінювання;

3) суддя (кандидат на посаду судді) не був належним чином повідомлений про проведення кваліфікаційного оцінювання - якщо було ухвалено рішення про непідтвердження здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді з підстав неявки для проходження кваліфікаційного оцінювання;

4) рішення не містить посилання на визначені законом підстави його ухвалення або мотивів, з яких Комісія дійшла відповідних висновків.

Колегія суддів не встановила обставин чи підстав для скасування оскаржуваного рішення, визначених пунктами 1- 3 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII.

Водночас спірне рішення з урахуванням доводів позивача у цій справі потребує здійснення всебічної оцінки на предмет відповідності його вимогам, визначеним пунктом 4 частини третьої статті 88 Закону № 1402-VIII.

Визначаючи межі перевірки судом законності рішення ВККС України, Верховний Суд враховує, що за своєю правовою природою діяльність Комісії полягає в обов`язку держави перед суспільством сформувати такий суддівський корпус, представники якого за їхніми якостями не викликали б недовіри у громадян України. Зважаючи, що надані суддям повноваження тісно пов`язані з такими цінностями правосуддя, як незалежність, неупередженість, чесність, честь, гідність, професіоналізм, й зазначені цінності є передумовами довіри суспільства до здійснення правосуддя, ВККС України зобов`язана перевірити компетентність, професійну етику та доброчесність судді.

Комісія з огляду на свій правовий статус повинна визначити, чи відповідає поведінка судді / кандидата на посаду судді основоположним принципам її регламентації, високі стандарти якої визначено, зокрема, у Бангалорських принципах поведінки суддів від 19.05.2006 (схвалені резолюцією Економічної та соціальної ради ООН від 27.07.2006 № 2006/23), а також у Кодексі суддівської етики.

Основоположні принципи впроваджені у національну систему правил і норм, що формують моральний аспект поведінки суддів, та викладені, зокрема, у Кодексі суддівської етики, затвердженому у новій редакції рішенням ХХ (чергового) з`їзду суддів України від 18.09.2024.

Відповідно до цього Кодексу суддя повинен бути прикладом неухильного додержання вимог закону і принципу верховенства права, присяги судді, а також дотримання високих стандартів поведінки з метою зміцнення довіри громадян у чесність, незалежність, неупередженість та справедливість суду.

За загальними правилами Кодексу суддівської етики судді зобов`язані демонструвати і пропагувати високі стандарти поведінки, у зв`язку із чим беруть на себе більш істотні обмеження, пов`язані з дотриманням етичних норм як у поведінці під час здійснення правосуддя, так і в позасудовій поведінці.

Повноваження Комісії стосовно кваліфікаційного оцінювання кандидата на посаду судді є дискреційними та виключною компетенцією її як уповноваженого органу, постійно діючого у вітчизняній системі судоустрою. При цьому оцінювання відбувається з метою визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями, до яких належать компетентність (професійна, особиста, соціальна тощо), професійна етика, доброчесність. Рішення приймається за внутрішнім переконанням членів Комісії.

Жоден інший суб`єкт чи орган, зокрема й суд, не може здійснювати втручання у здійснення суб`єктом владних повноважень своєї компетенції, зокрема компетенції Комісії щодо оцінювання кандидатів на посаду судді в межах конкурсу на зайняття вакантних посад суддів.

Такий підхід неодноразово висловлювався Великою Палатою Верховного Суду (постанови від 07.04.2021 у справі № 9901/87/19, від 14.11.2024 у справах № 990/139/24, № 990/71/24, від 19.03.2026 у справі № 990/329/25) і є застосовним до спірних правовідносин.

Щодо дискреції ВККС України при оцінці кандидата у процедурі конкурсу на зайняття вакантної посади судді слід наголосити, що хоча у процедурах добору на посаду судді та конкурсу на зайняття вакантної посади судді Комісія як уповноважений суб`єкт владних повноважень діє та ухвалює рішення відповідно до визначених Законом України «Про судоустрій і статус суддів» дискреційних повноважень, межі цієї дискреції не можуть бути неосяжними та повинні підлягати зовнішньому публічному нагляду, зокрема судовому контролю.

Під дискреційними повноваженнями слід розуміти повноваження, надане адміністративному органу законом, обирати один із можливих варіантів рішення відповідно до закону та мети, з якою таке повноваження надано (стаття 2 Закону України «Про адміністративну процедуру»).

Мета дискреції (розсуду) адміністративного органу зводиться до того, що:

по-перше, завдяки дискреції забезпечується індивідуалізація та справедливість вирішення тих або інших справ, оскільки вони розглядаються в межах конкретних обставин, які можуть бути враховані відповідним суб`єктом;

по-друге, такі повноваження сприяють адміністративній гнучкості, дозволяючи адміністративним органам, які приймають рішення, адаптуватися до мінливих обставин та пріоритетів (за умови дотримання обмежень законності та розумності) та сприяють підвищенню ефективності (раціональності) та оперативності управлінської діяльності;

по-третє, дискреція дозволяє максимально повно врахувати права, свободи та інтереси приватної особи і, особливо, під час їх зважування з публічним інтересом.

Проте дискреція не є довільною, вона завжди здійснюється відповідно до закону (права), оскільки згідно із частиною другою статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

З приводу можливості оцінки судами актів та дій органів державної влади під час виконання ними дискреційних повноважень Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) у своїх рішеннях послідовно формулював правові висновки, згідно з якими у таких випадках судовий контроль є обмеженим.

