Справа № 160/32990/25
Суддя: Неклеса Олена Миколаївна
Дата ухвалення: 2026-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Неклеса О.М., розглянувши за правилами загального позовного провадження у письмовому провадженні адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку,-
До Дніпропетровського окружного адміністративного суду через систему «Електронний суд» надійшла позовна заява ОСОБА_1 (далі позивач, ОСОБА_1 ) до Національної поліції України (далі відповідач, Нацполіція України, НПУ), в якій позивач просить суд:
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 24.11.2025 року відкрито провадження за вищезазначеним позовом та призначено до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи.
12.12.2025 року до суду через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшли заперечення на відзив, в яких він не погоджується з доводами відповідача та просить визнати їх необґрунтованими, а позов задовольнити в повному обсязі. Наголошував на тому, що з 22.11.2022 по 17.01.2024 відповідач безпідставно не виплачував йому грошове забезпечення, що є неприпустимим для бюджетної установи, отже відповідач свідомо порушив чинне законодавство і основні гарантії держави. Твердження відповідача про неможливість застосування до спірних правовідносин норм КЗпП не відповідає вимогам сьогодення та не може бути підставою для відмови в задоволенні позову, з огляду на усталену практику Верховного Суду з цього питання. Протиправна поведінка відповідача у цьому випадку встановлена судом і не потребує додаткового доказування. Враховуючи тривале ігнорування відповідачем рішень судів та не виплату належних позивачем сум при звільненні, належним способом захисту своїх прав позивач вважає саме стягнення конкретних сум компенсації та середнього заробітку, оскільки інші способи захисту будуть довготривалими та такими, що не призведуть до поновлення його прав і очікуваного результату. Питання щодо співмірності та справедливості виплати середнього заробітку за час несвоєчасного розрахунку при звільненні позивач вважає недоречним, оскільки законом чітко визначений термін і сума компенсації, які відповідач повинен був дотримуватися станом на 24.10.2025 року, при виплаті заборгованості, проте відповідні нарахування не були здійснені. Окрім того, позивач констатував факт зменшення його середнього заробітку за останні 2 місяці до звільнення, оскільки не врахував виплати у лютому 2025 року за рішенням суду.
Також, 12.12.2025 року до суду через систему «Електронний суд» від ОСОБА_1 надійшло клопотання про витребування доказів.
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23.12.2025 року здійснено перехід до розгляду справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання було призначено на 22.01.2026 року о 13:30 год.
Підготовче засідання призначене на 22.01.2026 року не відбулося у зв`язку з відсутністю інтернет-зв`язку в приміщенні суду. Наступне підготовче засідання призначено на 29.01.2026 року о 13:30.
29.01.2026 року термін підготовчого судового провадження було продовжено на 30 днів, наступне підготовче засідання призначено на 19.02.2026 року на 13:30 год.
Також, ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 29.01.2026 року клопотання позивача про витребування доказів було задоволено, витребувано від Національної поліції України:
- розрахунок середнього розміру грошового забезпечення полковника поліції ОСОБА_1 за останні два місяці що передували звільненню;
Ухвалою Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19.02.2026 року поновлено провадження у справі.
19.02.2026 року в судовому засіданні оголошено перерву до 16.03.2026 року 13 год. 30 хв.
Від позивача до суду надійшло клопотання про розгляд справи у письмовому провадженні.
Вирішуючи питання щодо закриття підготовчого провадження та призначення розгляду справи в порядку письмового провадження, суд вважає за необхідне зазначити, що Указом Президента України від 24.02.2022 року № 64/2022 Про введення воєнного стану в Україні, у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб, який неодноразово продовжувався відповідними Указами Президента України та не скасований.
Статтею 3 Конституції України визначено, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю. Права і свободи людини та їх гарантії визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Держава відповідає перед людиною за свою діяльність. Утвердження і забезпечення прав і свобод людини є головним обов`язком держави.
Враховуючи те, що наявних в матеріалах справи письмових доказів достатньо для вирішення справи по суті та немає перешкод для розгляду справи в порядку письмового провадження, задля захисту життя та здоров`я учасників справи, у зв`язку з воєнним станом та численними повітряними тривогами, суд вирішив закрити підготовче провадження у справі, перейти до розгляду справи по суті в порядку письмового провадження.
Відповідно до ч. 4 ст. 243 КАС України судове рішення, постановлене у письмовому провадженні, повинно бути складено у повному обсязі не пізніше закінчення встановлених цим Кодексом строків розгляду відповідної справи, заяви або клопотання.
Вивчивши та дослідивши всі матеріали справи та надані докази, заслухавши пояснення сторін, а також проаналізувавши зміст норм матеріального права, що регулюють спірні правовідносини, з`ясувавши всі обставини справи, оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено та матеріалами справи підтверджено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , перебував на службі в Національній поліції України.
Наказом Національної поліції України від 17.08.2022 року №1103 о/с «По особовому складу» полковника поліції ОСОБА_1 призначено заступником начальника Кременчуцького районного управління поліції - начальником кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, у порядку переведення, встановивши йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 посадовий оклад у розмірі 3250,00грн, звільнивши з посади радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними Департаменту забезпечення діяльності Голови.
Не погоджуючись із наведеним наказом, позивач оскаржив його до суду.
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2022 у справі№ 160/14391/22, що набрало законної сили 17.04.2023 року:

- визнано протиправним та скасовано наказ Національної поліції України від 17.08.2022 року №1103 о/с «По особовому складу», яким полковника поліції ОСОБА_1 призначено заступником начальника Кременчуцького районного управління поліції - начальником кримінальної поліції Головного управління Національної поліції в Полтавській області, у порядку переведення, встановивши йому відповідно до постанови Кабінету Міністрів України від 11.11.2015 №988 посадовий оклад у розмірі 3250,00грн, звільнивши з посади радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними Департаменту забезпечення діяльності Голови;

- поновлено ОСОБА_1 на посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України з 18.08.2022.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 21.11.2022 у справі №160/14391/22 Національною поліцією України видано наказ від 25.01.2023 № 89 о/с, яким позивача поновлено на посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України з 18.08.2022.

