Справа № 990/56/26
Суддя: Хохуляк В.В.
Дата ухвалення: 2026-04-08 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

УХВАЛА

08 квітня 2026 року

м. Київ

справа №990/56/26

адміністративне провадження № П/990/56/26

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: головуючого (судді-доповідача) Хохуляка В.В., суддів: Бившевої Л.І., Васильєвої І.А., Ханової Р.Ф., Юрченко В.П. розглянув у порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами як суд першої інстанції справу №990/56/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

І. ЗМІСТ ПОЗОВНИХ ВИМОГ

До Верховного Суду як суду першої інстанції надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя, у якому позивач просить суд:

визнати протиправною бездіяльність Вищої ради правосуддя, яка полягає у нерозгляді дисциплінарної скарги ОСОБА_1 щодо судді ОСОБА_4 понад розумний строк;

зобов`язати Вищу раду правосуддя розглянути дисциплінарну скаргу ОСОБА_1 та прийняти одне з процесуальних рішень, передбачених законом (відкриття дисциплінарного провадження або вмотивовану відмову).

ІІ. ВИКЛАД ПОЗИЦІЇ ПОЗИВАЧА ТА ЗАПЕРЕЧЕННЯ ВІДПОВІДАЧА

В обґрунтування позовних вимог зазначено, що 23.02.2024 ОСОБА_1 подано до Вищої ради правосуддя дисциплінарну скаргу щодо судді Личаківського районного суду м. Львова ОСОБА_4 у зв`язку з порушенням ним присяги судді, норм Конституції України, Закону України «Про судоустрій і статус суддів» та Кодексу суддівської етики. Повторну скаргу направлено 05.02.2026. Позивач указує, що станом на день подання цього позову, минуло більше двох років. Як вважає позивач, Вища рада правосуддя фактично не здійснює розгляд його скарги, що свідчить про протиправну бездіяльність, яка полягає у: нерозгляді дисциплінарної скарги по суті; неприйнятті жодного процесуального рішення; неповідомленні заявника про результати розгляду; фактичному блокуванні дисциплінарного механізму відповідальності судді. Позивач посилається на статтю 40 Конституції України, якою визначено, що кожен має право на звернення до органів державної влади та отримання обґрунтованої відповіді; статтю 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод - право на розгляд упродовж розумного строку; Закон України «Про Вищу раду правосуддя» - Вища рада правосуддя зобов`язана здійснювати дисциплінарні процедури у розумні строки (попередня перевірка здійснюється протягом 30 днів з дня отримання скарги, а розгляд справи Дисциплінарною палатою протягом 90 днів з можливим продовженням на 30 днів ); статті 2, 5, 19, 77 КАС України - бездіяльність суб`єкта владних повноважень підлягає судовому контролю, тривалий нерозгляд дисциплінарної скарги (понад 12 місяців) не може вважатися розумним строком. Позивач стверджує, що бездіяльність порушує його конституційні й конвенційні права (том 1 арк спр 1-20).

Відповідач подав до суду відзив на позовну заяву, де зазначено, що ВРП не погоджується з викладеними позивачем доводами, вважає їх необґрунтованими, тому просить відмовити у задоволенні позову. Представник відповідача зауважує, що вирішуючи питання про те, чи мала місце, у цьому випадку з боку ВРП бездіяльність, слід враховувати, що під бездіяльністю розуміється певна форма поведінки особи, яка полягає у невиконанні нею дій, які вона повинна була і могла вчинити відповідно до покладених на неї обов`язків згідно із законодавством України. При цьому, для визнання бездіяльності протиправною недостатньо одного лише факту неналежного та/або несвоєчасного виконання обов`язкових дій. Важливими є також конкретні причини, умови та обставини, через які дії, що підлягали обов`язковому виконанню відповідно до закону, фактично не були виконані чи були виконані з порушенням строків. Значення мають юридичний зміст, значимість, тривалість та межі бездіяльності, фактичні підстави її припинення, а також шкідливість бездіяльності для прав та інтересів заінтересованої особи. Слід наголосити й на тому, що самі по собі строки поза зв`язком із конкретною правовою ситуацією, набором фактів, умов та обставин, за яких розгорталися події, не мають жодного значення. Сплив чи настання строку набувають (можуть набувати) правового сенсу в сукупності з подіями або діями, для здійснення чи утримання від яких встановлюється цей строк. Аналогічна правова позиція неодноразово викладалася в постановах Великої Палати Верховного Суду, зокрема: від 19 квітня 2018 року у справі № 800/426/17, від 06 грудня 2018 року у справі № 800/259/17, від 19 лютого 2020 року у справі № 9901/75/19, від 27 лютого 2020 року у справі № 800/304/17. Таким чином, представник відповідача констатує, що протиправна бездіяльність ВРП, яка полягає у нерозгляді дисциплінарної скарги позивача відсутня (том 1 арк спр 46-48).