Зокрема, ЄСПЛ указав, що за загальним правилом національні суди повинні утримуватися від перевірки обґрунтованості таких актів, однак повинні проконтролювати, чи не є викладені у них висновки адміністративних органів щодо обставин у справі довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів; у будь-якому разі суди повинні дослідити такі акти, якщо їх об`єктивність та обґрунтованість є ключовим питанням правового спору (рішення у справі «Сігма радіо телевіжн лтд. проти Кіпру» (Sigma Radio Television ltd. v. Cyprus), заяви № 32181/04 та № 35122/05, пункти 156, 157; у справі «Путтер проти Болгарії» (Putter v. Bulgaria), заява № 38780/02, пункти 47- 56; у справі «Брайєн проти Об`єднаного Королівства» (Bryan v. the United Kingdom), заява № 19178/91, пункт 44).

Звертаючись до висновків Великої Палати Верховного Суду, Суд визнає необхідним здійснювати судовий контроль за реалізацією дискреційних повноважень, але такий контроль є обмеженим. Узагальнено критерії реалізації адміністративним органом дискреції залежно від обставин справи визначають за допомогою таких питань:

- чи переслідував орган легітимну мету та чи діяв прозоро і в якомога послідовний спосіб (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 9901/378/19);

- чи дотримано процедурних гарантій (постанова Великої Палати Верховного Суду від 29.01.2020 у справі № 9901/378/19);

- чи належно вмотивоване рішення (постанови Великої Палати Верховного Суду від 07.11.2019 у справі № 9901/243/19, від 08.07.2020 у справі № 9901/251/19);

- чи не є рішення (висновки) адміністративного органу свавільними (довільними), нераціональними, не підтвердженими доказами або ж помилковими щодо фактів; необ`єктивними або явно несправедливими (постанова Великої Палати Верховного Суду від 20.05.2020 у справі № 9901/383/19).

Подібні за своєю суттю принципи щодо дотримання мети повноваження, безсторонності, рівності та недискримінації, пропорційності, розумності строку, обґрунтованості закріплені у частині другій статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Перевіряючи оскаржуване рішення ВККС України на предмет відповідності критеріям, визначеним у статті 2 КАС України, Верховний Суд виходить з того, що висновки Комісії у спірному рішенні ґрунтуються на дослідженні таких обставин, які мали місце в житті позивача:

1. отримання в 2006 році у власність в межах безоплатної приватизації земельної ділянки площею 0,2408 га (кадастровий номер :03:001:1410), розташованої за адресою: Волинська область, Луцький район, село Зміїнець, та подальше її відчуження у 2013 році ;

2. отримання в 2007 році пільгової позики на будівництво від ІНФОРМАЦІЯ_1 індивідуального будівництва на селі за відповідним договором у загальному розмірі 100 000,00 грн;

3. перебування ОСОБА_1 з 2006 року на квартирному обліку для отримання державного житла та отримання в 2013 році трикімнатної квартири АДРЕСА_7 загальною площею 93,1 кв. м;

4. оформлення дружиною позивача у вересні 2007 році права власності на квартиру АДРЕСА_6 (відповідно до договору про пайову участь в будівництві житла від 01.12.2005); продаж цієї квартири згідно з договором купівлі-продажу від 27.09.2007 та укладення цього ж дня договору № 050105092 про участь у Фонді фінансування будівництва з метою отримання у власність квартири АДРЕСА_6 ; відчуження квартири АДРЕСА_6 згідно з договором дарування від 04.02.2010 на користь матері дружини позивача;

5. укладення дружиною ОСОБА_1 у травні 2014 року договору купівлі-продажу майнових прав на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_9 та оформлення в січні 2022 року права власності на цю квартиру.

Щодо отримання земельної ділянки та пільгової позики на будівництво.

Перш за все варто зауважити, що у позовній заяві ОСОБА_1 не заперечує вказані обставини й такі підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами, а саме:

Державним актом на право власності на земельну ділянку, виданим 13.09.2006 (а. с. 51 зворот т. 2-й);

договором купівлі-продажу земельної ділянки від 05.10.2013, укладеним між ОСОБА_2 та ОСОБА_6 (а. с. 82 - 83 т. 1-й);

довідкою від 04.10.2013 № 2341, виданою виконавчим комітетом Маяківської сільської ради Луцького району Волинської області про те, що на земельній ділянці площею 0,2408 га (кадастровий номер :03:001:1410) в АДРЕСА_2 , яка належить ОСОБА_1 , будівництво житлового будинку не розпочате (а. с. 91 т. 1-й);

договором від 26.07.2007 № 990 про надання позики на будівництво (добудову, реконструкцію) житлового будинку та облаштування інженерних мереж (кошти Фонду), укладеним між ОСОБА_1 та Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, про надання пільгової позики на строк 20 років для будівництва житлового будинку у розмірі 50 000, 00 грн (а. с. 84 - 85 т. 1-й);

додатковим договором від 14.07.2009 № 990/1 до договору № 990, укладеним між ОСОБА_1 та Обласним фондом підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, про надання пільгової позики для будівництва житлового будинку у розмірі 50 000, 00 грн (а. с. 86 - 87 т. 1-й);

видатковою накладною від 02.10.2009 № ОР-0000001 на суму 89 709,03 грн (а. с. 87 зворот т. 1-й);

довідкою про вартість виконаних будівельних робіт та витрат за жовтень 2009 року на суму 15,45695 тис. грн (а. с. 88 т. 1-й);

актом № 1 приймання виконаних будівельних робіт за жовтень 2009 року на загальну суму 15 456,95 грн (а. с. 88 - 89 т. 1-й);

підсумковою відомістю ресурсів (а. с. 90);

довідкою від 10.12.2025 № 83, виданою ІНФОРМАЦІЯ_2 індивідуального житлового будівництва на селі, якою підтверджено отримання позивачем суми позики у загальному розмірі 100 000,00 грн, а також своєчасне виконання зобов`язання за договором позики, використання наданих коштів за цільовим призначенням, відсутності порушень умов договору та погашення позики в повному обсязі (а. с. 89 т. 1-й);

актом від 23.02.2024 про повне виконання позичальником фінансових зобов`язань за договором позики (а. с. 88 зворот т. 1-й).