Також, наказом Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 21.11.2022 № 530 о/с полковника поліції ОСОБА_1 було звільнено зі служби в поліції.

Не погодившись з цим наказом, позивач оскаржив його до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07.09.2023 у справі №160/20015/22 визнано протиправним та скасовано наказ Головного управління Національної поліції в Полтавській області від 21.11.2022 № 530 о/с, яким полковника поліції ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 20 грудня 2023 року апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Полтавській області залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 07 вересня 2023 року у справі №160/20015/22 залишено без змін.

Наказом НПУ від 11.01.2024 № 49 о/с скасовано наказ НПУ від 17.08.2022 № 1103 о/с, яким ОСОБА_1 був звільнений з посади радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними органами Департаменту забезпечення діяльності та переведений для подальшого проходження служби до ГУНП в Полтавській області.

Наказом НПУ від 12.01.2024 № 60 о/с полковника поліції ОСОБА_1 призначено на посаду радника Голови організаційно-аналітичного відділ Департаменту забезпечення діяльності Голови та відповідно до Постанови № 988 та згідно зі статтею 78 Закону № 580 установлено посадовий оклад 7600 грн.

Наказом НПУ від 15.01.2024 № 65 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 15.01.2024 за власним бажанням, з установленням йому премії для проведення розрахунку при звільненні у розмірі 130 %, з виплатою одноразової грошової допомоги при звільнені зі служби в поліції та компенсації за невикористані відпустки. Встановлено стаж служби в поліції для виплати надбавки за вислугу років та одноразової грошової допомоги при звільненні - 25 років 05 місяців 01 день, та вислугу років для призначення пенсії - 30 років 00 місяців 22 дні.

При звільненні позивачу було нараховано до виплати грошове забезпечення у розмірі 690 707, 47 грн. та одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 442175,00 грн., всього 1 132 882, 47 грн.

17.01.2024 року, після утримання обов`язкових платежів та зборів на банківські реквізити позивача перераховано кошти:

- платіжною інструкцією від 16.01.2024 № 37 (дата виконання 17.01.2024 року) грошове забезпечення (за 2022-2024 рік, на виконання наказів НПУ від 11.01.2024 № 49 о/с, від 12.01.2024 № 60 о/с, від 15.01.2024 № 65 о/с), компенсація за невикористану відпустку, компенсація податку з доходів фіз.осіб за 01.2024 у сумі 680346,81 грн.;

- платіжною інструкцією від 16.01.2024 № 38 (дата виконання 17.01.2024 року) на виконання наказу від 15.01.2024 № 65 о/с позивачу було здійснено перерахування одноразової грошової допомоги при звільненні за 01.2024, компенсацію податку на доходи фіз.осіб за 01.2024 у сумі 435542,37 грн.

Вважаючи протиправною бездіяльність Національній поліції України щодо невиплати грошового забезпечення полковнику поліції ОСОБА_1 по посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними Департаменту забезпечення діяльності Голови за період з 22.11.2022 року, позивач звернувся до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року у справі №160/24396/23 адміністративний позов ОСОБА_1 задоволено частково.

Визнано протиправною бездіяльність Національній поліції України щодо невиплати грошового забезпечення полковнику поліції ОСОБА_1 по посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними Департаменту забезпечення діяльності Голови за період з 22.11.2022 по день ухвалення рішення суду 19.01.2024 року.

Зобов`язано Національну поліцію України нарахувати та виплатити полковнику поліції ОСОБА_1 по посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними Департаменту забезпечення діяльності Голови заборгованість щодо невиплаченого грошового забезпечення з 22.11.2022 по 19.01.2024 року за посадою Радника Голови Департаменту забезпечення діяльності Голови Національної поліції України в розмірі 919186,56 грн. (дев`ятсот дев`ятнадцять тисяч сто вісімдесят шість грн. 56 копійки), з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів.

В частині присудження виплати заробітної плати в межах суми стягнення за один місяць 66067,20 грн. (шістдесят шість тисяч шістдесят сім грн. двадцять копійок), суд допустив негайне виконання рішення.

У задоволенні решти позовних вимог суд відмовив.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 06.06.2024 року у справі №160/24396/23 апеляційні скарги ОСОБА_1 та Національної поліції України задоволено частково. Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 19 січня 2024 року у справі № 160/24396/23- скасовано та ухвалено нове судове рішення, постановлено:

- позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити частково;

- визнати протиправною бездіяльність Національній поліції України щодо невиплати грошового забезпечення полковнику поліції ОСОБА_1 по посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними Департаменту забезпечення діяльності Голови за період з 22.11.2022 по 15.01.2024 року;

- зобов`язати Національну поліцію України нарахувати та виплатити полковнику поліції ОСОБА_1 грошове забезпечення по посаді радника Голови відділу взаємодії з правоохоронними Департаменту забезпечення діяльності Голови за період з 22.11.2022 по 15.01.2024 року, з відрахуванням установлених законом податків та інших обов`язкових платежів, та з урахуванням вже проведених виплат та платежів при його звільненні;

- в задоволенні решти позовних вимог ОСОБА_1 відмовлено.

Після звільнення позивача Національною поліцією України була виплачена заборгованість з виплати заробітної плати ОСОБА_1 за період з 18.08.2022 року по 15.01.2024 року.