Позивач з доводами відповідача не погодився, подав відповідь на відзив, зазначив, що позовні вимоги є законними, обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі. Позивач доводить грубе порушення відповідачем строків розгляду дисциплінарної скарги, указує, що попередня перевірка без відкриття дисциплінарної справи прямо передбачена законом, але має жорсткі строки, які ВРП порушує, констатує, що посилання ВРП на навантаження, перехідні положення та реформи не звільняють від відповідальності.

Позивач стверджує, що з моменту надходження скарги і до початку роботи служби дисциплінарних інспекторів минуло майже 10 місяців, протягом яких скарга фактично не розглядалася через призупинення дисциплінарних повноважень ВРП. Після офіційного початку роботи служби дисциплінарних інспекторів 23 грудня 2024 року скарга була автоматично розподілена дисциплінарному інспектору ОСОБА_2 27 грудня 2024 року. Станом на день подання позову (27 лютого 2026 року) з дня розподілу скарги інспектору минуло понад 14 місяців. За цей період дисциплінарним інспектором не підготовлено жодного висновку щодо відкриття чи відмови у відкритті дисциплінарної справи. Загальна тривалість нерозгляду скарги позивача на момент звернення до суду становила понад 24 місяці (з 23.02.2024), що в рази перевищує будь-які розумні строки.

Позивач відзначає, що попередня перевірка дисциплінарної скарги є офіційною стадією дисциплінарного провадження і прямо врегульована пунктом 4 частини першої статті 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя». Дисциплінарний інспектор-доповідач зобов`язаний протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готувати матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи. Цей строк може бути продовжений дисциплінарним інспектором не більш як на п`ятнадцять днів у разі обґрунтованої потреби додаткової перевірки. Максимальний строк попередньої перевірки становить 45 днів з дня отримання скарги інспектором. Після спливу цього строку інспектор зобов`язаний підготувати висновок і передати матеріали до Дисциплінарної палати ВРП. Законом не передбачено права ВРП проводити «попередню перевірку» безстроково або понад 45 днів. На переконання позивача, ВРП грубо і системно порушує п. 4 ч. 1 ст. 43 Закону України «Про Вищу раду правосуддя», оскільки понад 14 місяців після розподілу скарги інспектору жодного висновку не підготовлено. Посилання відповідача на значне навантаження члена ВРП ОСОБА_3 , дисциплінарного інспектора ОСОБА_2 , автоматизований розподіл та «перехідний період» не є поважними причинами порушення строків (том 1 арк спр 66-67).

Відповідач звернувся до суду з клопотанням про закриття провадження у справі. Як вважає відповідач, заявлені ОСОБА_1 позовні вимоги не підлягають судовому розгляду, оскільки позивач за загальним правилом не наділений правом на оскарження дій, бездіяльності чи рішень ВРП під час здійснення дисциплінарного провадження, тож провадження у цій справі підлягає закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС у зв`язку, з тим що справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства. ВРП посилається на правовий висновок Великої Палати Верховного Суду від 06 березня 2025 року у справі №990/11/25 та зазначає, що позивач хоч і наділений правом подати скаргу на дії судді та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Відповідач стверджує про відсутність порушення прав позивача, оскільки дії, бездіяльність чи рішення ВРП у дисциплінарному провадженні щодо судді не можуть мати безпосереднього впливу на інтереси скаржника, не породжують, не змінюють і не припиняють прав чи обов`язків ОСОБА_1 , як особи, яка подала дисциплінарну скаргу (том 1 арк спр 56-59).