У контексті згаданих обставин Комісія у спірному рішенні наголосила, що не здійснює оцінку окремого правочину чи адміністративного рішення, та зазначила, що регіональні фонди підтримки індивідуального житлового будівництва на селі було створено на виконання Указу Президента України від 27.03.1998 «Про заходи щодо підтримки індивідуального житлового будівництва на селі», основними завданнями яких визначено, зокрема, ефективне використання сформованих коштів для реалізації державної політики у сфері індивідуального житлового будівництва на селі.

Відповідно до пункту 7 Положення про порядок формування і використання коштів фондів підтримки індивідуального житлового будівництва на селі, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 03.08.1998 № 1211, основними напрямами діяльності фондів є: надання фінансової підтримки індивідуальним забудовникам - довгострокових (до 20 років, а молодим та неповним сім`ям - до 30 років) кредитів у розмірах, що визначаються відповідно до Правил надання довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі, затверджених постановою Кабінету Міністрів України від 05.10.1998 № 1597 (далі - Правила № 1597).

У преамбулі Правил № 1597 вказано, що вони визначають відповідно до Указу Президента України від 27.03.1998 № 222 (222/98) «Про заходи щодо підтримки індивідуального житлового будівництва на селі» умови і порядок надання фондами підтримки індивідуального житлового будівництва на селі (далі - фонди) пільгових довгострокових кредитів індивідуальним забудовникам житла на селі на виконання регіональних програм «Власний дім» і є основою для розроблення відповідних регіональних правил з урахуванням місцевих умов.

Згідно з пунктом 4 Правил № 1597 позичальниками кредитів за рахунок кредитних ресурсів фондів можуть бути громадяни України, які постійно проживають, будують індивідуальне житло в сільській місцевості і працюють в органах місцевого самоврядування, на підприємствах, в установах та організаціях сільського господарства, інших господарських формуваннях, що функціонують у сільській місцевості, соціальній сфері села, а також на підприємствах, в установах та організаціях переробних і обслуговуючих галузей агропромислового комплексу, навчальних закладах, закладах культури та охорони здоров`я, розташованих у межах району (далі - індивідуальні забудовники).

Пунктом 6 Правил № 1597 визначено, що кредит індивідуальному забудовнику надається на термін до 20 років, а молодим сім`ям (подружжя, в якому вік чоловіка та дружини не перевищує 35 років) або неповним сім`ям (мати (батько) віком до 35 років) - до 30 років, з внесенням за користування ним плати у розмірі трьох відсотків річних.

Кредит індивідуальному забудовнику надається за умови постійного його проживання або переселення на постійне місце проживання в сільську місцевість, а також підтвердження ним своєї платоспроможності (пункт 7 Правил № 1597).

Відповідно до пункту 11 Правил № 1597 для підтвердження права на одержання кредиту та визначення його суми індивідуальний забудовник подає до фонду такі документи:

заяву на ім`я керівника виконавчого органу фонду про надання кредиту;

клопотання органу місцевого самоврядування про надання кредиту;

паспорт громадянина України (для перевірки особи);

довідку про склад сім`ї (форма № 3);

документи, необхідні для визначення платоспроможності позичальника (довідку з місця роботи позичальника і членів його сім`ї із зазначенням доходу, одержаного за попередні 12 місяців, тощо);

довідку, видану бюро технічної інвентаризації про наявність (або відсутність) приватного житла;

витяг з рішення органу місцевого самоврядування про відведення земельної ділянки та надання дозволу на забудову;

проеєтно-кошторисну документацію на спорудження або добудову житлового будинку з надвірними підсобними приміщеннями, погоджену з районним архітектором, вартість виготовлення якої за згодою позичальника може входити до суми кредиту;

довідку органу місцевого самоврядування про наявність (відсутність) земельної ділянки (паю), її розмір.

Згідно з пунктом 25 Правил № 1597 факт повного виконання позичальником фінансових зобов`язань за кредитною угодою оформляється відповідним актом сторін кредитної угоди.

Суд дослідив аудіозаписи засідань ВККС України з ОСОБА_1 і встановив, що під час співбесіди відповідач підкреслив, що отримана позивачем пільгова позика у розмірі 100 000,00 грн надана за рахунок державної спеціальної програми, спрямованої на підтримку будівництва у селі.

Однією з умов отримання цієї позики було наявність земельної ділянки, яку власне ОСОБА_1 отримав у 2006 році в порядку безоплатної приватизації.

Під час співбесіди 11.12.2025 позивач підтвердив, що на земельній ділянці за рахунок коштів пільгової позики були проведенні підготовчі земельні роботи для зведення фундаменту та закуплені будівельні матеріали. Отриманих коштів позивачеві не вистачило на спорудження житлового будинку, у зв`язку з чим подальші будівельні роботи не проводились.

Крім того під час співбесіди 03.10.2025 ОСОБА_1 зазначив, що в 2012 році виникла необхідність матеріально допомогти його сестрі, яка вийшла заміж, придбати квартиру. З огляду на відсутність змоги будувати на земельній ділянці (кадастровий номер :03:001:1410) житловий будинок, остання у 2013 році була відчужена третій особі.

Стосовно подальшої долі придбаних будівельних матеріалів позивач зазначив, що вони за усною домовленістю були передані знайомому, використані ним у власному будівництві та повинні бути повернуті позивачеві за необхідності.

У позовній заяві ОСОБА_1 вказує на те, що договором від 26.07.2007 № 990 про надання позики були визначені такі етапи будівництва: а) земляні роботи, спорудження цокольної частини з перекриттям; б) зведення капітальних стін, простінків, перегородок, перекриття будівлі та спорудження даху; в) придбання та установка віконних та дверних блоків, внутрішні оздоблювальні роботи, монтаж внутрішніх систем опалення, водопостачання, каналізації, газопостачання, електрозабезпечення та радіофікації: г) зовнішні опоряджувальні роботи, всередині майданчикові та всередині садибні інженерні мережі, благоустрій, спорудження під`їздів і підходів.