Не погоджуючись із вказаною виплатою відповідача та вважаючи дії відповідача щодо не включення до його складу щомісячного грошового забезпечення за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року грошових складових: надбавки за специфічні умови проходження служби (100%) - 15000,00 грн.; доплати за науковий ступінь (10%) - 760,00 грн.; премії (130%) - 39988,00 грн., додаткової винагороди 30000,00 грн. протиправними, позивач звернувся до суду.

Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі №160/16618/24 адміністративний позов ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправними дії та зобов`язання вчинити певні дії - задоволено.

Визнано протиправними дії Національної поліції України щодо не включення до складу щомісячного грошового забезпечення ОСОБА_1 за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року грошових складових: надбавки за специфічні умови проходження служби (100%) - 15000,00грн.; доплати за науковий ступінь (10%) - 760,00грн.; премії (130%) - 39988,00грн., додаткової винагороди 30000,00грн.

Зобов`язано Національну поліцію України здійснити ОСОБА_1 перерахунок виплаченої заробітної плати за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року із включенням до щомісячних грошових складових: надбавки за специфічні умови проходження служби (100%) - 15000,00грн.; доплати за науковий ступінь (10%) - 760,00грн.; премії (130%) - 39988,00грн., додаткової винагороди 30000,00 грн.

Зобов`язано Національну поліцію України виплатити на користь ОСОБА_1 різницю у розмірі заробітної плати із врахуванням обов`язкових платежів, податків та зборів до бюджету за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року.

Постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 11 липня 2025 року у справі № 160/16618/24 апеляційну Національної поліції України - залишено без задоволення, рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року - залишено без змін.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі №160/16618/24 позивачу було здійснено перерахунок грошового забезпечення за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року та донараховано 1 188 557, 70 грн., до зазначеної суми включено: надбавки за специфічні умови проходження служби, доплати за науковий ступінь кандидата або доктора наук, премії, винагороди по ПКМУ №168.

24.10.2025 року, після утримання обов`язкових платежів та зборів на банківські реквізити позивача перераховано кошти у сумі 1 129 129, 81 грн., що підтверджується платіжною інструкцією №6236 від 23.10.2025 року (дата виконання 24.10.2025 року), копія якої міститься в матеріалах справи.

Вважаючи протиправною бездіяльність Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців, а також щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством, позивач звернувся до суду з цим позовом.

Надаючи правову оцінку відносинам, що виникли між сторонами, суд виходить з наступного.

Відповідно до ч.2 ст.19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Згідно зі ст.43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.

Правові засади організації та діяльності Національної поліції України, статус поліцейських, а також порядок проходження служби в Національній поліції України визначені Законом України "Про Національну поліцію" від 02.07.2015 року № 580-VIII.

Порядок та умови виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції та здобувачам вищої освіти закладів вищої освіти із специфічними умовами навчання, що здійснюють підготовку поліцейських, затверджено наказом Міністерства внутрішніх справ України 06.04.2016 № 260 та зареєстровано в Міністерстві юстиції України 29 квітня 2016 р. за №669/28799, який, зокрема, визначає критерії виплати грошового забезпечення поліцейським Національної поліції України.

Разом з тим, ані Законом України "Про Національну поліцію", ані зазначеним вище Порядком чи іншими положеннями спеціального законодавства не передбачена відповідальність роботодавця за порушення строків розрахунку при звільненні, проте така відповідальність врегульована Кодексом законів про працю України.

Слід зазначити, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово зазначав про те, що непоширення норм Кодексу законів про працю України на поліцейських стосується саме порядку та умов визначення норм оплати праці (грошового забезпечення) та порядку вирішення спорів щодо оплати праці.

Питання ж відповідальності за затримку розрахунку при звільненні поліцейських зі служби в поліції не врегульовані положеннями спеціального законодавства, що регулює порядок, умови, склад, розміри виплати грошового забезпечення. Водночас такі питання врегульовані статтями 116, 117 КЗпП України.

Отже, за загальним правилом пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі. Тому, до спірних правовідносин підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України.

Аналогічна правова позиція викладена, зокрема, у постановах Верховного Суду від 13.02.2020 року у справі №813/356/16 та від 20.07.2023 року у справі № 200/18480/21.

Верховний суд також у постанові від 20.07.2023 року у справі № 200/18480/21 при розгляді подібних до спірних правовідносин зазначив, враховуючи те, що спеціальним законодавством, яке регулює оплату праці поліцейських, не встановлено дату проведення остаточного розрахунку зі звільненими працівниками та відповідальність роботодавця за невиплату або несвоєчасну виплату працівнику всіх належних сум, суд погоджується з доводами скаржника про можливість застосування норм статей 116-117 КЗпП України як таких, що є загальними та поширюються на правовідносини, які виникають під час звільнення зі служби в поліції.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд при розгляді цієї справи не вбачає підстав для відступу від викладеної вище правової позиції та вважає, що наведені правові норми, якими врегульовані спірні в цій частині правовідносини, підлягають саме такому застосуванню.

Отже, до спірних правовідносин щодо стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні підлягають застосуванню відповідні положення Кодексу законів про працю України (далі КЗпП України).

Статтею 47 КЗпП України передбачено, що роботодавець зобов`язаний у день звільнення видати працівникові копію наказу (розпорядження) про звільнення, письмове повідомлення про нараховані та виплачені йому суми при звільненні (стаття 116) та провести з ним розрахунок у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, а також на вимогу працівника внести належні записи про звільнення до трудової книжки, що зберігається у працівника.

Відповідно до ч.1 ст.116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про суми, нараховані та виплачені працівникові при звільненні, із зазначенням окремо кожного виду виплати (основна та додаткова заробітна плата, заохочувальні та компенсаційні виплати, інші виплати, на які працівник має право згідно з умовами трудового договору і відповідно до законодавства, у тому числі при звільненні) роботодавець повинен письмово повідомити працівника в день їх виплати.

