Справа № 320/26468/25
Суддя: Вісьтак М.Я.
Дата ухвалення: 2026-04-01 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

КИЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

01 квітня 2026 року № 320/26468/25

Київський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Вісьтак М. Я., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні) в приміщенні суду м. Києва адміністративний позов ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії,

встановив:

Позивач ОСОБА_1 звернувся у Київський окружний адміністративний суд із адміністративним позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про зобов`язання вчинити певні дії, у якому просить суд:

-підтвердити страховий стаж ОСОБА_1 для нарахування пенсії за період підприємницької діяльності з 01.07.1993 року до 02.12.1997 року;

-зобов`язати відповідача зарахувати страховий стаж за період 01.07.1993 - 02.12.1997 роки до загального страхового стажу та зробити розрахунок пенсії з його урахуванням;

Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями для розгляду зазначеної справи визначено головуючого суддю Вісьтак М. Я.

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 02.06.2025 року ухвалено залишити без руху позовну заяву ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у місті Києві про зобов`язання вчинити певні дії

Ухвалою Київського окружного адміністративного суду від 16.06.2025 року відкрито провадження у справі.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що з 1993 року ОСОБА_1 здійснював підприємницьку діяльність, перебував на обліку як фізична особа-підприємець у відповідних податкових органах м. Києва та сплачував обов`язкові платежі, у тому числі страхові внески до Пенсійного фонду України, що підтверджується наявними свідоцтвами про державну реєстрацію (1993, 1995, 1997 роки), реєстрацією в Державному реєстрі фізичних осіб-платників податків (з 27.05.1996). За твердженням позивача, у період 1993 1997 років він фактично здійснював підприємницьку діяльність, що підтверджується, зокрема, актом документальної перевірки ДПІ від 20.11.1995, яким встановлено факт його реєстрації в Пенсійному фонді України, сплату страхових внесків, початок діяльності з 01.07.1993 та відсутність порушень щодо сплати обов`язкових платежів. Разом з тим, при зверненні до Пенсійного фонду України (зокрема, 20.12.2023, 04.11.2024 та 25.12.2024) позивачу було відмовлено у врахуванні зазначеного періоду до страхового стажу та у перерахунку пенсії у зв`язку з відсутністю відомостей про сплату внесків. Подальше звернення від 25.02.2025 також не призвело до зарахування цього періоду, оскільки відповідач наполягав на необхідності подання додаткових підтверджуючих документів. ОСОБА_1 вважає такі дії неправомірними, посилаючись на те, що відповідно до чинного на той час законодавства (зокрема, статті 56 Закону України «Про пенсійне забезпечення» у редакції, що діяла у 1993 1997 роках), періоди підприємницької діяльності зараховуються до трудового стажу за умови сплати внесків, що у його випадку підтверджено документально. При цьому для періодів до 01.01.2004 законодавство допускає підтвердження стажу іншими документами, а не виключно індивідуальними відомостями. Додатково ОСОБА_1 зазначає, що його підприємницька діяльність підтверджується також матеріалами податкових перевірок (1996 рік), рішеннями податкового органу та судовими документами, за результатами яких не встановлено порушень щодо сплати страхових внесків. Водночас відсутні дані про припинення ним підприємницької діяльності у встановленому порядку. З огляду на викладене, ОСОБА_1 вважає, що спірний період 1993 1997 років підлягає зарахуванню до його страхового стажу, а за відсутності окремих документів такий стаж може бути встановлений у судовому порядку.

Щодо позиції відповідача.

У вказаний строк відповідач не надав суду відзив на позовну заяву, відповідно до вимог ст. 162 Кодексу адміністративного судочинства України, без поважних причин.

У матеріалах справи міститься довідка про доставку електронного листа, що свідчить про отримання відповідачем 18.06.2025 року копії ухвали суду про відкриття провадження, у його електронний кабінет.

Строк, встановлений для надання відзиву на позовну заяву станом на день ухвалення рішення сплив.

Будь-яких заяв від відповідача не надходило, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості встановити його правову позицію щодо предмета спору.

Відповідно до ч. 6 статті 162 Кодексу адміністративного судочинства України , у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Однак, суд вважає необхідним зазначити, що на момент ухвалення рішення відповідач надав необхідні докази витребувані ухвалою суду, а саме: належним чином засвідчені копії матеріалів пенсійної справи позивача.

Клопотань від сторін про розгляд справи в судовому засіданні з повідомленням (викликом) сторін не надходило.

