Справа № 280/11307/25
Суддя: Татаринов Дмитро Вікторович
Дата ухвалення: 2026-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

01 квітня 2026 року Справа № 280/11307/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Татаринова Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії,

ВСТАНОВИВ:

На адресу Запорізького окружного адміністративного суду надійшла справа за позовною заявою ОСОБА_1 (далі позивач) до Служби безпеки України (далі відповідач), в якій позивач (з урахуванням уточненої позовної заяви) просить суд:

- визнати протиправною бездіяльність Служби безпеки України щодо невиплати ОСОБА_1 компенсації витрат за лікування за власні кошти в розмірі 209 972,14 гривень;

- стягнути з Служби безпеки України на користь ОСОБА_1 компенсації витрат за лікування за власні кошти в розмірі 209 972,14 гривень.

Також, просив провести розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін.

Позовні вимоги мотивовані протиправною, на думку позивача, бездіяльністю відповідача щодо невиплати йому коштів, витрачених на лікування, загальна сума яких становить 209 972,14 грн.

Ухвалою суду від 29 грудня 2025 року позовну заяву залишено без руху у зв`язку із її невідповідністю вимогам статті 160 КАС України.

08 січня 2026 року представником позивача усунуто недоліки позовної заяви.

Ухвалою судді від 13 січня 2026 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до Служби безпеки України про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, в задоволенні клопотання представника позивача про призначення розгляду справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін відмовлено. Також, від відповідача витребувано докази по справі.

Відповідач проти задоволення позовних вимог заперечив та вказав на те, що відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, Порядку надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями (затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 1999 року № 1923 та Інструкції про організацію медичного забезпечення у Службі безпеки України (затверджена наказом ЦУ СБУ від 21 грудня 2017 року № 740 позивач був зобов`язаний невідкладно доповісти про отримання екстреної (невідкладної) медичної допомоги безпосередньому начальнику для ініціювання процесу медико-санітарного супроводу, однак з 09 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року жодних звернень щодо надання комплексно організаційних та лікувально профілактичних заходів для забезпечення військовослужбовця СБУ наявними лікарськими засобами та/або високотехнологічної медичної допомоги не надходило. Разом з цим зазначені вище механізми надання медичних послуг військовослужбовцям СБУ (або інших державних органів чи військових формувань) в закладах охорони здоров`я іншого відомчого підпорядкування з урахуванням положень відповідних нормативно-правових актів не передбачають можливості компенсації безпосередньо військовослужбовцю (особі, звільненій з військової служби) вартості отриманих та оплачених ним медичних послуг, адже відповідні розрахунки можуть здійснюватися виключно між відповідними відомствами з урахуванням оформленого направлення на лікування. Таким чином, законодавство України гарантує військовослужбовцям право на безоплатну медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, а також визначає механізми фінансування та організації такої допомоги, особливо в умовах воєнного стану. Усі витрати на лікування мають покриватися коштами державного бюджету, а не особистими коштами військовослужбовця, якщо лікування відбувалося за направленням відповідних органів у межах чинних нормативно правових актів. Водночас механізми прямої компенсації витрат особі за лікування, оплачене власним коштом, чинними нормативними актами не передбачені. Отже, у випадку звернення військовослужбовця до медичного закладу, що не належить до системи СБУ, компенсація витрат здійснюється між відомствами, а не безпосередньо особі, навіть за наявності направлення та підтверджуючих документів. Вказане узгоджується з принципом безоплатності медичної допомоги, закріпленим у Конституції України та спеціальними законами та підзаконними актами Підсумовуючи вищенаведене, на думку відповідача, обставини та доводи, які позивач виклав у своїй позовній заяві є необґрунтованими та безпідставними, а відтак у задоволенні позову просить відмовити.

У період з 06 березня 2026 року по 30 березня 2026 року суддя Запорізького окружного адміністративного суду Татаринов Д.В. був відсутній на робочому місці на підставі листка не працездатності

Суд, оцінивши повідомлені обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі, з огляду на наступне.