Позивач зазначає, що отримавши кредитні кошти у розмірі 100 000,00 грн, з об`єктивних причин їх недостатності, так і не зміг побудувати за них житловий будинок та реалізувати конституційне право на житло, тому був змушений продати вказану земельну ділянку на першому етапі проведення земляних робіт. Економічні спроможності Волинського обласного фонду підтримки індивідуального житлового будівництва на селі не дали можливості в повному обсязі профінансувати будівництва житла, введення його в експлуатацію та оформлення права власності на нього.

На переконання ОСОБА_1 , висновки Комісії про багаторазову участь позивача у різних механізмах забезпечення житлом в частині отримання незначного, за сучасними мірками, кредиту для будівництва житла, що не дало можливості профінансувати в повній мірі навіть такі початкові будівельні роботи як заливка фундаменту майбутнього будинку, не може свідчити про невідповідність кандидата з очікуваним стандартом стриманості, прозорості та бездоганності, притаманним суддям. Чинне законодавство не забороняє особі бути на квартирному обліку таких, які потребують покращення житлових умов, та одночасно мати у власності земельну ділянку та отримувати в позику кошти для будівництва на ній житла.

Водночас Суд наголошує, що висновки Комісії у цьому аспекті не ґрунтуються на твердженні про те, що отримавши пільгову позику для будівництва житлового будинку на земельній ділянці, отриманій в порядку безоплатної приватизації, позивач діяв незаконно.

Під час співбесіди 11.12.2025 відповідач щодо цієї частини обставин підсумував, що ОСОБА_1 отримав безоплатно у власність ділянку для будівництва житлового будинку та державний пільговий кредит, однак, будівництво фактично не здійснив, оскільки земельна ділянка, на якій за рахунок кредитних коштів були здійснені підготовчі роботи, була продана, а будівельні матеріали, придбані за ці ж кошти, передані третій особі та використані нею у власному будівництві. При цьому основною метою надання пільгового кредиту була підтримка жителів сільської місцевості або тих, хто планує там проживати.

Як зазначила Комісія у відзиві на позовну заяву, критерій доброчесності охоплює не лише відповідність дій кандидата вимогам закону, а й спосіб їх реалізації, часову послідовність, взаємозв`язок між окремими обставинами, а також їх сприйняття суспільством.

З огляду на викладене, а також на те, що виключно ВККС України має повноваження оцінювати певні факти як такі, що узгоджуються чи не узгоджуються з поняттям доброчесності, колегія суддів висновує, що відсутні підстави вважати висновки відповідача щодо зазначених обставин довільними та нераціональними, не підтвердженими доказами або ж такими, що є помилковими щодо фактів

Щодо перебування ОСОБА_1 на квартирному обліку та укладення правочинів стосовно набуття / відчуження об`єктів нерухомості його дружиною та її матір`ю.

З 17.08.2006 ОСОБА_1 включено у список осіб, які мають право на отримання житла в позачерговому порядку згідно з витягом з рішення виконавчого комітету Луцької міської ради від 17.11.2011 № 811-1 (на квартирному обліку на отримання державного житла в черзі переселенців із зони добровільного гарантованого відселення перебуває з 17.08.2006) (а. с. 118 т. 1-й).

01.12.2005 ОСОБА_7 (дружина позивача; шлюб укладено 03.09.2005 згідно зі свідоцтвом про шлюб серії НОМЕР_1 (а. с. 116 зворот т. 1-й)) уклала з ВАТ «Луцьксантехмонтаж № 536» договір про пайову участь у будівництві житла - двокімнатної квартири АДРЕСА_5 , загальною площею 60 кв. м (реальна - 59,3 кв. м).

10.09.2007 ОСОБА_7 видано свідоцтво про право власності на нерухоме майно (вказану квартиру).

27.09.2007 дружина позивача відчужила квартиру АДРЕСА_5 згідно з договором купівлі-продажу (а. с. 98 - 100 т. 1-й).

Цього ж дня ОСОБА_7 уклала договір про участь у Фонді фінансування будівництва на будівництво однокімнатної квартири АДРЕСА_6 (площею 48,6 кв.м) (а. с. 101 - 103 т. 1-й).

26.08.2008 виконавчим комітетом Луцької міської ради видано свідоцтво про право власності на збудовану квартиру.

04.02.2010 дружина ОСОБА_1 відчужила цю квартиру своїй матері - ОСОБА_4 на підставі договору дарування (а. с. 103 - 104 т. 1-й).

Саме в цій квартирі проживав позивач з родиною (він, дружина та двоє дітей) на момент ухвалення рішення виконавчим комітетом Луцької міської ради від 20.11.2013 № 714-1 «Про надання житла», яким затверджено рішення спільного засідання адміністрації та профспілкового комітету апарату прокуратури Волинської області про надання трикімнатної квартири АДРЕСА_7 житловою площею 50,2 кв. м (загальною - 93,1 кв. м) ОСОБА_1 із сім`єю у складі 4 осіб (він, дружина та два сини) (а. с. 120 - 122 т. 1-й).

14.05.2014 мати дружини ОСОБА_1 згідно з договором купівлі-продажу відчужила квартиру АДРЕСА_8 (а. с. 105 - 106 т. 1-й).

Таку послідовність вказаних обставин позивач не заперечує та додатково пояснює, що не був стороною правочинів, про які зазначено вище. Зазначає, що вже неодноразово давав вичерпні пояснення щодо фактів набуття та відчуження прав на квартири АДРЕСА_5 та АДРЕСА_10 на АДРЕСА_11 .

