Справа № 500/64/26
Суддя: Бруновська Надія Володимирівна
Дата ухвалення: 2026-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

головуючий суддя у першій інстанції: Дерех Н.В.

31 березня 2026 рокуЛьвівСправа №500/64/26 пров. №А/857/12206/26
Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:

головуючого-судді: Бруновської Н.В.

суддів: Хобор Р.Б., Шавеля Р.М.

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у справі № 500/64/26 за адміністративним позовом Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції про визнання протиправною та скасування постанови, -

В С Т А Н О В И В :

07.01.2026р. позивач, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області звернувся з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, у якому просив суд:

-визнати протиправною та скасувати постанову ВП№79149959 від 26.12.2025р. про накладення штрафу у розмірі 10200 грн.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.02.2026р. в позові відмовлено.

Не погоджуючись із даним рішенням, апелянт Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області подав апеляційну скаргу, в якій зазначає, що судом першої інстанції порушено норми матеріального та процесуального права.

Апелянт просить суд, рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05.02.2026р. скасувати та прийняти нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити повністю.

Відповідно до п.3 ч.1 ст.311 КАС України, суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі: подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).

Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, перевіривши доводи скарги, законність і обґрунтованість рішення суду, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційна скарга не підлягає до задоволення виходячи з наступних підстав.

Судом першої інстанції встановлено, що на виконанні у Відділі перебуває виконавче провадження №79149959 з примусового виконання виконавчого листа №380/2047/25 від 16.07.2025р., виданого Львівським окружним адміністративним судом про зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області з урахуванням правової оцінки, наданої судом, повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перехід, призначення та виплати з 21.01.2025р. пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 17.01.2025р. № 37-13-01-10-00-11 та від 17.01.2025р. № 38-13-01-10-00-11.

19.09.2025р. державний виконавець виніс постанову про відкриття виконавчого провадження у ВП №79149959 з виконання виконавчого листа №380/2047/25, виданого 16.07.2025р. Львівським окружним адміністративним судом.

Державний виконавець 17.10.2025р. виніс постанову про накладення штрафу ВП №79149959 в сумі 5100,00 грн., оскільки згідно повідомлення Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області встановлено, що рішення суду боржником в повному обсязі не виконано.

В подальшому, 26.12.2025р. державний виконавець виніс Постанову про накладення штрафу у ВП №79149959 в сумі 10200,00 грн., оскільки встановлено, що рішення суду боржник не виконав.

ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади, їх посадові особи повинні діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В ст.129-1 Конституції України видно, що суд ухвалює рішення іменем України. Судове рішення є обов`язковим до виконання.

п.9 ч.2 ст.129 Конституції України передбачено, що до основних засад судочинства віднесено обов`язковість рішень суду.

Згідно ч.1 ст.370 КАС України судове рішення, яке набрало законної сили, є обов`язковим для учасників справи, для їхніх правонаступників, а також для всіх органів, підприємств, установ та організацій, посадових чи службових осіб, інших фізичних осіб і підлягає виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, або за принципом взаємності, - за її межами.

Із змісту ч.1 ст.1 Закону України «Про виконавче провадження» № 1404-VIII від 02.06.2016р. видно, що виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.

ч.1 ст.5 цього Закону передбачено, що примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів».

В п.1 ч.1 ст.26 Закону України «Про виконавче провадження» видно, що виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у ст.3 цього Закону за заявою стягувача про примусове виконання рішення.

ч.1 ст.18 наведеного Закону встановлено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.

Згідно п.п.1, 16 ч.2 ст.18 згаданого Закону виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право проводити перевірку виконання боржниками рішень, що підлягають виконанню відповідно до цього Закону; накладати стягнення у вигляді штрафу на фізичних, юридичних та посадових осіб у випадках, передбачених законом.

ст. 63 Закону України «Про виконавче провадження» передбачено, що за рішеннями, за якими боржник зобов`язаний особисто вчинити певні дії або утриматися від їх вчинення, виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, визначеного частиною шостою статті 26 цього Закону, перевіряє виконання рішення боржником. Якщо рішення підлягає негайному виконанню, виконавець перевіряє виконання рішення не пізніш як на третій робочий день після відкриття виконавчого провадження.