З матеріалів адміністративної справи судом встановлено, що у період з 20 лютого 2006 року по 04 квітня 2025 року позивач, ОСОБА_1 проходив військову службу в органах СБУ.

Наказом СБУ по особовому складу від 04 квітня 2025 року за № 457-ОС/ДСК позивача звільнено з військової служби за підпунктом «в» пункту 61 та абзацу 2 підпункту б, частини 5 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

09 грудня 2024 року ОСОБА_2 звернувся до Військово-медичної служби Управлінні СБУ в Миколаївській області, де направлено позивача до Міської лікарні №4, що підтверджується відповідним направленням, копія якого міститься в матеріалах справи.

Відповідно до інформаційної довідки з електронного направлення №058-2598 2470-9171 від 09 грудня 2024 року ОСОБА_1 09 грудня 2025 року ургентно госпіталізовано до КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №1 » з основним діагнозом гострий інфаркт міокарда. В КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №1» ОСОБА_1 перебував на стаціонарному лікуванні з 09 грудня 2024 року по 19 грудня 2024 року з діагнозом ІХС. Гострий (06 грудня 2024 року) Q-інфаркт міокарда задньої стінки лівого шлуночка (STEMI). Стенозуючий атеросклероз коронарних артерій (ургентна КАГ від 11 грудня 2024 року). Транзиторна АВ-блокада II ступеня (09-10 грудня 2024 року). Гостра серцева недостатність Killip I. СН стадія С, NYHA II. XCH 1, що підтверджується протоколом операції №1001, довідкою №1858 від 19.12.2025 та випискою із медичної карти стаціонарного хворого № 9542/1443.

Після чого, ОСОБА_1 перетранспортований до ДУ «Інститут серця МОЗ України», де перебував для проведення оперативного лікування з 20 грудня 2024 року по 26 грудня 2024 року та 23 грудня 2024 року йому зроблено реканалізація та стентування ПКА, реканалізація та стентування ПМШГ ЛКА, що підтверджується випискою із медичної картки амбулаторного (стаціонарного) хворого №8503/24 та заявою від 23 грудня 2024 року, копії яких містяться в матеріалах справи.

В подальшому, позивач направлений до Військової частини НОМЕР_1 та 27 грудня 2024 року та госпіталізований до терапевтичного відділення, де перебував до 31 грудня 2024 року, що підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого №38, копія якого міститься в матеріалах справи.

За результатами реканалізації та стентування ПКА 2 стегна витрачено особисті кошти у сумі 188 185,00 грн., що підтверджується квитанціями про оплату та рахунком КЦС -0403/12.2024.

Окрім того, у період з 26 грудня 2024 року по 07 червня 2025 року позивачем здійснено додаткові витрати на лікування, а саме придбання лікарських препаратів на загальну суму 21 787,14 грн.

Загальна сума витрат, сплачених ОСОБА_1 на лікування становить 209 972,14 грн.

18 серпня 2025 року позивач звернувся до Центрального управління Служби безпеки України про відшкодування витрат на лікування, однак листом фінансово-економічного управління Служби безпеки України від 23 вересня 2025 року за № 21/3/1-В-16379-1503/25 позивачу відмовлено у відшкодуванні коштів та вказано, що механізми надання медичних послуг військовослужбовцям СБУ (або інших державних органів чи військових формувань) в закладах охорони здоров`я іншого відомчого підпорядкування з урахуванням положень відповідних нормативно-правових актів не передбачають можливості компенсації безпосередньо військовослужбовцю (особі, звільненій з військової служби) вартості отриманих та оплачених ним медичних послуг адже відповідні розрахунки можуть здійснюватися виключно між відповідними відомствами з урахуванням оформленого направлення на лікування.

У зв`язку із відмовою у виплаті компенсації, позивач звернувся за захистом своїх прав звернувся до суду.

Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з наступних приписів законодавства.

Закон України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20 грудня 1991 року № 2011-XII (далі по тексту - Закон №2011) відповідно до Конституції України визначає основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їх сімей, встановлює єдину систему їх соціального та правового захисту, гарантує військовослужбовцям та членам їх сімей в економічній, соціальній, політичній сферах сприятливі умови для реалізації їх конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни та регулює відносини у цій галузі.

Відповідно до статті 1 Закону №2011 соціальний захист військовослужбовців - діяльність (функція) держави, спрямована на встановлення системи правових і соціальних гарантій, що забезпечують реалізацію конституційних прав і свобод, задоволення матеріальних і духовних потреб військовослужбовців відповідно до особливого виду їх службової діяльності, статусу в суспільстві, підтримання соціальної стабільності у військовому середовищі. Це право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, у старості, а також в інших випадках, передбачених законом.

В силу статті 1-2 Закону №2011 військовослужбовці користуються усіма правами і свободами людини та громадянина, гарантіями цих прав і свобод, закріпленими в Конституції України та законах України, з урахуванням особливостей, встановлених цим та іншими законами.

У зв`язку з особливим характером військової служби, яка пов`язана із захистом Вітчизни, військовослужбовцям надаються визначені законом пільги, гарантії та компенсації.

За правилами підпункту 1 пункту 1 статті 3 Закону №2011 дія цього Закону поширюється на військовослужбовців Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів спеціального призначення, державних органів спеціального призначення з правоохоронними функціями, Служби зовнішньої розвідки України, розвідувального органу Міністерства оборони України, розвідувального органу центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони державного кордону, Державної служби спеціального зв`язку та захисту інформації України (далі - військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів), які проходять військову службу на території України, і військовослужбовців зазначених вище військових формувань, правоохоронних та розвідувальних органів - громадян України, які виконують військовий обов`язок за межами України, у тому числі на території держави-агресора, під час їх безпосередньої участі у здійсненні та/або забезпеченні здійснення заходів, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку із збройною агресією проти України, а також на членів їх сімей.

Абзацами 1 -4 частини першої статті 11 Закону №2011 передбачено, серед іншого, що охорона здоров`я військовослужбовців забезпечується створенням сприятливих санітарно-гігієнічних умов проходження військової служби, побуту та системою заходів з обмеження дії небезпечних факторів військової служби, з урахуванням її специфіки та екологічної обстановки, які здійснюються командирами (начальниками) у взаємодії з місцевими органами виконавчої влади та органами місцевого самоврядування.

Турбота про збереження та зміцнення здоров`я військовослужбовців - обов`язок командирів (начальників). На них покладається забезпечення вимог безпеки при проведенні навчань, інших заходів бойової підготовки, під час експлуатації озброєння і військової техніки, проведення робіт та виконання інших обов`язків військової служби.

Військовослужбовці, військовозобов`язані та резервісти, які призвані на навчальні (або перевірочні) та спеціальні збори, мають право на безоплатну медичну допомогу у військово-медичних закладах охорони здоров`я. Військовослужбовці, резервісти під час служби у військовому резерві щорічно проходять медичний огляд, стосовно них проводяться лікувально-профілактичні заходи.

У разі відсутності за місцем проходження військової служби, навчальних (або перевірочних) та спеціальних зборів або за місцем проживання військовослужбовців військово-медичних закладів охорони здоров`я, відповідних відділень або ліжко-місць чи спеціального медичного обладнання, а також у невідкладних випадках медична допомога військовослужбовцям надається державними або комунальними закладами охорони здоров`я за рахунок програми державних гарантій медичного обслуговування населення або інших бюджетних програм, розпорядниками яких є органи управління такими закладами.