Зокрема, квартиру АДРЕСА_5 було продано у зв`язку з відсутністю коштів для проведення в ній ремонту, а квартиру АДРЕСА_6 дружина позивача вирішила подарувати своїй матері задля забезпечення її житлом у зв`язку з переїздом до міста Луцька. Такі ж пояснення ОСОБА_1 надав і під час співбесіди 03.10.2025.

Натомість щодо квартири АДРЕСА_9 позивач вказує на неправильне встановлення обставин про те, хто саме - дружина чи матір дружини, уклала договір купівлі-продажу майнових прав та сплатила грошові кошти.

Суд встановив, що 16.05.2014 ОСОБА_4 (матір дружини ОСОБА_1 ) уклала з ПрАТ «Луцький домобудівний комбінат» договір № 81/2/66 купівлі-продажу майнових прав на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_9 (загальною площею 69,1 кв. м) та сплатила готівкові кошти у розмірі 508 360,00 грн згідно з квитанцією до прибуткового касового ордера від 20.05.2014 № 1489 (а. с. 107 - 110 т. 1-й).

Водночас 07.09.2021 ОСОБА_4 подала до ПрАТ «Луцький домобудівний комбінат» заяву, в якій просила переоформити договір № 81/2/66 на дружину позивача ОСОБА_7 .

На підставі цієї заяви договір № 81/2/66, укладений ОСОБА_4 , та додатки до цього договору були анульовані.

Наявна в матеріалах справи копія договору № 81/2/66, укладеного ОСОБА_4 , містить напис «анульовано» та відповідним чином закреслена.

ПрАТ «Луцький домобудівний комбінат» 07.03.2024 за № 2127/1 надало відповідь на заяву, разом з якою надало копію архівного анульованого договору від 16.05.2014 № 81/2/66, та зазначило про відсутність інших додатків до цього договору.

Натомість вказаний договір разом з усіма додатками було переоформлено на дружину позивача саме з 16.05.2014, тобто з моменту його укладення, а не з моменту подання ОСОБА_4 заяви від 07.09.2021.

Так, у матеріалах справи наявні (а. с. 111 - 116 т. 1-й):

договір від 16.05.2014 № 81/2/66 купівлі-продажу майнових прав на будівництво двокімнатної квартири АДРЕСА_9 , укладений між ПрАТ «Луцький домобудівний комбінат» та ОСОБА_7 ;

довідка про повну сплату вартості майнових прав на квартиру від 29.07.2015 № 282, згідно з якою ОСОБА_7 повністю сплатила вартість майнових прав на квартиру АДРЕСА_9 , відповідно до договору купівлі-продажу майнових прав від 16.05.2014 № 81/2/66;

довідка про перелік осіб, яким належать майнові права на об`єкт будівництва, що знаходиться за адресою: АДРЕСА_12 - ОСОБА_7 ;

акт приймання - передачі майнових прав на об`єкт нерухомості від 29.07.2015 № 283, оформлений на ОСОБА_7 ;

витяг з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності, згідно з яким за дружиною позивача зареєстровано право власності за вказану квартиру з 06.01.2022.

З урахування зазначено в Суду відсутні підстави стверджувати, що Комісія неправильно встановила обставини стосовно того, що згідно з чинними документами саме дружина позивача оформила договір від 16.05.2014 № 81/2/66 та сплатила відповідні кошти.

Під час співбесіди 03.10.2025 на питання відповідача, хто фактично сплатив грошові кошти за договором купівлі-продажу майнових прав, позивач зазначив - теща. Також пояснив, що його дружина є приватним нотаріусом та обрала саме такий спосіб переходу майнових прав як анулювання договору, а позивач не був учасником цих правовідносин та був поставлений перед фактом щодо необхідності декларування їх результатів.

При цьому ОСОБА_1 підтвердив, що до реєстрації у 2022 році за дружиною права власності на згадану квартиру, вона (дружина) користувалась цією квартирою шляхом здачі в оренду.

Члени Комісії під час співбесіди висловили прохання позивачу як юристу оцінити такий перехід права на майнові права, зокрема шляхом переписування документів на іншу особу при збереженні первинної дати їх укладання. ОСОБА_1 зазначив, що не заглиблювався в деталі цих правочинів, а тому коментувати їх некоректно.

Підсумовуючи викладене, Суд зазначає, що обставини стосовно перебування позивача на квартирному обліку та укладення договорів, спрямованих на набуття / відчуження майнових прав на об`єкти нерухомості, детально дослідженні Комісією та обговорені з позивачем. Крім того ці обставини повною мірою підтверджуються наявними в матеріалах справи доказами.

Аналіз доводів позовної заяви в цьому контексті дає підстави стверджувати, що ОСОБА_1 фактично оскаржує оцінку Комісією цих обставин, яка була зроблена в процесі реалізації дискреційних повноважень та ґрунтується на внутрішньому переконанні членів ВККС України.

Щодо заяви ОСОБА_3 про недоброчесну поведінку переможця конкурсу на зайняття вакантної посади судді місцевого суду ОСОБА_1

14.10.2025 на адресу Комісії надійшла заява ОСОБА_3 , яка працювала прибиральницею службових приміщень в Ківерцівському відділі Луцької окружної прокуратури, де з 04.10.2021 працює позивач на посаді начальника Ківерцівського відділу Луцької окружної прокуратури (а. с. 64 - 68 т. 1-1).

У цій заяві ОСОБА_3 виклала обставини, які, на її переконання, свідчать про недобросовісну поведінку позивача, а саме:

здійснення незаконного звільнення працівника ( ОСОБА_3 );

підробка (фальсифікація) доказів та подання їх до суду;

не ознайомлення ОСОБА_3 з документами, що регламентують її обов`язки та робочий час;

порушення вимог законодавства про запобігання корупції (отримання дружиною позивача фінансової допомоги від міжнародних організацій та уряду Республіки Польща; неточності в декларуванні квартири; неповідомлення про відкриття дружиною та сином позивача банківських рахунків в іноземних банках; отримання пільгової позики для будівництва на селі).