Приписами ч.2 ст.116 КЗпП України передбачено, що у разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити не оспорювану ним суму.

Відповідно до ст.117 КЗпП України у разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців.

При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті.

Отже, на підприємство, установу, організацію покладено обов`язок провести зі звільненим працівником повний розрахунок, виплатити всі суми, що йому належать. У разі невиконання такого обов`язку наступає передбачена статтею 117 КЗпП України відповідальність.

Метою такого законодавчого регулювання є захист майнових прав працівника у зв`язку з його звільненням з роботи, зокрема, захист права працівника на своєчасне одержання заробітної плати за виконану роботу, яка є основним засобом до існування працівника, необхідним для забезпечення його життя.

Відповідно до правової позиції, сформованої у постанові Великої Палати Верховного Суду від 30 січня 2019 року у справі №910/4518/16, за змістом приписів статей 94, 116, 117 КЗпП України і статей 1, 2 Закону України від 24 березня 1995 року №108/95-ВР «Про оплату праці», середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за своєю правовою природою є спеціальним видом відповідальності роботодавця, спрямованим на захист прав звільнених працівників щодо отримання ними в передбачений законом строк винагороди за виконану роботу (усіх виплат, на отримання яких працівники мають право згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій), який нараховується у розмірі середнього заробітку та не входить до структури заробітної плати.

Наведені вище висновки узгоджуються з позицією Великої Палати Верховного Суду, наведеною в постанові від 26 лютого 2020 року у справі №821/1083/17, згідно з якою під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору і відповідно до державних гарантій, встановлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем (заробітна плата, компенсація за невикористані дні відпустки, вихідна допомога тощо).

Відповідно до рішення Конституційного Суду України від 22.02.2012 р. № 4-рп/2012 у справі №1-5/2012 за статтею 47 КЗпП України роботодавець зобов`язаний виплатити працівникові при звільненні всі суми, що належать йому від підприємства, установи, організації, у строки, зазначені у статті 116 КЗпП України, а саме в день звільнення або не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок.

Не проведення з вини власника або уповноваженого ним органу розрахунку з працівником у зазначені строки є підставою для відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, тобто виплати працівникові його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку.

Судом встановлено та сторонами не заперечується, що наказом НПУ від 15.01.2024 № 65 о/с ОСОБА_1 звільнено зі служби в поліції з 15.01.2024 року.

При звільненні йому було нараховано до виплати грошове забезпечення у розмірі 690 707, 47 грн. та одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 442175,00 грн., всього 1 132 882, 47 грн., які після утримання обов`язкових платежів та зборів виплачені 17.01.2024 року, що підтверджується платіжними інструкціями від 16.01.2024 № 37 та №38, копії яких містяться в матеріалах справи, та не заперечується сторонами.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі №160/16618/24 позивачу було здійснено перерахунок грошового забезпечення за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року та донараховано 1 188 557, 70 грн., які після утримання обов`язкових платежів та зборів виплачені 24.10.2025 на банківські реквізити позивача, що підтверджується платіжною інструкцією №6236 від 23.10.2025 року, копія якої міститься в матеріалах справи, та не заперечується сторонами.

Отже, відповідачем було порушено вимоги ст.116 КЗпП України, якою передбачено, що при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення.

З огляду на те, що відповідачем по справі не було здійснено повного розрахунку з позивачем у визначені ст.116 КЗпП України строки з вини останнього, зазначене є правовою підставою для його відповідальності згідно зі ст.117 КЗпП України.

Велика Палата Верховного Суду у своїй постанові від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23 вказала, що установлення максимального і преклюзивного строку для нарахування середнього заробітку (…але не більше як за шість місяців) не слід тлумачити як відмову від застосування принципу пропорційності при визначенні остаточного розміру стягнення (пункт 93 постанови).

Законодавче рішення усуває ризик «нескінченної» відповідальності в часі, проте не вирішує проблему можливості неспівмірності суми компенсації та розміру основного боргу, яка може виникати і в межах установленого шестимісячного строку. Законодавець установив максимальний поріг відповідальності, однак не визначив, що сума компенсації має бути безумовно стягнута незалежно від обставин (пункт 94 постанови).

Шестимісячне обмеження не нівелює необхідності застосування судом критеріїв, визначених Великою Палатою. Суд при вирішенні подібного спору має оцінювати обставини справи (зокрема, розмір боргу) для визначення справедливого розміру компенсації, який може дорівнювати середньому заробітку за шість місяців, однак може бути і значно меншим, але в будь-якому разі не може перевищувати цю встановлену законом межу ( пункт 97 постанови).

Велика Палата Верховного Суду також у пункті 98 згаданої постанови зазначила, що Закон №2352-ІХ не змінив правову природу відшкодування за статтею 117 КЗпП України, яка залишається компенсаційною. Оскільки мета норми права компенсація, а не покарання, тому і принципи, як-от розумності, справедливості та пропорційності слід застосовувати до визначення розміру компенсації незмінно і послідовно.

Відтак, у вказаній постанові Велика Палата Верховного Суду відступила від правових висновків, викладених у постанові від 06.12.2024 р. у справі №440/6856/22 та сформулювала такий правовий висновок:

«105. Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом №2352-ІХ, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.

106. Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період компенсації не може перевищувати шести місяців».

Тобто, із аналізу наведених правових висновків Великої Палати Верховного Суду слідує, що при розгляді справ про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, судами має братися до уваги співмірність заявлених до стягнення суми до відшкодування та те, що розмір такого відшкодування судом може бути зменшено і після 19 липня 2022 року.

Відтак, ці правові висновки підлягають застосуванню адміністративним судом до правовідносин у даній справі в обов`язковому порядку, в силу приписів ч.5 ст.242 Кодексу адміністративного судочинства України.