Відповідно до статті 23 Закону № 2011-XII фінансове забезпечення витрат, пов`язаних з реалізацією цього Закону, здійснюється за рахунок коштів, що передбачаються в Державному бюджеті України на відповідний рік для Міністерства оборони України, розвідувальних органів України та інших центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні військові формування та правоохоронні органи, інших джерел, передбачених законом.

Пільги, компенсації та гарантії, передбачені цим Законом надаються за рахунок і в межах бюджетних асигнувань на утримання відповідних бюджетних установ.

Відповідно до статті 27 Закону України «Про Службу безпеки України» від 25 березня 1992 року № 2229-XII Держава забезпечує соціальний і правовий захист військовослужбовців і працівників Служби безпеки України військовослужбовці Служби безпеки України користуються політичними, соціально-економічними та особистими правами і свободами, а також пільгами відповідно до Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей", цього Закону, інших актів законодавства.

Право на пільги зберігається за військовослужбовцями Служби безпеки України, яких звільнено зі служби за віком, через хворобу або за вислугою років.

Соціальний захист працівників, які уклали трудовий договір із Службою безпеки України, забезпечується на загальних підставах відповідно до законодавства про працю.

Основи організації медичного забезпечення в Службі безпеки України (далі - СБУ) та порядок здійснення медичного обліку в мирний час осіб, які мають право на отримання медичної допомоги в закладах охорони здоров`я СБУ визначено Інструкцією про організацію медичного забезпечення у Службі безпеки України, затвердженої наказом ЦУ СБУ 21 грудня 2017 року № 740 (далі Інструкція № 740).

Відповідно до пункту 3 розділу ІV Інструкції № 740 категорії осіб, які перебувають на медичному обліку, забезпечуються в закладах охорони здоров`я СБУ безоплатною медичною допомогою.

ЛЗ, визначені в Локальному формулярі, а у разі необхідності - за рішенням лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я СБУ й інші ЛЗ, які можуть закуповуватись за кошти державного бюджету з урахуванням кошторисних призначень, відпускаються безоплатно або на пільгових умовах:

при стаціонарному лікуванні - категоріям осіб, які перебувають на медичному обліку в СБУ, крім категорій осіб, які перебувають на медичному обліку в частині користування поліклінікою;

при амбулаторному лікуванні - військовослужбовцям СБУ, іншим категоріям осіб, які перебувають на медичному обліку в СБУ, - відповідно до законодавства України за рецептами лікарів амбулаторно-поліклінічних закладів СБУ.

ВМП забезпечуються безоплатно особи, зазначені в підпунктах 1, 6 пункту 1 розділу ІІ цієї Інструкції, - при стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я СБУ згідно з Локальним формуляром за видами медичної допомоги, що надається у відповідному закладі охорони здоров`я СБУ.

При стаціонарному лікуванні в державних та комунальних закладах охорони здоров`я, що не належать до системи СБУ, ЛЗ та ВМП безоплатно забезпечуються в межах кошторисних призначень на зазначені цілі військовослужбовці СБУ при направленні їх до цих закладів у порядку, визначеному цією Інструкцією.

Пунктом 6 розділу IV Інструкції № 740 передбачено, що рішення про направлення військовослужбовця СБУ до державного або комунального закладу охорони здоров`я, що не належить до системи СБУ, для надання необхідної медичної допомоги приймається комісією лікарів закладу охорони здоров`я СБУ за участю профільних фахівців.

На підставі прийнятого комісією рішення оформлюється направлення, яке підписують лікуючий лікар та начальник закладу охорони здоров`я СБУ (особа, яка заміщує його) .

В свою чергу, порядок надання медичної допомоги у військово-медичних закладах і взаєморозрахунків за неї між військовими формуваннями визначено відповідним Порядком, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 18 жовтня 1999 року №1923 (надалі Порядок № 1923).

Так, відповідно до пункту 2 Порядку №1923 медична допомога військовослужбовцям надається військово-медичними закладами інших військових формувань у разі відсутності за місцем проходження ними військової служби військово-медичних закладів відповідних військових формувань або відсутності у них необхідних відділень, фахівців чи спеціального медичного обладнання та у невідкладних випадках.