У позовній заяві ОСОБА_1 зазначив, що копію заяви ОСОБА_3 з пропозицією «в максимально стислі строки подати до Комісії пояснення, документи (завірені копії документів), чи іншу інформацію, яка доповнює, спростовує або уточнює інформацію, викладену в такій заяві» Комісія надіслала позивачу на електронну пошту лише 09.12.2025, що підтверджується роздруківкою повідомлення з електронної пошти та копією листа ВКСС України від 09.12.2025 № 32дпс-295/23 (а. с. 64 та 68 т. 1-й).

При цьому співбесіда з позивачем була призначена на 11.12.2025.

Позивач доводить, що Комісія свавільно встановила йому часові обмеження щодо реалізації права на надання пояснень.

Колегія суддів визнає обґрунтованим твердження позивача про надання Комісією невиправдано обмеженої кількості часу для надання ОСОБА_1 пояснень стосовно наведених в заяві обставин.

Водночас вирішуючи питання про те, чи вплинула / могла вплинути вказана обставина на правомірність та обґрунтованість висновків відповідача у спірному рішенні, Суд керується такими міркуваннями.

10.12.2025 ОСОБА_1 надав Комісії пояснення з приводу заяви ОСОБА_3 (а. с. 68 - 69 т. 1-й), у яких пояснив обставини щодо звільнення ОСОБА_3 , зазначивши, що законність її звільнення підтверджена рішенням Луцького міськрайонного суду від 29.10.2024 у справі № 161/10073/24, яке набрало законної сили.

Стосовно отриманою дружиною та трьома неповнолітніми дітьми фінансової допомоги позивач зазначив, що після початку повномасштабного вторгнення його сім`я дійсно виїхала до Польщі, де офіційно оформила своє перебування. ОСОБА_1 в цей час продовжував виконувати свої професійні обов`язки в Україні. Усі рахунки, які були відкритті членами сім`ї ОСОБА_1 , у тому числі за кордоном, декларувались належним чином (за 2022 рік дружиною та за 2023 рік сином). Безпосередньо позивач рахунків у іноземних банках не відкривав.

Пояснив позивач і розбіжності щодо площі задекларованої квартири - 68,69 та 69,1 кв. м, які зумовлені розробкою технічного паспорту та повторного обміру квартири під час цієї процедури.

Також ОСОБА_8 деталізував факт отримання ним пільгової позики для будівництва житлового будинку.

Згідно з аудіозаписом засідання ВККС України від 11.12.2025 доповідач підкреслила оперативність надання пояснень позивачем та їх змістовність, а також зазначила, що позивач вичерпно пояснив наведені у заяві обставини стосовно звільнення ОСОБА_3 з посади та виїзд дружини та дітей позивача за кордон.

З огляду на вказане Комісія згадані обставини не досліджувала, а зосередилась на з`ясуванні питань стосовно отримання позивачем пільгової позики та особливостей декларування квартири.

Ці факти, як зазначалось вище, були детально встановлені та обговорені з позивачем.

Крім того у позовній заяві ОСОБА_1 не зазначає, які саме пояснення (доводи) та докази на їх підтвердження не були надані відповідачеві у зв`язку зі стислими строками, встановленими Комісією для надання пояснень щодо заяви ОСОБА_3 .

Колегія суддів наголошує, що авторитет та довіра до судової влади формуються залежно від персонального складу судів, від осіб, які обіймають посади суддів та формують суддівський корпус. Саме тому важливо, щоб кандидат на посаду судді, як і суддя, не допускав будь-якої неналежної (недоброчесної, неетичної) поведінки як у професійній діяльності, так і в особистому житті, яка може поставити під сумнів відповідність кандидата критерію доброчесності, що негативно вплине на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням.

У постанові від 14.11.2024 у справі № 990/71/24 Велика Палата Верховного Суду зазначила, що з оцінки основних правил та мети положень статті 79-5 Закону № 1402-VIII можна презюмувати, що ці підстави повинні бути об`єктивними, реальними, вагомими (істотними), дієвими і негативними настільки, щоб засумніватися у відповідності кандидата критерію доброчесності чи професійної етики або містити в собі властивості (ознаки), які можуть негативно вплинути на суспільну довіру до судової влади у зв`язку з таким призначенням. Такими підставами можуть бути будь-які фактори, явища, події об`єктивної дійсності, що містять ознаки (властивості), які характеризують чи виділяють кандидата на посаду судді як постать, що не відповідає якимсь певним «еталонним» критеріям доброчесності та професійної етики, яким повинен відповідати суддя як носій влади, або, інакше кажучи, неофіційній, ментальній системі уявлень, норм та оцінок, що ґрунтується на традиціях (звичаях) та регулює поведінку людей у суспільстві, на колективно підсвідомому рівні схвалюється більшістю суспільства, практична реалізація якої забезпечується громадським осудом.

Установлені та оцінені Комісією обставини не можна вважати очевидно нерелевантними до оцінки доброчесності кандидата на посаду судді.

ОСОБА_1 стверджує, що при прийнятті оскаржуваного рішення відповідач не врахував висновки Верховного Суду, зроблені в рішенні від 06.03.2025 у справі № 990/171/24 за попереднім його позовом до ВККС України.

Колегія суддів, даючи оцінку цьому доводу позивача, встановила, що 22.05.2024 ОСОБА_1 звернувся до Верховного Суду з позовною заявою до ВККС України, у якій просив:

- визнати протиправним та скасувати рішення ВККС України від 23.03.2024 № 449/дс-24, яким відмовлено в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді Володимир-Волинського міського суду Волинської області;

- зобов`язати ВККС України провести повторну співбесіду з ОСОБА_1 як з переможцем конкурсу на зайняття вакантних посад суддів місцевих судів, оголошеного рішенням Комісії від 14.09.2023 № 95/зп-23.