ІІІ. ПРОЦЕСУАЛЬНІ ДІЇ У СПРАВІ, ЗАЯВИ, КЛОПОТАННЯ УЧАСНИКІВ СПРАВИ

26.02.2026 до Верховного Суду як суду першої інстанції через підсистему «Електронний суд» надійшов адміністративний позов ОСОБА_1 до ВРП про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Згідно з протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 26.02.2026 колегію суддів для розгляду цієї справи визначено у складі: головуючий (суддя-доповідач) Хохуляк В.В., судді: Бившева Л.І., Васильєва І.А., Ханова Р.Ф., Юрченко В.П.

Ухвалою Верховного Суду від 02.03.2026 позовну заяву ОСОБА_1 залишено без руху.

Ухвалою суду від 09.03.2026 відкрито провадження у справі №990/56/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до ВРП про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії. Справу призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження колегією суддів у складі п`яти суддів без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами у строк, установлений статтею 258 КАС України.

24.03.2026 через підсистему «Електронний суд» надійшов відзив ВРП на адміністративний позов.

24.03.2026 через підсистему «Електронний суд» надійшла заява ВРП про закриття провадження у справі.

25.03.2026 через підсистему «Електронний суд» судом отримано від позивача відповідь на відзив.

IV. ЗМІСТ СПІРНИХ ПРАВОВІДНОСИН

23 лютого 2024 року до Вищої ради правосуддя надійшла дисциплінарна скарга ОСОБА_1 на дії судді Личаківського районного суду міста Львова ОСОБА_4 (вх. № Б-1243/0/7-23 від 26 лютого 2024 року).

За даними автоматизованої системи діловодства дисциплінарна скарга розподілена у провадження члена Вищої ради правосуддя ОСОБА_3

23 грудня 2024 року визначено днем початку роботи служби дисциплінарних інспекторів ВРП відповідно до рішення Вищої ради правосуддя від 10 грудня 2024 року № 3582/0/15-24. Оголошення розміщено в газеті «Голос України» від 21 грудня 2024 року № 194.

За даними автоматизованої системи діловодства 27 грудня 2024 року дисциплінарна скарга розподілена у провадження дисциплінарного інспектора ОСОБА_2 .

Проводиться попередня перевірка обставин, наведених позивачем у дисциплінарній справі № Б-1243/0/7-24.

Вважаючи що ВРП здійснює протиправну бездіяльність щодо нерозгляду скарги понад розумний сторок, позивач звернувся до суду з цим позовом.

V. ОЦІНКА СУДУ

Вирішуючи подане відповідачем клопотання про закриття провадження у справі, колегія суддів виходить з такого.

Право особи на доступ до правосуддя гарантоване у статті 55 Конституції України, положення якої є нормами прямої дії. Відповідно до наведеної статті Конституції України кожному гарантується судовий захист його прав та свобод і можливість оскаржити до суду рішення, дії та бездіяльність органів державної влади, місцевого самоврядування, громадських об`єднань і посадових осіб.

У Рішенні від 14 грудня 2011 року №19-рп/2011 Конституційний Суд України встановив, що положення частини другої статті 55 Конституції України необхідно розуміти так, що конституційне право на оскарження в суді будь-яких рішень, дій чи бездіяльності всіх органів державної влади, місцевого самоврядування, посадових і службових осіб гарантовано кожному; реалізація цього права забезпечується у відповідному виді судочинства і в порядку, визначеному процесуальним законом. Таким чином, конституційне право особи на звернення до суду кореспондується з її обов`язком дотримуватися встановлених процесуальним законом механізмів (процедур).

Європейський суд з прав людини у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод (далі - Конвенція), не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть шкодити самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтована пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (рішення у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», заяви № 17160/06 та № 35548/06; пункт 33).