Згідно з пунктом 3 та пунктом 3-2 Порядку № 1923, витрати на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань відшкодовуються цим закладам центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, в яких проходять службу зазначені військовослужбовці, за рахунок коштів, передбачених державним бюджетом на утримання цих військових формувань.

На період дії правового режиму воєнного стану та протягом року з дня припинення або скасування дії воєнного стану на території України витрати на надання військовослужбовцям медичної допомоги військово-медичними закладами, зазначеними у пункті 1 цього Порядку, здійснюються за рахунок коштів, передбачених у державному бюджеті на утримання відповідних закладів.

Відповідно до пункту 4 Порядку № 1923 центральними органами виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, Національним антикорупційним бюро, Державним бюро розслідувань призначаються посадові особи - розпорядники кредитів, уповноважені здійснювати розрахунки за надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань. Ці посадові особи затверджують списки осіб, уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань. Списки посадових осіб, уповноважених здійснювати розрахунки за надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань, а також уповноважених видавати направлення для надання медичної допомоги, подаються центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані військові формування, військово-медичні заклади яких надаватимуть медичну допомогу, і цим військово-медичним закладам.

Згідно з пунктом 5 Порядку № 1923, надання медичної допомоги у військово-медичних закладах інших військових формувань провадиться за наявності засвідченого відповідною печаткою направлення уповноваженої на його видачу посадової особи, в якому зазначається міністерство, інший центральний орган виконавчої влади, якому підпорядковане військове формування, місцезнаходження і банківські реквізити органу військового управління (військової частини), уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату, та медичний висновок про необхідні види і обсяги медичної допомоги.

У разі надання екстреної медичної допомоги при захворюваннях і станах, зазначених у додатку, а також загостренні хронічних захворювань направлення за повідомленням відповідного військово-медичного закладу подається до нього протягом трьох діб з дня госпіталізації чи амбулаторного надання екстреної медичної допомоги.

Відповідно до пункту 6 Порядку № 1923, рахунки на оплату медичної допомоги протягом п`яти днів після її надання надсилаються до органу військового управління (військової частини) військового формування, уповноважена посадова особа якого буде здійснювати оплату. Вартість медичних послуг, які надаються військовослужбовцям інших військових формувань, встановлюється наказами керівників військово-медичних закладів, які надають ці послуги, у розмірі фактичних витрат на придбання медикаментів і перев`язувальних матеріалів, продуктів харчування та витрат на оплату комунальних послуг і енергоносіїв, що визначаються відповідно до законодавства, яке регулює здійснення розрахунків зазначених витрат виробництва продукції (робіт, послуг).

Пунктом 7 Порядку № 1923 визначено, що відшкодування витрат на надання медичної допомоги військовослужбовцям у військово-медичних закладах інших військових формувань здійснюється у 10-денний термін з дня надходження рахунків від військово-медичних закладів, в яких надавалася медична допомога. Копії платіжних доручень після здійснення оплати за надану медичну допомогу надсилаються на адресу військово-медичного закладу.

З вищевикладеного вбачається, що особа, яка має намір отримати безоплатну медичну допомогу у державних і комунальних закладах охорони здоров`я, з урахуванням положень Законів №№ 2011, 2229-XII, Порядку 1923 та Інструкції № 740 зобов`язана невідкладно доповісти про отримання екстреної (невідкладної) медичної допомоги безпосередньому начальнику для ініціювання процесу медико-санітарного супроводу.

Судом встановлено, що 09 грудня 2024 року Військово-медичною службою Управлінні СБУ в Миколаївській області направлено позивача до Міської лікарні №4, що підтверджується відповідним направленням, копія якого міститься в матеріалах справи.

Направлення надане до матеріалів адміністративної справи, досліджено судом та встановлено, що воно не відповідає вимогам наведеним судом відповідно до пункту 6 розділу IV Інструкції № 740.