У справі № 990/171/24 Верховний Суд установив, що за змістом спірного рішення від 23.03.2024 № 449/дс-24 ВККС України вказала на три основні підстави, що викликають обґрунтований сумнів у дотриманні позивачем вимог Закону України «Про запобігання корупції»:

- факт отримання ним подарунка у вигляді земельної ділянки загальною площею 0,2279 га, розташованою в селі Зміїнець Луцького району Волинської області. Комісія наголосила, що згідно з відомостями з трудової книжки позивача, він на момент укладення договору дарування вказаної земельної ділянки обіймав посаду начальника відділу захисту інтересів громадян і держави у сфері земельних відносин прокуратури Волинської області;

- повідомлення ОСОБА_1 недостовірних відомостей щодо набуття дружиною права власності на квартиру загальною площею 68,69 кв. м. На думку відповідача, майнові права на вказану квартиру виникли у ОСОБА_4 , яка є матір`ю дружини позивача, у 2015 році, і ОСОБА_7 (дружина позивача) могла набути право власності на цю квартиру виключно на підставі цивільно-правового договору, а не шляхом анулювання договору купівлі-продажу;

- неналежне виконання кандидатом на посаду судді вимог Закону України «Про запобігання корупції» у зв`язку з незазначенням ним у декларації за 2022 рік в розділі 6 «Цінне рухоме майно - транспортні засоби» вартості автомобіля, яким дружина позивача користувалась з 24.02.2022 на підставі довіреності, а 10.01.2024 - набула у власність за ціною 700 000 грн.

Тобто, спірне у справі № 990/171/24 рішення ґрунтувалось на відмінних від цієї справи висновках, які полягали у встановленні Комісією фактів порушення ОСОБА_1 вимог Закону України «Про запобігання корупції».

Відтак скасування Судом в межах розгляду справи № 990/171/24 рішення про відмову в наданні рекомендації про призначення ОСОБА_1 на посаду судді та зобов`язання Комісії провести повторну співбесіду не свідчить автоматично про ухвалення позитивного рішення за наслідками повторної співбесіди.

З огляду на це позивач помилково доводить наявність у нього законного очікування та сподівання, що Комісія повторно не вдаватиметься до переоцінки обставин його життя, аніж у скасованому рішенні від 23.04.2024 № 449/дс-24, позаяк це рішення було мотивоване іншим чином.

У позовній заяві ОСОБА_1 також вказує на те, що всі наведені в оскаржуваному рішенні обставини щодо позивача мали місце до 2017 року, тобто до початку участі позивача у доборі та в конкурсі на зайняття посади судді, в ході якого проводилась спеціальна перевірка і ВККС України послідовно в трьох своїх рішеннях визнавала його таким, що відповідає установленим Законом вимогам кандидата на посаду судді, а отже і критерію доброчесності, а саме:

- рішенням від 12.06.2018 № 264/дс-18 ОСОБА_1 , в числі інших кандидатів визнано таким, що за результатами спеціальної перевірки відповідає установленим Законом вимогам кандидата на посаду судді;

- рішенням від 01.08.2018 № 184/зп-18 ОСОБА_1 , в числі інших кандидатів направлено за результатами спеціальної перевірки для проходження спеціальної підготовки в Національній школі суддів України протягом дев`яти місяців, як такого, що відповідає установленим Законом вимогам кандидата на посаду судді;

- рішенням від 01.12.2023 № 10/дс ОСОБА_1 , в числі інших кандидатів допущено до участі у конкурсі на заміщення вакантних посад суддів у місцевих судах для кандидатів на посаду судді, зарахованих до резервів на заміщення вакантних посад суддів місцевих судів, як такого, що відповідає установленим Законом вимогам кандидата на посаду судді.

Водночас Закон № 1402-VIII після внесення змін згідно із Законом України від 09.12.2023 № 3511-IX чітко встановлює обов`язок Комісії провести співбесіду з переможцем конкурсу на відповідність його критеріям доброчесності чи професійної етики.

Наявність попередніх рішень Комісії про результати спеціальної перевірки, направлення для проходження спеціальної підготовки та зарахування до резервів на заміщення вакантних посад суддів не може нівелювати вимогу Закону про перевірку кандидата на відповідність критеріям доброчесності чи професійної етики, а ця перевірка не може зводитись до формального врахування рішень, про які зазначено вище.

Вкотре варто наголосити, що в межах співбесіди ВККС України не перевіряє правомірність / законність дій кандидата відповідно до спеціального законодавства, не надає правову кваліфікацію таких дій, оскільки критерій доброчесності охоплює не лише відповідність дій кандидата вимогам закону, а й спосіб їх реалізації, часову послідовність, взаємозв`язок між окремими обставинами, а також їх сприйняття суспільством.

Суд визнає слушними доводи відповідача про те, що в межах спірних правовідносин предметом оцінки Комісії була поведінка позивача в цілому, зокрема спосіб реалізації ним прав, використання публічних ресурсів та соціальних гарантій, послідовність і взаємозв`язок таких дій, а також їх сприйняття з точки зору розсудливої, поінформованої та законослухняної особи.

В контексті доводів про необґрунтованість оскаржуваного рішення Комісії позивач покликається на висновок Великої Палати Верховного Суду, зроблений у постанові від 05.06.2025 у справі № 990/117/24: якщо певна не заборонена законом поведінка судді (кандидата на посаду судді) може розглядатися компетентними органами, зокрема ВККС України, як така, що не відповідає вимогам доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді), тоді законом або ж цим органом мають бути сформульовані достатньо чіткі об`єктивні критерії (показники / індикатори) для оцінки відповідності поведінки судді (кандидата на посаду судді) вимогам доброчесності та професійної етики.