Так, із наявних в матеріалах справи документів судом встановлено, що ОСОБА_1 при звільненні було нараховано та виплачено грошове забезпечення у розмірі 690 707, 47 грн. та одноразова грошова допомога при звільненні у розмірі 442175,00 грн., всього 1 132 882, 47 грн.

На виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі №160/16618/24 позивачу було здійснено перерахунок грошового забезпечення за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року та 24.10.2025 року донараховано і виплачено 1 188 557, 70 грн.

Із аналізу встановлених вище обставин слідує, що станом на дату звільнення позивача зі служби в поліції - 15.01.2024 року, ОСОБА_1 мав право на отримання виплат у загальній сумі 2 321 440, 17 грн., із розрахунку: 1 132 882, 47 грн. (сума нарахована та виплачена при звільненні)+ 1 188 557, 70 грн. (нарахована та виплачена сума грошового забезпечення на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі №160/16618/24 за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року).

Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що відповідач у даних правовідносинах допустив затримку розрахунку при звільненні позивача у період з 15.01.2024 року по 24.10.2025 року, що є підставою для його відповідальності, передбаченої статтею 117 КЗпП України, та свідчить про обов`язок відповідача здійснити виплату ОСОБА_1 його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто з 15.01.2024 року по 14.07.2025 року, яка самостійно відповідачем здійснена не була.

За наведених обставин суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців.

Порядок обчислення середньої заробітної плати, який застосовується, зокрема і у випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України №100 від 08.02.1995 р. (далі - Порядок №100).

Пунктом 2 Порядку №100 передбачено, що середньомісячна заробітна плата обчислюється, виходячи з виплат за останні два календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.

Відповідно до довідки №29/5-40 від 03.02.2026 року, яка була надана відповідачем на виконання ухвали суду від 26.01.2026 року, середньоденний розмір грошового забезпечення ОСОБА_1 , з урахуванням рішень судів у справі №160/16618/24, за останні два календарні місяці роботи, що передують його звільненню листопад-грудень 2023 року, складає 2319,61 грн. Такий розрахунок відповідачем було зроблено з огляду на розмір грошового забезпечення позивача за листопад та за грудень 2023 року по 70748,00 грн., всього за 2 місяці 141 496,00 грн.

Відповідач у додаткових поясненнях не погоджується з розрахунком середнього грошового забезпечення наведений позивачем та вважає, що він не може бути покладений в основу судового рішення, оскільки здійснений із порушенням преюдиціально встановлених обставин, норм матеріального права та власних актів відповідача. Позивач зауважив, що рішенням суду від 06.05.2025 у справі №160/16618/24 встановлено склад щомісячного грошового забезпечення позивача за період з 22.11.2022 по 15.01.2024, який включає, зокрема, додаткову винагороду у розмірі 30 000 грн щомісячно. На виконання рішення суду у справі №160/16618/24 відповідачем видано наказ №1750 о/с від 15.10.2025, яким передбачено здійснення перерахунку грошового забезпечення позивача із включенням до щомісячних складових, зокрема додаткової винагороди 30 000 грн. Однак у розрахунку середнього грошового забезпечення відповідач цю складову виключив. Позивач вважає, що розмір його грошового забезпечення складав: за листопад 2023 100 748,00 грн., за грудень 2023 100 748,00 грн, що підлягає врахуванню при обчисленні середнього грошового забезпечення за останні два місяці, які передували звільненню.

З наведеними доводами позивача суд не погоджується, з огляду на наступне.

Як вбачається із рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06.05.2025 у справі №160/16618/24, суд дійшов висновку про необхідність здійснити перерахунок виплаченої позивачу заробітної плати за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року із включенням до щомісячних грошових складових додаткової винагороди 30000,00 грн., з огляду на інформацію про складові грошового забезпечення за посадою Радника Голови за січень - жовтень 2023 року, в які входила додаткова винагорода відповідно до Постанови №168, у зв`язку з чим суд вирішив, що позивач працюючи у спірний період, мав право на отримання додаткової винагороди в розмірі від 30000 гривень на ряду з іншими працівниками, які займали аналогічну посаду та отримували додаткову винагороду, передбачену Постановою №168.

Водночас, питання щодо включення додаткової винагороди в розмірі 30000 гривень до складових грошового забезпечення при обчисленні середнього заробітку за останні два місяці перед звільненням на підставі Порядку №100 не було предметом спору у жодній із справ за позовами позивача, таке питання судами не досліджувалось та не вирішувалось.

Отже, обставини встановлені у справі №160/16618/24 щодо нарахування позивачу додаткової винагороди в розмірі від 30000 гривень не мають преюдиційного значення при вирішенні питання щодо розрахунку середнього заробітку позивача за останні два місяці перед звільненням на підставі Порядку №100.

Тоді як, Верховний суд у постанові від 31 січня 2025 року у справі № 460/2645/24 та у постанові від 24 липня 2025 року у справі №300/8802/23, при вирішенні питання щодо включення додаткової винагороди до складу середнього заробітку, визначеного на підставі Порядку №100, зазначив таке.

За своєю правовою природою, додаткова винагорода, запроваджена Постановою № 168, є додатковим видом грошового забезпечення, яку законодавець відніс до категорії винагород, виплату якої запроваджено під час воєнного стану, яка має компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов.

Водночас абзацом першим пункту 3 Порядку № 100 визначено, що при обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору, крім визначених у пункті 4 цього Порядку.

За змістом пункту 4 Порядку № 100 при обчисленні середньої заробітної плати не враховуються, зокрема, одноразові виплати (компенсація за невикористану відпустку, матеріальна допомога, допомога працівникам, які виходять на пенсію, вихідна допомога тощо); пенсії, державна допомога, соціальні та компенсаційні виплати, грошова винагорода за сумлінну працю та зразкове виконання службових обов`язків.