Право на доступ до суду не є абсолютним і може підлягати обмеженням; вони дозволяються опосередковано, оскільки право на доступ до суду «за своєю природою потребує регулювання державою, регулювання, що може змінюватися у часі та місці відповідно до потреб та ресурсів суспільства та окремих осіб» (див. рішення від 28 травня 1985 року у справі «Ашинґдейн проти Сполученого Королівства» (Ashingdane v. the United Kingdom), пункт 57, Series A № 93). Встановлюючи такі правила, договірна держава користується певною свободою розсуду, однак обмеження, що застосовуються, не повинні обмежувати доступ, що залишається для особи, у такий спосіб або такою мірою, щоб сама суть права була порушена. Крім того, обмеження не відповідає пункту 1 статті 6 Конвенції, якщо воно не переслідує легітимну мету та якщо немає розумного співвідношення між засобами, що застосовуються, та метою, якої прагнуть досягти (див. рішення у справі «Кордова проти Італії» (№ 1) (Cordova v. Italy (no. 1)), заява № 40877/98, пункт 54, та рішення у справі «Фаєд проти Сполученого Королівства» (Fayed v. the United Kingdom), пункт 65, Series A № 294-B).

Відповідно до частини третьої статті 124 Конституції України юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.

Згідно з частиною першою статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.

Конституційний Суд України у Рішенні від 01 грудня 2004 року № 18-рп/2004 витлумачив, що поняття «порушене право», за захистом якого особа може звертатися до суду і яке вживається в низці законів України, має той самий зміст, що й поняття «охоронюваний законом інтерес». У цьому ж Рішенні Конституційний Суд України зазначив, що поняття «охоронюваний законом інтерес» означає правовий феномен, який: а) виходить за межі змісту суб`єктивного права; б) є самостійним об`єктом судового захисту та інших засобів правової охорони; в) має на меті задоволення усвідомлених індивідуальних і колективних потреб; г) не може суперечити Конституції і законам України, суспільним інтересам, загальновизнаним принципам права; д) означає прагнення (не юридичну можливість) до користування у межах правового регулювання конкретним матеріальним та/або нематеріальним благом; є) розглядається як простий легітимний дозвіл, тобто такий, що не заборонений законом. Охоронюваний законом інтерес регулює ту сферу відносин, заглиблення в яку для суб`єктивного права законодавець вважає неможливим або недоцільним.

Отже, гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване в законах України право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб твердження про порушення прав було обґрунтованим. Обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення (постанова Верховного Суду України від 15 листопада 2016 року у справі № 800/301/16).

Відсутність спору, у свою чергу, унеможливлює звернення до суду, оскільки відсутнє право, що підлягає судовому захисту (постанова Великої Палати Верховного Суду від 12 грудня 2018 року у справі № 802/2474/17-а).

Відповідно до частини четвертої статті 22 КАС Верховному Суду як суду першої інстанції підсудні справи щодо встановлення Центральною виборчою комісією результатів виборів або всеукраїнського референдуму, справи за позовом про дострокове припинення повноважень народного депутата України, а також справи щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів.

Особливості провадження у справах щодо оскарження актів, дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів визначені у статті 266 КАС. Правила цієї статті поширюються на розгляд адміністративних справ, зокрема, щодо: законності (крім конституційності) постанов Верховної Ради України, указів і розпоряджень Президента України (пункт 1 частини першої); законності дій чи бездіяльності Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів (пункт 2 частини першої).

Відповідно до частини четвертої статті 266 КАС Верховний Суд за наслідками розгляду справи може: 1) визнати акт Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів протиправним та нечинним повністю або в окремій його частині, застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу; 2) визнати дії чи бездіяльність Верховної Ради України, Президента України, ВРП, Вищої кваліфікаційної комісії суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарної комісії прокурорів протиправними, зобов`язати Верховну Раду України, Президента України, Вищу раду правосуддя, Вищу кваліфікаційну комісію суддів України, Кваліфікаційно-дисциплінарну комісію прокурорів вчинити певні дії; 3) застосувати інші наслідки протиправності таких рішень, дій чи бездіяльності, визначені статтею 245 цього Кодексу.

ОСОБА_1 , звертаючись до Верховного Суду з позовом, визначив його предметом такі вимоги:

визнати протиправною бездіяльність Вищої ради правосуддя, яка полягає у нерозгляді дисциплінарної скарги позивача щодо судді ОСОБА_4 понад розумний строк;

зобов`язати Вищу раду правосуддя розглянути дисциплінарну скаргу позивача та прийняти одне з процесуальних рішень, передбачених законом (відкриття дисциплінарного провадження або вмотивовану відмову).