Позивач звертає увагу, що рішенням Вищої Ради Правосуддя від 17.12.2024 № 3659/0/15-24 затверджено Єдині показники для оцінки доброчесності та професійної етики судді (кандидата на посаду судді) (далі - Показники).

Стверджує, в оскаржуваному рішенні не наведено мотивів та обґрунтувань, які саме зі «з`ясованих Комісією обставини» відповідачем віднесено до професійної діяльності позивача, а які - до його особистого життя. У рішенні взагалі не наведено обставин, які б підпадали під перелік підстав, зазначених в пункті 17 Показників та на основі яких Комісія дійшла висновку про невідповідність позивача критерію доброчесності за показником «бездоганна поведінка у професійній діяльності та особистому житті».

Водночас колегія суддів звертає увагу, що пунктом 2 Показників установлено, що останні застосовуються суб`єктами оцінювання: Вищою радою правосуддя, Вищою кваліфікаційною комісією суддів України, їх органами або іншими суб`єктами, у випадках, визначених законом, у межах:

1) оцінки відповідності займаній посаді судді, якого призначено на посаду строком на п`ять років або обрано суддею безстроково до набрання чинності Законом України «Про внесення змін до Конституції України (щодо правосуддя)» (пункт 161 розділу XV «Перехідні положення» Конституції України);

2) визначення здатності судді (кандидата на посаду судді) здійснювати правосуддя у відповідному суді за визначеними законом критеріями (розділ V «Кваліфікаційний рівень судді» Закону України «Про судоустрій і статус суддів»);

3) розгляду Вищою радою правосуддя рекомендації Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про призначення судді на посаду або переведення (глава 2 «Участь у формуванні суддівського корпусу» розділу ІІ «Особлива частина» Закону України «Про Вищу раду правосуддя»);

4) проведення конкурсу та призначення на посаду члена Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (стаття 95 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»);

5) перевірки інформації, що може свідчити про недостовірність (у тому числі неповноту) тверджень судді в декларації доброчесності, неподання чи несвоєчасне подання декларації доброчесності.

Тобто, ВККС України не мала обов`язку застосувати вказані Показники, оскільки їх дія не поширюється на спірні правовідносини - проведення конкурсу на зайняття вакантної посади судді місцевого суду, процедуру проведення якого регламентовано розділом IV «Порядок зайняття посади судді» Закону № 1402-VIII.

При цьому частина дев`ята статті 69 Закону № 1402-VIII чітко встановлює, що кандидат на посаду судді відповідає критерію доброчесності, якщо відсутні обґрунтовані сумніви у його незалежності, чесності, неупередженості, непідкупності, сумлінності, у дотриманні ним етичних норм, у його бездоганній поведінці у професійній діяльності та особистому житті, а також щодо законності джерел походження його майна, відповідності рівня життя кандидата на посаду судді або членів його сім`ї задекларованим доходам, відповідності способу життя кандидата на посаду судді його попередньому статусу.

Саме цими критеріями керувалась Комісія, про що зазначено в оскаржуваному у цій справі рішенні.

Визнає Суд безпідставними й посилання позивача на проходження ним перевірки доброчесності в межах процедури кваліфікаційного оцінювання прокурорів згідно із Законом України від 19.09.2019 № 113-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури», яким запроваджено реформування системи органів прокуратури.

Успішне проходження перевірки доброчесності в межах зазначеної процедури не може гарантувати такий же результат за наслідками проходження співбесіди з ВККС України в межах конкурсу на посаду судді.

Підсумовуючи викладене, Верховний Суд зазначає, що мотиви позивача щодо упередженості ВККС України та необ`єктивного розгляду, неврахування аргументів та наданих доказів, ґрунтуються на самій лише незгоді з наданою відповідачем оцінкою.

Щодо посилання позивача на те, що Комісія не враховала всі його аргументи та надані докази, Суд звертає увагу на те, що відсутність у оскаржуваному рішенні Комісії покликання на певні обставини не свідчить про те, що вказані обставини не були враховані під час ухвалення рішення.

Зміст спірного рішення засвідчує також, що під час проведення співбесіди з позивачем йому були забезпечені усі передбачені законом процедурні права та гарантії і перешкод у їх реалізації Комісія не створювала.

Водночас позивач з покликанням на об`єктивні обставини та докази, які б їх підтверджували, не зміг надати достатньо аргументованих пояснень, які б спростовували встановлені Комісією факти, покладені в основу оскаржуваних рішень. Норми, якими Комісія керувалась під час його прийняття, були чіткими і зрозумілими, прогнозованими у застосуванні та відповідали критерію якості закону, не надавали їй необмежених повноважень, чітко окреслювали межі наданої Комісії дискреції, за які відповідач не вийшов.

Враховуючи наведене, Суд дійшов висновку, що рішення ВККС України від 11.12.2025 № 1152/дс-25 прийняте на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені законодавством, підстави для визнання протиправними і скасування вказаного рішення відсутні.

Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, Суд дійшов висновку, що позовні вимоги ОСОБА_1 не підлягають задоволенню.

З огляду на результат судового розгляду розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 2, 22, 241-246, 250, 258, 262, 266 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд

В И Р І Ш И В:

Відмовити в задоволенні позову ОСОБА_1 до Вищої кваліфікаційної комісії суддів України про визнання протиправними та скасування рішень, зобов`язання вчинити певні дії.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги судове рішення Верховного Суду, якщо його не скасовано, набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення може бути оскаржене до Великої Палати Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

...........................

...........................

...........................

...........................

...........................

Л.В. Тацій,

В.М. Бевзенко,

Я.О. Берназюк,

А.А. Єзеров,

С.Г. Стеценко,

Судді Верховного Суду