Аналізуючи наведене вище, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду дійшов висновку, що делегуючи Кабінету Міністрів України право визначати розміри грошового забезпечення, а Міністру оборони України установлювати порядок його виплати, законодавець установив певну ієрархію щодо визначення переліку складових грошового забезпечення, що ураховуються при обчисленні окремих видів виплат, а також при обчисленні середньої заробітної плати відповідно до Порядку № 100.

Отже, саме норми положення Порядку № 100 унормували приписи Закону, установивши пряму норму щодо виключення винагород та компенсаційних виплат із категорії складових грошового забезпечення, з суми яких обчислюється середня заробітна плата для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

За таких обставин і правового регулювання Верховний суд дійшов висновку, що суди попередніх інстанцій мотивовано виходили з того, що додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, запроваджена на період дії воєнного стану має компенсаційну мету, - часткова відплата за особливості несення служби в умовах війни та не має регулярного характеру й виплачується на підставі наказів командирів (начальників), за певних умов, за змістом Порядку №100, не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Таким чином, згідно з висновками Верховного суду, наведеними у постанові від 31 січня 2025 року у справі № 460/2645/24 та у постанові від 24 липня 2025 року у справі №300/8802/23, додаткова винагорода, передбачена Постановою № 168, за змістом Порядку №100, не враховується при обчисленні середньої заробітної плати для розрахунку відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд при розгляді цієї справи не вбачає підстав для відступу від викладеної вище правової позиції та вважає, що наведені правові норми, якими врегульовані спірні в цій частині правовідносини, підлягають саме такому застосуванню.

Отже доводи позивача про те, що розрахунок середнього грошового забезпечення здійснений позивачем не може бути покладений в основу судового рішення, оскільки здійснений із порушенням преюдиціально встановлених обставин, норм матеріального права та власних актів відповідача, не знайшли свого підтвердження під час розгляду справи, а тому відхиляються судом, як безпідставні.

Таким чином, суд вважає за доцільне при обчисленні середнього заробітку позивача за час затримки розрахунку при звільненні використовувати розмір середнього заробітку позивача за останні два календарні місяці роботи, що передують його звільненню листопад-грудень 2023 року, наведений у довідці №29/5-40 від 03.02.2026 року, а саме - 2319,61 грн.

Також суд вважає безпідставним здійснений позивачем розрахунок середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні виходячи із 183 календарних днів, оскільки положеннями пункту 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком.

Враховуючи те, що ні спеціальним законодавством, ні іншими нормами чинного законодавства не визначено, що середній заробіток, передбачений статтею 117 КЗпП України, розраховується виходячи з календарних днів за шість місяців, а позивачем не обґрунтовано жодним чином обрахунок середнього заробітку виходячи з календарних днів, суд вважає, що в даному випадку, при визначенні днів за які позивачу слід нарахувати середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, застосуванню підлягає пункт 8 Порядок №100.

Отже, в даному випадку, на переконання суду, нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного заробітку позивача на число робочих днів, а не календарних, як помилково вважає позивач.

Оскільки судом визначено, що відповідач повинен здійснити виплату ОСОБА_1 його середнього заробітку за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців, тобто з 15.01.2024 року по 14.07.2024 року (включно), середній заробіток слід рахувати виходячи з робочих днів за цей період.

За період з 15.01.2024 року по 14.07.2024 року (включно) в Україні було 130 робочих дні, а саме: січень (з 15.01): 13 робочих днів (з 23 загальних за місяць); лютий: 21 робочий день; березень: 21 робочий день; квітень: 22 робочих дні; травень: 23 робочих дні (свята 1 та 8 травня робочі); червень: 20 робочих днів (свято 28 червня робочий); липень (до 14.07): 10 робочих днів (з 23 загальних за місяць).

Отже середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні позивача зі служби в поліції підлягає розрахунку за 130 робочих дні періоду з 15.01.2024 року по 14.07.2024 року (включно).

Таким чином, середній заробіток позивача, з урахуванням приписів статті 117 КЗпП України, виходячи із розрахунку 2319,61 грн. (середньоденний розмір грошового забезпечення позивача з урахуванням рішення суду у справі №160/16618/24) х 130 (робочих днів з 15.01.2024 року по 14.07.2024 року) складає 301 549,30 грн.

Як уже зазначалося вище, Велика Палата Верховного Суду звернула увагу на те, що встановлений ст.117 КЗпП України механізм компенсації роботодавцем працівнику середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні не передбачає чітких критеріїв встановлення справедливого та розумного балансу між інтересами звільненого працівника та його колишнього роботодавця (пункт 71 постанови від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц).

Суд може зменшити розмір відшкодування, передбаченого ст.117 КЗпП України, і таке зменшення має залежати від розміру недоплаченої суми (постанови ВП Верховного Суду від 26.06.2019р. у справі №761/9584/15-ц, від 08.10.2025р. у справі №489/6074/23, а також постанова Верховного Суду від 03.11.2025 р. у справі №400/4999/24).

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 08.10.2025 р. у справі №489/6074/23 у пункті 106 зазначила, що, розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі №761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо).

При цьому, слід зазначити, що застосування принципу співмірності при визначенні розміру відшкодування працівникові середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні є правом суду, яке реалізується у кожній справі індивідуально на підставі обставин справи, які в кожній з них є різними.

Враховуючи те, що розмір середнього заробітку позивача за період з 15.01.2024 року по 14.07.2024 року (включно) складає 301 549, 30 грн., згідно наведеного вище розрахунку суду, що становить 25,37 % від нарахованої та виплаченої 24.10.2025 року суми грошового забезпечення на виконання рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 06 травня 2025 року у справі №160/16618/24 за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року (1 188 557,70 грн.), суд вважає, що в даному випадку застосування критеріїв зменшення розміру відшкодування, визначеного відповідно до ст.117 КЗпП України, виходячи із середнього заробітку затримки роботодавцем розрахунку при звільненні, є недоцільним, оскільки визначена судом сума є співмірною до розміру основного боргу.