Оскільки розгляд справи відбувався в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи, судове засідання в справі не проводилось та особи, які беруть участь у справі не викликались.

На підставі викладеного, судовий розгляд справи здійснювався за правилами спрощеного позовного провадження на підставі наявних у суду матеріалів, без фіксування судового процесу за допомогою звукозаписувального технічного засобу (ч. 4 ст. 229 Кодексу адміністративного судочинства України).

Розглянувши справу у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) сторін за наявними у справі матеріалами (у письмовому провадженні), дослідивши письмові докази наявні у матеріалах справи, всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд встановив наступні обставини та дійшов наступних висновків.

На підставі матеріалів справи суд встановив, що ОСОБА_1 , починаючи з 1993 року, здійснював підприємницьку діяльність та був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності у встановленому законом порядку.

Позивач зазначає, що у зв`язку зі зміною місця проживання з 02.12.1997 він був зареєстрований у Московському районі м. Києва, що підтверджується, зокрема, свідоцтвом про державну реєстрацію суб`єкта підприємницької діяльності №05394 від 18.11.1997 та свідоцтвом про державну реєстрацію фізичної особи-підприємця №508943 серії В01.

Разом з тим, суд встановив, що в матеріалах справи відсутні вказані свідоцтва, на якв посилається позивач, у зв`язку з чим суд позбавлений можливості дослідити їх зміст та надати належну правову оцінку.

20.12.2023 позивач звернувся до Пенсійного фонду України через електронний кабінет із запитом про надання інформації щодо сплати страхових внесків за період підприємницької діяльності у 1993 1997 роках, на який листом від 12.01.2024 йому було відмовлено .

04.11.2024 ОСОБА_1 звернувся до органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком, у межах якої подав документи на підтвердження своєї підприємницької діяльності, зокрема акт документальної перевірки Державної податкової інспекції від 20.11.1995. Водночас спірний період підприємницької діяльності до страхового стажу зарахований не був .

Також судом встановлено, що 25.12.2024 позивач звернувся до відповідача із заявою про перерахунок пенсії, однак за результатами її розгляду вказаний період повторно не був включений до страхового стажу .

25.02.2025 позивач звернувся до Пенсійного фонду України із заявою про сприяння у пошуку документів, необхідних для зарахування періоду підприємницької діяльності до страхового стажу. У відповіді на зазначене звернення позивачу було відмовлено та запропоновано надати документи, що підтверджують сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України

Суд, надаючи оцінку спірним правовідносинам, застосовує такі норми законодавства.

Відповідно до статті 1 Конституції України, Україна є суверенна і незалежна, демократична, соціальна, правова держава.

Стаття 3 Конституції України, відповідно, гарантує, що людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю.

Офіційне тлумачення положення статті 1 Конституції України міститься у рішенні Конституційного Суду України № 3-рп/2012 від 25 січня 2012 року, згідно якого Основними завданнями соціальної держави є створення умов для реалізації соціальних, культурних та економічних прав людини, сприяння самостійності і відповідальності кожної особи за свої дії, надання соціальної допомоги тим громадянам, які з незалежних від них обставин не можуть забезпечити достатній рівень життя для себе і своєї сім`ї.

Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.

Положеннями статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого, зокрема, людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави. Суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики ЄСПЛ. Звернення до адміністративного суду для захисту прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.

Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.

Статтею 8 Закону України Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування (далі - Закон № 1058-ІV) передбачене право громадян на отримання пенсійних виплат та соціальних послуг.

Відповідно до статті 1 Закону № 1058-ІV, страхові внески - кошти відрахувань на соціальне страхування, збір на обов`язкове державне пенсійне страхування та страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування, сплачені (які підлягають сплаті) згідно із законодавством, що діяло раніше; надходження від сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, що спрямовуються на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування.

Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до закону сплачують єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування та/або є платниками відповідно до цього Закону.

Відповідно до пункту 1 частини 1 та частини 3 статті 24 Закону № 1058-ІV, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

Страхові внески на загальнообов`язкове державне пенсійне страхування найманих працівників та інших осіб, які належать до кола осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та зазначені у статті 11 Закону № 1058-ІV, сплачуються їх роботодавцями та безпосередньо застрахованими особами.

Порядок обчислення та сплати страхових внесків встановлено у частині 1 статті 20 Закону № 1058-ІV, якою передбачено, що страхові внески обчислюються виключно в грошовій формі, у тому числі з виплат (доходу), що здійснюються в натуральній формі.