Крім того, у період з 9 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року позивач проходив лікування у КНП Миколаївської міської ради «Міська лікарня №1», в подальшому був перетранспортований до ДУ «Інститут серця МОЗ України» з 20 грудня 2024 року по 26 грудня 2024 року та 23 грудня 2024 року та в подальшому був направлений до Військової частини НОМЕР_1 та 27 грудня 2024 року та госпіталізований до терапевтичного відділення, де перебував до 31 грудня 2024 року, що підтверджується виписним епікризом із медичної карти стаціонарного хворого №38.

Тобто, лікування позивачем здійснювалось не за заправленням Військово-медичної служби Управлінні СБУ в Миколаївській області від 09 грудня 2024 року.

Відтак, з урахуванням Законів №№ 2011, 2229-XII, Порядку 1923 та Інструкції № 740, з метою ініціювання процесу медико-санітарного супроводу та отримання безоплатної медичної допомоги, позивач у найкоротші строки мав доповісти своєму керівнику про отримання екстреної (невідкладної) медичної допомоги.

Доказів звернення позивача, у період з 9 грудня 2024 року по 31 грудня 2024 року із заявами про надання комплексно організаційних та лікувально профілактичних заходів для забезпечення військовослужбовця СБУ наявними лікарськими засобами та/або високо технологічної медичної допомоги до відповідача не надано.

Також, суд враховує, шо в матеріалах справи відсутні докази того, що медичні заклади, у яких позивач проходив лікування у грудні 2024 року є лікувальними закладами СБУ.

Відтак, у відповідача були відсутні підстави ініціювати процес медико-санітарного супроводу позивача.

Окрім того, Закони №№ 2011, 2229-XII, Порядок 1923 та Інструкція № 740 не передбачають можливості компенсації безпосередньо військовослужбовцю (особі, звільненій з військової служби) вартості отриманих та оплачених ним медичних послуг, адже відповідні розрахунки можуть здійснюватися виключно між відповідними відомствами з урахуванням оформленого направлення на лікування.

Суд зазначає, що законодавство України гарантує військовослужбовцям право на безоплатну медичну допомогу в державних і комунальних закладах охорони здоров`я, а також визначає механізми фінансування та організації такої допомоги, особливо в умовах воєнного стану. При цьому, усі витрати на лікування мають покриватися коштами державного бюджету, а не особистими коштами військовослужбовця, якщо лікування відбувалося за направленням відповідних органів у межах чинних нормативно правових актів.

Окрім того, зі змісту вище наведених нормативно-правових актів вбачається, що у випадку звернення військовослужбовця до медичного закладу, що не належить до системи СБУ, компенсація витрат здійснюється між відомствами, а не безпосередньо особі, навіть у разі направлення на підставі рішення комісії та підтверджуючих документів.

Вказане узгоджується з принципом безоплатності медичної допомоги, закріпленим у Конституції України та спеціальними законами та підзаконними актами.

Підсумовуючи вищенаведене, суд не вбачає правових відстав для задоволення позову ОСОБА_1 .

Відповідно до положень, закріплених статті 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Як зазначено в частині 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Згідно з частинами 1-3 статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

За наведених обставин, суд дійшов висновку про відмову у задоволенні позову.

З урахуванням положень статті 139 КАС України розподіл судових витрат не здійснюється.

Керуючись статтями 7, 9, 241-246, 250, 255, 262, 295 КАС України, суд, -

ВИРІШИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Служби безпеки України (01601, м. Київ, вул. Володимирська, 33, ) про визнання бездіяльності протиправною та зобов`язання вчинити певні дії, відмовити.

Розподіл судових витрат не здійснюється.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Рішення суду може бути оскаржено в апеляційному порядку до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його (її) проголошення, а якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Рішення у повному обсязі складено та підписано 01 квітня 2026 року.

Суддя Д.В. Татаринов