У разі невиконання без поважних причин боржником рішення виконавець виносить постанову про накладення на боржника штрафу, в якій також зазначаються вимога виконати рішення протягом 10 робочих днів (за рішенням, що підлягає негайному виконанню, - протягом трьох робочих днів) та попередження про кримінальну відповідальність. Виконавець наступного робочого дня після закінчення строку, передбаченого частиною другою цієї статті, повторно перевіряє виконання рішення боржником.

В ст.75 Закону України «Про виконавче провадження» установлено, що у разі невиконання без поважних причин у встановлений виконавцем строк рішення, що зобов`язує боржника виконати певні дії, та рішення про поновлення на роботі виконавець виносить постанову про накладення штрафу на боржника - фізичну особу у розмірі 100 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на посадових осіб - 200 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, на боржника - юридичну особу - 300 неоподатковуваних мінімумів доходів громадян та встановлює новий строк виконання.

У разі повторного невиконання рішення боржником без поважних причин виконавець у тому самому порядку накладає на нього штраф у подвійному розмірі та звертається до органів досудового розслідування з повідомленням про вчинення кримінального правопорушення.

Сторони зобов`язані невідкладно, не пізніше наступного робочого дня після настання відповідних обставин, письмово повідомити виконавцю про повне чи часткове самостійне виконання рішення боржником, а також про виникнення обставин, що обумовлюють обов`язкове зупинення вчинення виконавчих дій, про встановлення відстрочки або розстрочки виконання, зміну способу і порядку виконання рішення, зміну місця проживання чи перебування (у тому числі зміну їх реєстрації) або місцезнаходження, а боржник - фізична особа - також про зміну місця роботи (ч.4 ст.19 Закону України «Про виконавче провадження»).

Аналізуючи наведені положення законодавства в контексті цієї справи потрібно зауважити, що накладення штрафу за невиконання рішення, що зобов`язує боржника до вчинення певних дій, є видом юридичної відповідальності боржника за невиконання покладеного на нього зобов`язання.

Застосування такого заходу реагування є обов`язком державного виконавця і направлено на забезпечення реалізації мети виконавчого провадження як завершальної стадії судового провадження.

При цьому, визначальною умовою для накладення зазначеного штрафу є невиконання судового рішення без поважних причин.

У залежності від характеру правовідносин і змісту зобов`язання, примусове виконання якого відбувається у межах виконавчого провадження, поважними причинами можуть визнаватися такі обставини, які створили об`єктивні перешкоди для невиконання зобов`язання, і подолання яких для боржника було неможливим або ускладненим.

Отже, аналіз правових норм, що підлягають застосуванню до спірних правовідносин, дає підстави для висновку про те, що невиконання боржником рішення суду лише без поважних на те причин, тягне за собою певні наслідки, встановлені нормами Закону України «Про виконавче провадження» Тобто на час прийняття державним виконавцем рішення про накладення штрафу має бути встановленим факт невиконання боржником судового рішення без поважних причин.

Поважними, в розумінні наведених норм Закону України «Про виконавче провадження», можуть вважатися об`єктивні причини, які унеможливили або значно ускладнили виконання рішення боржником та які не залежали від його власного волевиявлення.

Рішенням Тернопільського окружного адміністративного суду від 11.11.2025р. у справі №500/6155/25, яке залишене без змін Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 18.12.2025р. у задоволенні позову відмовлено повністю. Зокрема, у даній справі Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області звернувся до суду з позовом до Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у ВП № 79149959 від 17.10.2025р. про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. під час виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі 380/2047/25.

Таким чином, судовим рішенням у справі №500/6155/25 встановлена правомірність постанови старшого державного виконавця відділу примусового виконання рішень Управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції у ВП № 79149959 від 17.10.2025р. про накладення штрафу у розмірі 5100 грн. під час виконання Рішення Львівського окружного адміністративного суду у справі 380/2047/25.

Поряд з цим, як слідує з матеріалів даної справи, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області на адресу державного виконавця направив лист №347-25 від 04.12.2025р.