Обчислення страхових внесків застрахованих осіб, здійснюється страхувальниками на підставі бухгалтерських та інших документів, відповідно до яких провадиться нарахування (обчислення) або які підтверджують нарахування (обчислення) заробітної плати (доходу), грошового забезпечення, на які відповідно до цього Закону нараховуються страхові внески.

Відповідно до ч. 12 ст. 20 цього Закону страхові внески підлягають сплаті незалежно від фінансового стану платника страхових внесків.

Таким чином, страхові внески є складовою умовою існування солідарної системи і підлягають обов`язковій сплаті, перерахунок пенсії провадиться з урахуванням часу, коли особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, та за який підприємством, де працює людина, (страхувальником) сплачені щомісячні страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.

При цьому, у ч. 10 ст. 20 Закону № 1058-ІV, вказано, що якщо страхувальники несвоєчасно або не в повному обсязі сплачують страхові внески, до них застосовуються фінансові санкції, передбачені цим Законом, а посадові особи, винні в порушенні законодавства про сплату страхових внесків, несуть дисциплінарну, адміністративну, цивільно-правову або кримінальну відповідальність згідно із законом.

Відповідно до положень ст. 106 Закону № 1058-XV, відповідальність за несплату страхових внесків несе підприємство-страхувальник, оскільки здійснює нарахування страхових внесків із заробітної плати застрахованої особи.

Отже, обов`язок по сплаті страхових внесків та відповідальність за несвоєчасну або не в повному обсязі сплату страхових внесків законом покладено на страхувальника.

Така правова позиція зазначена у постанові Верховного Суду від 24.05.2018 у справі № 490/12392/16-а.

Тобто, відповідно до усталеної судової практики, зокрема правових позицій Верховного Суду, відсутність в інформаційній базі системи персоніфікованого обліку відомостей про сплату страхових внесків сама по собі не є безумовною підставою для відмови у зарахуванні відповідних періодів до страхового стажу, оскільки працівник не повинен нести негативні наслідки неналежного виконання підприємством-страхувальником обов`язку щодо сплати страхових внесків.

Верховний Суд у своїй постанові від 02 серпня 2022 року у справі № 560/4616/20 дійшов висновків, що внаслідок невиконання підприємством обов`язку по нарахуванню та сплаті внесків до Пенсійного фонду України позивач позбавлений соціальної захищеності та пенсійного стажу за час роботи на такому підприємстві у спірні періоди, що є неприпустимим та таким, що суперечить основним конституційним засадам в сфері соціального захисту.

Разом із тим суд звертає увагу, що зазначена правова позиція застосовується виключно за умови підтвердження факту існування страхувальника та перебування особи у статусі застрахованої, а саме за наявності доказів того, що особа перебувала у трудових відносинах із роботодавцем, який був зареєстрований як платник страхових внесків та на якого законом покладено обов`язок щодо їх нарахування і сплати.

Предметом цього спору є період роботи підприємницької діяльності ОСОБА_1 з 01.07.1993 року до 02.12.1997 року, який не був зарахований відповідачем до страхового стажу.

На підтвердження здійснення підприємницької діяльності у вказаний період позивачем подано, зокрема: акт документальної перевірки Державної податкової інспекції від 20.11.1995; документи органів державної податкової служби, у тому числі рішення та листи, складені за результатами перевірок.

Разом з тим, як встановлено судом під час розгляду справи, подані позивачем документи підтверджують факт здійснення підприємницької діяльності у спірний період, однак не містять належних та достатніх доказів, які б беззаперечно підтверджували сплату страхових внесків до Пенсійного фонду України, що є необхідною умовою для зарахування відповідного періоду до страхового стажу.

Так, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.