Отже, звертаючись з такими вимогами, позивач стверджував, що його права та інтереси порушені через неналежне здійснення дисциплінарного провадження ВРП.

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 1798-VIII ВРП є колегіальним, незалежним конституційним органом державної влади та суддівського врядування, який діє в Україні на постійній основі для забезпечення незалежності судової влади, її функціонування на засадах відповідальності, підзвітності перед суспільством, формування доброчесного та високопрофесійного корпусу суддів, додержання норм Конституції і законів України, а також професійної етики в діяльності суддів і прокурорів.

Повноваження, засади організації та порядок діяльності ВРП визначаються Конституцією України, Законом № 1798-VIII та Законом № 1402-VІІІ.

Частиною першою статті 107 Закону № 1402-VІІІ передбачено, що право на звернення із скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарною скаргою) має будь-яка особа. Громадяни здійснюють зазначене право особисто або через адвоката, юридичні особи - через адвоката, органи державної влади та органи місцевого самоврядування - через своїх керівників або представників.

Дисциплінарні провадження щодо суддів здійснюють дисциплінарні палати ВРП. Дисциплінарне провадження розпочинається після отримання ВРП скарги щодо дисциплінарного проступку судді, з повідомленням про вчинення дисциплінарного проступку суддею (дисциплінарної скарги), поданої відповідно до Закону України «Про судоустрій і статус суддів», або за ініціативою Дисциплінарної палати ВРП чи за зверненням Вищої кваліфікаційної комісії суддів України у випадках, визначених законом (частина друга статті 42 Закону № 1798-VIII).

Відповідно до частини третьої статті 42 Закону № 1798-VIII дисциплінарне провадження включає:

1) попередню перевірку дисциплінарної скарги, вивчення матеріалів для встановлення ознак вчинення суддею дисциплінарного проступку, ухвалення рішення про залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги, відмову у відкритті дисциплінарної справи або відкриття дисциплінарної справи;

2) підготовку дисциплінарної справи до розгляду, розгляд дисциплінарної справи та ухвалення рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності;

3) розгляд скарги на рішення про притягнення до дисциплінарної відповідальності судді або про відмову в притягненні судді до дисциплінарної відповідальності.

Нормами пункту 4 частини першої статті 43 Закону № 1798-VIII встановлено, що дисциплінарний інспектор ВРП, визначений автоматизованою системою розподілу справ для попередньої перевірки відповідної дисциплінарної скарги (дисциплінарний інспектор ВРП - доповідач), за відсутності підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - протягом тридцяти днів з дня отримання такої скарги готує матеріали з пропозицією про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи. Цей строк може бути продовжений дисциплінарним інспектором, але у разі обґрунтованої потреби додаткової перевірки дисциплінарної скарги не більш як на п`ятнадцять днів.

Висновок дисциплінарного інспектора ВРП - доповідача за наслідками попередньої перевірки дисциплінарної скарги надалі розглядає - якщо не буде підстав для залишення без розгляду та повернення дисциплінарної скарги - Дисциплінарна палата ВРП, яка утворюється у складі ВРП для розгляду справ щодо дисциплінарної відповідальності суддів (частина друга статті 26 Закону № 1798-VIІІ), яка відтак ухвалює рішення про відкриття або про відмову у відкритті дисциплінарної справи.

Днем початку здійснення дисциплінарного провадження є день отримання Радою відповідної дисциплінарної скарги або день ухвалення Дисциплінарною палатою ВРП рішення про відкриття відповідної дисциплінарної справи за власною ініціативою чи день отримання ВРП відповідного звернення Вищої кваліфікаційної комісії суддів України (абзац третій частини другої статті 42 Закону № 1798-VIII).

Відтак, початок дисциплінарного провадження щодо судді слід ототожнювати не з датою відкриття дисциплінарної справи, а з датою отримання ВРП дисциплінарної скарги і що власне тривалість здійснення дисциплінарного провадження не може вплинути на перебіг строку притягнення до дисциплінарної відповідальності судді.

За прямою вказівкою Закону № 1798-VIII ухвалені в межах дисциплінарного провадження рішення про повернення дисциплінарної скарги (частина четверта статті 44), про відмову у відкритті дисциплінарної справи (частина друга статті 45), про відкриття дисциплінарної справи (частина друга статті 46) не підлягають оскарженню.