Відтак, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд вважає, що належним способом захисту порушених прав позивача є обчислення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за період з 15.01.2024 року по 14.07.2024 року (включно) у розмірі 301 549, 30 грн. без застосування критеріїв зменшення.

Щодо компенсації позивачу компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, суд зазначає наступне.

Питання, пов`язані зі здійсненням компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, врегульовані Законом України "Про компенсацію громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати" від 19.10.2000 року № 2050-ІІІ (далі - Закон № 2050-ІІІ)

Згідно із статтею 1 Закону №2050-ІІІ підприємства, установи і організації всіх форм власності та господарювання здійснюють компенсацію громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати, у тому числі з вини власника або уповноваженого ним органу (особи).

Статтею 2 Закону № 2050-ІІІ визначено, що компенсація громадянам втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати провадиться у разі затримки на один і більше календарних місяців виплати доходів, нарахованих громадянам за період починаючи з дня набрання чинності цим Законом.

Під доходами у цьому Законі слід розуміти грошові доходи громадян, які вони одержують на території України і які не мають разового характеру, серед іншого: соціальні виплати; заробітна плата (грошове забезпечення), сума індексації грошових доходів громадян (абзац другий частини другої статті 2 Закону № 2050-III).

Зі змісту цієї норми випливає, що право на компенсацію частини доходів у громадянина пов`язується з настанням такого юридичного факту (події), як невиплата грошового доходу у встановлені строки його виплати.

Відповідно до статті 3 Закону №2050-ІІІ сума компенсації обчислюється шляхом множення суми нарахованого, але не виплаченого громадянину доходу за відповідний місяць (після утримання податків і обов`язкових платежів) на індекс інфляції в період невиплати доходу (інфляція місяця, за який виплачується доход, до уваги не береться).

Слід зазначити, що використане у статті 3 Закону №2050-ІІІ формулювання, що компенсація обчислюється шляхом множення суми «нарахованого, але не виплаченого грошового доходу» за відповідний місяць, означає, що має існувати обов`язкова складова обчислення компенсації - невиплачений грошовий дохід, який може бути або нарахований, або який можна нарахувати, зокрема, і на підставі судового рішення.

У відповідності до приписів ст.4 Закону №2050-ІІІ передбачено, що виплата громадянам суми компенсації провадиться у тому є місяці, у якому здійснюється виплата заборгованості за відповідний місяць.

З метою реалізації Закону №2050-ІІІ, постановою Кабінету Міністрів України від 21.02.2001 року № 159 було затверджено Порядок проведення компенсації громадянам втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням термінів їх виплати, який містить аналогічні наведеним вище положення.

Наведене нормативне регулювання не встановлює першості нарахування і виплати доходу, який своєчасно не був виплачений, та не ставить у залежність компенсацію втрати частини грошових доходів від попереднього, окремого нарахування доходів. За цим регулюванням правове значення має те, чи з порушенням строків був виплачений нарахований дохід, чи виплачений і коли цей платіж, чи не нараховувався і не виплачувався грошовий дохід, право на який визнано судовим рішенням. Саме ці події є тими юридичними фактами, з якими пов`язується виплата компенсації втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати.

Тобто зміст і правова природа спірних правовідносин у розумінні положень статей 1-3 Закону № 2050-ІІІ дають підстави вважати, що право на компенсацію втрати частини грошових доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати особа набуває незалежно від того, чи були такі суми їй попередньо нараховані, але не виплачені.

Такий підхід до розуміння зазначених норм права сформулював Верховний Суд України у постановах від 19 грудня 2011 року у справі №6-58цс11, від 11 липня 2017 року у справі № 2а-1102/09/2670 та підтримується Верховним Судом, зокрема, у постановах від 22 червня 2018 року у справі № 810/1092/17, від 13 січня 2020 року у справі № 803/203/17, від 29 квітня 2021 року у справі № 240/6583/20, від 22 травня 2025 року у справі №160/19149/23.

Відповідно до ч.5 ст.242 КАС України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Суд при розгляді цієї справи не вбачає підстав для відступу від викладеної вище правової позиції та вважає, що наведені правові норми, якими врегульовані спірні в цій частині правовідносини, підлягають саме такому застосуванню.

Отже, у випадку бездіяльності власника або уповноваженого ним органу щодо нарахування та виплати громадянину належних йому до виплат сум доходу, така особа має право на компенсацію втрати доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати за умови зобов`язання власника або уповноваженого ним органу здійснити донарахування належних громадянину сум доходів.

Враховуючи наявність факту несвоєчасної виплати ОСОБА_1 грошового забезпечення за період з 22.11.2022 року по 15.01.2024 року у розмірі 1 188 557, 70 грн., суд дійшов висновку, що позивач має право на компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку з порушенням строків такої виплати, яка відповідачем самостійно не нарахована та не виплачена.

За наведених обставин суд вважає обґрунтованими та такими, що підлягають задоволенню позовні вимоги щодо визнання протиправною бездіяльності Національної поліції України щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Слід зазначити, що у рішеннях по справах «Клас та інші проти Німеччини», «Фадєєва проти Росії», «Єрузалем проти Австрії» Європейський суд з прав людини зазначив, що суд не повинен підміняти думку національних органів будь-якою своєю думкою. Згідно Рекомендації Комітету Міністрів Ради Європи № R(80)2 стосовно здійснення адміністративними органами влади дискреційних повноважень, прийнятої Комітетом Міністрів Ради Європи 11 березня 1980 року на 316-й нараді, під дискреційним повноваженням слід розуміти повноваження, яке адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин.