Із змісту листа видно, що Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області, на виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17 березня 2025 року у справі 380/2047/25, повторно розглянув заяву ОСОБА_1 з урахуванням висновків суду та зарахував до стажу державної служби період її роботи в органах місцевого самоврядування з 26.04.1999р. - 07.06.2004р. та в органах державної податкової служби з 08.06.2004р. - 13.01.2025р. Одночасно, за результатами повторного розгляду заяви, ОСОБА_1 переведено на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з 21.01.2025р. з урахуванням довідки про складові заробітної плати для призначення особі пенсії державного службовця від 17.01.2025р. № 37-13- 01- 1000-11. Рішення суду виконано відповідно до покладених судом зобов`язань. Окремого зобов`язання щодо врахування при виконанні рішення суду довідки про інші складові заробітної плати для призначення пенсії особі, яка має не менш як 20 років стажу роботи на посадах, віднесених до категорії посад державних службовців від 17.01.2025р. № 38-13-01-10-00-11, на Головне управління не покладено, оскільки зобов`язальна частина рішення суду містила зобов`язання повторно розглянуто заяву (повторний розгляд підтверджується протоколом перерахунку пенсії, у якому зазначено, що ОСОБА_1 призначено пенсію відповідно до Закону України «Про державну службу»).

Крім того, у даному листі Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області зазначив, що неврахування довідки від 17.01.2025р. №38-13-01-10-00-11 не змінює і не заперечує виконання у належний спосіб Головним управлінням Пенсійного фонду України в Тернопільській області рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.03.2025р. (справа №380/2047/25).

Колегія суддів критично оцінює такі доводи пенсійного органу, оскільки резолютивною частиною рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.03.2025 у справі №380/2047/25 визначено зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про перехід, призначення та виплати з 21.01.2025р. пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 17.01.2025р. № 37-13-01-10-00-11 та від 17.01.2025р. № 38-13-01-10-00-11.

Крім того, у листі №347-25 від 04.12.2025 Головне управління Пенсійного фонду України вказує, що оскільки ОСОБА_1 не має 20 років стажу державної служби станом на 01.05.2016р., а набуває 20 років стажу державної служби після зазначеної дати, лише у разі виконання покладених судом зобов`язань, підстави для врахування вказаної довідки для розрахунку пенсії відповідно до Порядку призначення пенсій деяким категоріям осіб, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 14.09.2016р. №622, відсутні.

Колегія суддів повторно звертає увагу апелянта, що Львівський окружний адміністративний суд у рішенні від 17.03.2025р. у справі №380/2047/25 зазначив наступне: "матеріалами справи підтверджується, що стаж роботи позивача на посадах, віднесених до відповідних категорій посад державної служби, на день набрання чинності Закону України «Про державну службу» №889-VІІІ - 01.05.2016р., становив більше 10 років, а також станом на час звернення до органів Пенсійного фонду досягла 60-річного віку та мала стаж державної служби понад 20 років та страховий стаж, що дає їй право на призначення пенсії відповідно до Закону України «Про державну службу»....суд, у відповідності до ч.2 ст.9 КАС України, вважає за необхідне вийти за межі позовних вимог та повторно розглянути її заяву про перехід, призначення та виплати з 21.01.2025р. пенсії за віком відповідно до Закону України «Про державну службу» з врахуванням довідок про складові заробітної плати для призначення пенсії державного службовця від 17.01.2025р. № 37-13-01- 10-00-11 та від 17.01.2025р. № 38-13-01-10-00-11, з урахуванням правової оцінки, наданої судом".

Отже, апеляційний суд вважає, що вказані вище та зазначені у листі Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області за №347/2-25 від 04.12.2025р. доводи наводились при винесенні первинної постанови про накладення штрафу в межах ВП №79149959. Будь-яких інших доказів щодо виконання рішення Львівського окружного адміністративного суду від 17.03.2025р. у справі №380/2047/25, Головне управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області суду не надало.

За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов вірного висновку про відсутність підстав для задоволення позову, оскільки суб`єкт владних повноважень в особі Відділу примусового виконання рішень управління забезпечення примусового виконання рішень в Івано-Франківській та Тернопільській областях Івано-Франківського міжрегіонального управління Міністерства юстиції діяв в межах повноважень та у спосіб визначений законами та Конституцією України.

Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.

Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).

Також, п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, визначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.

Згідно ст.242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом.

ст.316 КАС України передбачено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Із врахуванням викладеного, колегія суддів вважає, що рішення суду першої інстанції є законним, доводи апеляційної скарги зроблених судом першої інстанції висновків не спростовують і при ухваленні оскарженого судового рішення порушень норм матеріального та процесуального права ним допущено не було, тому, відсутні підстави для скасування чи зміни рішення суду першої інстанції.

Керуючись ст.ст. 308, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Тернопільській області залишити без задоволення, а Рішення Тернопільського окружного адміністративного суду від 05 лютого 2026 року у справі № 500/64/26- без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя Н. В. Бруновська
судді Р. Б. Хобор
Р. М. Шавель