Відповідно до абзацу другого частини першої статті 51 Закону № 1798-VIII скаржник має право оскаржити рішення Дисциплінарної палати у дисциплінарній справі до ВРП лише за наявності дозволу Дисциплінарної палати на таке оскарження.

За змістом цих норм законодавець закріпив гарантії реалізації права будь-якої особи на звернення до ВРП із дисциплінарною скаргою щодо судді, проте акцентував, що право на звернення не можна ототожнювати із правом / інтересом скаржника щодо здійснення дисциплінарним органом певних дій, відкриття дисциплінарної справи чи притягнення до дисциплінарної відповідальності судді, відтак і не зумовлює права скаржника впливати на перебіг дисциплінарного провадження шляхом судового оскарження дій, бездіяльності чи рішень ВРП.

Протягом дисциплінарного провадження скаржник не позбавлений права на участь у цій процедурі в порядку, встановленому законом, проте його участь не є обов`язковою, а ухвалені ВРП чи її дисциплінарним органом рішення не можуть бути підставою для оскарження судових рішень, ухвалених суддею, щодо якого розглядалася скарга, або для перегляду їх за нововиявленими обставинами через притягнення до дисциплінарної відповідальності судді.

Отже, тлумачення в сукупності наведених норм засвідчує, що обставини здійснення дисциплінарного провадження (його тривалість, підстави відкриття дисциплінарної справи, відмова у відкритті дисциплінарної справи тощо) не змінюють обсяг прав, обов`язків чи інтересів особи, яка звернулася до ВРП зі скаргою щодо дисциплінарного проступку судді, і не впливають на них.

Аналогічний висновок викладено Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2025 року у справі №990/144/25.

Такої саме логіки дотримувався законодавець у приписах глави 4 «Дисциплінарне провадження щодо суддів» Закону № 1798-VIII, не передбачивши для особи, яка подала дисциплінарну скаргу, права на оскарження в дисциплінарному провадженні будь-яких рішень ВРП (її дисциплінарних органів, посадових осіб) під час здійснення попередньої перевірки дисциплінарної скарги та наділивши дисциплінарний орган ВРП виключними дискреційними повноваженнями щодо надання скаржнику дозволу на оскарження рішення, прийнятого за результатами розгляду дисциплінарної справи.

У цей спосіб у Законі № 1798-VIII фактично констатовано неможливість впливу обставин дисциплінарного провадження на права, обов`язки чи інтереси особи, яка звернулася з дисциплінарною скаргою щодо судді.

Таким чином, відсутність у позивача прав чи обов`язків у зв`язку з оскаржуваними діями, бездіяльністю чи рішеннями суб`єкта владних повноважень не породжує для останнього і права на захист, тобто права на звернення із цим адміністративним позовом.

За наведеного, Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2025 року у справі №990/144/25 констатувала, що сама по собі фактична тривалість здійснення ВРП дисциплінарного провадження щодо судді не порушує прав та інтересів особи, яка звернулася з відповідною дисциплінарною скаргою, і не може вплинути на них.

ОСОБА_1 оскаржив бездіяльність ВРП, що полягала в нерозгляді його скарги на суддю у визначений Законом № 1798-VIII строк.

Ураховуючи наведене вище, суд вважає, що посилання позивача на порушення його прав є безпідставними, оскільки дії, бездіяльність чи рішення ВРП у дисциплінарному провадженні щодо судді не можуть мати безпосереднього впливу на інтереси скаржника, не породжують, не змінюють і не припиняють прав чи обов`язків позивача ОСОБА_1 як особи, яка подала дисциплінарну скаргу.

Великою Палатою Верховного Суду сформульовано висновок у постанові від 06 березня 2025 року у справі №990/11/25, у постанові від 09 жовтня 2025 року у справі №990/144/25 про те, що позивач хоч і наділений правом подати скаргу на дії судді та ініціювати в такий спосіб дисциплінарне провадження, але не є безпосереднім учасником правовідносин, які виникають у зв`язку з вирішенням питання про притягнення судді до дисциплінарної відповідальності. Оцінювати дії судді під час виконання посадових обов`язків має право лише ВРП, рішення якої щодо притягнення чи відмови у притягненні судді до дисциплінарної відповідальності створюють юридичні наслідки для такого судді, а не для скаржника. Тому правом на оскарження дій/рішень ВРП, її органів, що здійснюють дисциплінарне провадження, наділені лише суб`єкти цього провадження в порядку, передбаченому законом.