Адміністративний суд не наділений повноваженнями втручатися у вільний розсуд (дискрецію) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за критеріями, визначеними статтею 2 КАС України.

Завдання правосуддя полягає не у забезпеченні ефективності державного управління, а в гарантуванні дотримання вимог права, інакше порушується принцип розподілу влади. Принцип розподілу влади не допускає надання адміністративному суду адміністративно-дискреційних повноважень єдиним критерієм здійснення правосуддя є право. Тому завданням адміністративного суду є контроль за легітимністю прийняття рішень.

Згідно з абзацом 2 частини 4 статті 245 КАС України, у випадку, якщо прийняття рішення на користь позивача передбачає право суб`єкта владних повноважень діяти на власний розсуд, суд зобов`язує суб`єкта владних повноважень вирішити питання, щодо якого звернувся позивач, з урахуванням його правової оцінки, наданої судом у рішенні.

Враховуючи те, що за приписами статті 1 Закону №2050-ІІІ та Порядку №159 нарахування та виплата компенсації громадянам втрати частини доходів у випадку порушення встановлених строків їх виплати є компетенцією підприємств, установ і організацій, де працювала особа, а відповідач не заперечує проти розрахунку відповідача для визначення суми компенсації відповідно до постанови КМУ №159, суд вважає необґрунтованими та безпідставними вимоги позивача щодо здійснення обрахунку розміру компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати саме судом.

В розглядуваному випадку питання щодо нарахування та виплати позивачу суми компенсації втрати частини доходів, зокрема її розмір, є повноваженнями відповідача, а враховуючи відсутність на цей час факту нарахування позивачу такої компенсації та, відповідно, спору щодо розміру такої компенсації, обрахунок розміру компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати судом не здійснюється.

Щодо вимог позивача стягнути з Національної поліції України на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період шести місяців та компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством, суд зазначає наступне.

Оскільки на цей час середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні та компенсація втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати ОСОБА_1 не нараховані, вимоги позивача щодо стягнення зазначених виплат, на думку суду, є передчасними, а тому задоволенню не підлягають.

Відповідно до ч.2 ст.9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Враховуючи визнання судом протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та не виплати позивачу середнього заробітку та відповідної компенсації, керуючись ч.2 ст.9 КАС України, належним та ефективним способом захисту порушених прав позивача суд вважає саме зобов`язання Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період шести місяців у сумі 301 549,30 грн., а також зобов`язання Національної поліції України нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Інші доводи не є юридично значимими та не впливають на висновки суду.

Слід зазначити, що Європейський суд з прав людини вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (PRONINA v. UKRAINE, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).

Окрім того, що згідно з п. 41 висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Ради Європи щодо якості судових рішень обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Відповідно до ч. 2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, адміністративні суди перевіряють: чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії): безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.

Частиною 1 статті 6 КАС України визначено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави.

Згідно з ч. 1 ст. 9 КАС України, розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

У відповідності до ч. 1 і ч.2 ст.73 КАС України, належними є докази, які містять інформацію щодо предмету доказування.

Предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Частиною 1 статті 77 КАС України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Відповідно до ч. 2 ст.77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

За наведених обставин та беручи до уваги норми чинного законодавства, якими врегульовані спірні відносини, суд дійшов висновку про часткове задоволення позовних вимог.

Вирішуючи питання щодо розподіл судових витрат, суд виходить з наступного.

Згідно з ч.1 ст.139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.

Відповідно до ч.3 ст.139 КАС України при частковому задоволенні позову судові витрати покладаються на обидві сторони пропорційно до розміру задоволених позовних вимог. При цьому суд не включає до складу судових витрат, які підлягають розподілу між сторонами, витрати суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката та сплату судового збору.

Як вбачається з матеріалів справи, позивачем при зверненні до суду понесені судові витрати, пов`язані зі сплатою судового збору за подання адміністративного позову до суду в розмірі 15403,15 грн., що підтверджується наявною у матеріалах справи копією платіжної інструкції №64775 від 05.09.2024 року.

Враховуючи те, що позовну заяву задоволено частково, з виходом за межі позовних вимог, проте фактично всі вимоги позивача судом задоволені, суд вважає, що понесені ОСОБА_1 судові витрати у вигляді сплаченого судового збору підлягають стягненню на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача у повному обсязі, а саме у розмірі 1211,20 грн.

Керуючись статтями 2, 9, 72, 77, 139, 241, 243-246, 257, 258, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ВИРІШИВ:

Позовну заяву ОСОБА_1 до Національної поліції України про визнання протиправною бездіяльності, стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку, задовольнити частково.

Визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України () щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні за шість місяців.

Зобов`язати Національну поліцію України () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні за період шести місяців у сумі 301 549,30 грн.

Визнати протиправною бездіяльність Національної поліції України () щодо не нарахування та невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсації втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

Зобов`язати Національну поліцію України () нарахувати та виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) компенсацію втрати частини заробітної плати у зв`язку із порушенням строків її виплати відповідно до індексу зростання цін на споживчі товари і тарифи на послуги у порядку, встановленому чинним законодавством.

В іншій частині позовних вимог,- відмовити.

Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Національної поліції України () на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп.

Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог ст.255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в порядку та строки, передбачені ст.ст.295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Звернути увагу учасників справи, що відповідно до частини 7 статті 18 Кодексу адміністративного судочинства України особам, які зареєстрували офіційні електронні адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, суд вручає будь-які документи у справах, в яких такі особи беруть участь, виключно в електронній формі шляхом їх направлення на офіційні електронні адреси таких осіб, що не позбавляє їх права отримати копію судового рішення у паперовій формі за окремою заявою.

Повний текст рішення складено та підписано 31.03.2026 року.

Суддя О.М. Неклеса