Подання дисциплінарної скарги не є і не може бути способом захисту скаржника в інших правовідносинах, факт притягнення чи не притягнення судді до дисциплінарної відповідальності не призводить до зміни обсягу прав і обов`язків скаржника в матеріальних чи процесуальних правовідносинах, учасником яких є скаржник. По суті роль скаржника в поданні дисциплінарної скарги до ВРП обмежується в інформуванні компетентного державного органу про неналежну поведінку судді, а орган ВРП самостійно вирішує питання про достатність підстав для відкриття дисциплінарної справи.

З огляду на закріплені у Законі № 1798-VIІІ завдання дисциплінарного провадження і правовий статус ВРП у цих правовідносинах рішення, дії чи бездіяльність цього органу не може порушувати особистих прав та/або інтересів заявника, а тому таке рішення, дії чи бездіяльність ВРП не може бути самостійним предметом судового розгляду.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 09 жовтня 2025 року у справі №990/144/25, у постанові від 04.12.2025 у справі № 990/248/25 акцентувала на тому, що умови і порядок оскарження актів ВРП та її дисциплінарних палат у питаннях, які вирішуються під час дисциплінарного провадження щодо судді, зокрема в аспекті відкриття чи відмови у відкритті дисциплінарної справи, чітко регламентовані у Законі № 1798-VIІІ, який не передбачає судового контролю адміністративного суду на етапі попередньої перевірки дисциплінарної скарги і ухвалення рішення щодо відкриття дисциплінарної справи. Знов-таки, рішення Дисциплінарної палати ВРП щодо відкриття дисциплінарної справи теж не підлягає (з боку скаржника) оскарженню до компетентного органу (ВРП), тож якщо не підлягає оскарженню рішення дисциплінарного органу ВРП за результатами перевірки дисциплінарної скарги (відмова у відкритті, повернення або відкриття дисциплінарної справи), то немає і причин поширювати адміністративний судовий контроль на процедуру його прийняття.

Оскільки заявник за загальним правилом не наділений правом на оскарження дій, бездіяльності чи рішень ВРП під час здійснення дисциплінарного провадження, заявлені ним позовні вимоги не підлягають судовому розгляду, клопотання представника відповідача підлягає задоволенню, а провадження у цій справі - закриттю на підставі пункту 1 частини першої статті 238 КАС України.

Згідно з пунктом 1 частини першої статті 238 КАС суд закриває провадження у справі, якщо справу не належить розглядати за правилами адміністративного судочинства.

Частиною першою статті 239 КАС передбачено, що, якщо провадження у справі закривається з підстави, встановленої пунктом 1 частини першої статті 238 цього Кодексу, суд повинен роз`яснити позивачеві, до юрисдикції якого суду віднесено розгляд таких справ.

Суд відзначає, що поняття «спір, який підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства» слід тлумачити в більш широкому значенні, тобто як поняття, що стосується спорів, які не підлягають розгляду в порядку адміністративного судочинства, і спорів, які взагалі не підлягають судовому розгляду. Оскільки спір, за вирішенням якого звернувся позивач, не підлягає судовому розгляду, а тому немає підстав зазначати, до юрисдикції якого суду віднесено його вирішення.

Керуючись статтями 238, 250, 255, 266, 295 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

УХВАЛИВ:

Клопотання представника відповідача про закриття провадження у справі №990/56/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії задовольнити.

Провадження у справі №990/56/26 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Вищої ради правосуддя про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії закрити.

Ухвала набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо таку скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, ухвала Верховного Суду набирає законної сили після набрання законної сили рішенням Великої Палати Верховного Суду за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

--------------------

--------------------

--------------------

--------------------

--------------------

В.В. Хохуляк

Л.І. Бившева

І.А. Васильєва

Р.Ф. Ханова

В.П. Юрченко

Судді Верховного Суду