Пунктом 2.1 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», затвердженого постановою Правління Пенсійного фонду України від 25.11.2005 № 22-1 (далі Порядок № 22-1), передбачено, що до заяви про призначення пенсії за віком додаються документи: що підтверджує реєстраційний номер облікової картки платника податків (крім осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті), або свідоцтво про загальнообов`язкове державне соціальне страхування; документи про стаж, що визначені Порядком підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі - Порядок підтвердження наявного трудового стажу). За періоди роботи після впровадження персоніфікованого обліку орган, що призначає пенсію, додає індивідуальні відомості про застраховану особу з реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - реєстр застрахованих осіб) за формою згідно з додатком 4 до Положення про реєстр застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, затвердженого постановою правління Пенсійного фонду України від 18.06.2014 № 10-1, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 08.07.2014 за № 785/25562 (у редакції постанови правління Пенсійного фонду України від 27.03.2018 № 8-1) (далі - Положення), а у разі необхідності - за формою згідно з додатком 3 до Положення (далі - індивідуальні відомості про застраховану особу).періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховуються до страхового стажу для призначення пенсії до 01.01.2004, зараховуються до страхового стажу на підставі документів, визначених Порядком підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженим постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637, де основним документом, що підтверджує стаж до впровадження персоніфікованого обліку, є трудова книжка.

За відсутності трудової книжки або у випадках, коли записи у ній відсутні чи містять неправильні або неточні дані, для підтвердження стажу приймаються лише документи, передбачені цим Порядком, у тому числі дані Реєстру застрахованих осіб, виписки та довідки з інформаційних систем підприємств, особові рахунки та відомості про виплату заробітної плати, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання, а також інші документи, які містять відомості про періоди роботи.

Водночас, суд вважає, що документи, надані позивачем у цій справі, а саме: акт документальної перевірки Державної податкової інспекції від 20.11.1995, рішення та листи органів державної податкової служби, складені за результатами перевірок, підтверджують лише факт здійснення позивачем підприємницької діяльності у відповідний період, але не містять належних відомостей щодо нарахування та сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.

У зв`язку з цим такі документи не є належними та достатніми доказами для зарахування відповідних періодів до страхового стажу.

Підстав для включення до страхового стажу періодів, за які відсутні записи у трудовій книжці, уточнюючі документи або відомості з персоніфікованого обліку, суд не вбачає.

Суд зазначає, що під час розгляду справи досліджено всі надані сторонами докази, у тому числі матеріали пенсійної справи позивача, пояснення сторін, довідки та інші документи, подані на підтвердження виконання нею трудових обов`язків у різні періоди.

Так, дослідивши акт документальної перевірки Державної податкової інспекції від 20.11.1995, наданий позивачем на підтвердження своїх доводів, суд дійшов наступних висновків.

З аналізу змісту зазначеного акта вбачається, що позивач був зареєстрований як суб`єкт підприємницької діяльності та фактично здійснював підприємницьку діяльність у перевіряємий період, зокрема з 01.07.1993 по 30.09.1995. Актом також зафіксовано здійснення фінансово-господарської діяльності позивача, що підтверджується наявністю обліку доходів і витрат, товарних залишків, руху коштів та використання банківських рахунків.

Таким чином, суд приходить до висновку, що вказаний акт є належним доказом здійснення позивачем підприємницької діяльності та підтверджує її реальний характер і тривалість у відповідний період.

Разом з тим, оцінюючи зміст акта в сукупності з іншими доказами у справі, суд встановив, що наведені у ньому відомості щодо відсутності порушень та своєчасності сплати обов`язкових платежів мають загальний характер та не містять конкретизації щодо сплати саме страхових внесків до Пенсійного фонду України.

Зокрема, акт не містить відомостей про розмір, періодичність та дати сплати страхових внесків, а також не містить посилань на відповідні платіжні документи чи інші первинні документи, які б підтверджували факт їх сплати.

Крім того, суд враховує, що дані податкового обліку не є тотожними даним персоніфікованого обліку в системі Пенсійного фонду України, а відтак сам по собі акт податкової перевірки не може підтверджувати факт зарахування страхових внесків до відповідної системи обліку.

За таких обставин суд дійшов висновку, що акт документальної перевірки підтверджує факт здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірний період, однак не є належним та достатнім доказом фактичної сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України, що є обов`язковою умовою для зарахування відповідного періоду до страхового стажу.

Оцінивши надані сторонами докази в їх сукупності, суд дійшов висновку про відсутність підстав для задоволення позову з огляду на таке.

Судом встановлено, що позивач звертався до відповідача з питання врахування спірного періоду підприємницької діяльності до страхового стажу, зокрема під час призначення пенсії та шляхом подання заяви про її перерахунок. Водночас за результатами розгляду таких звернень відповідачем було відмовлено у зарахуванні періоду з 01.07.1993 по 02.12.1997 до страхового стажу у зв`язку з відсутністю належних підтверджуючих документів.

Дослідивши подані позивачем докази, суд встановив, що вони підтверджують факт здійснення позивачем підприємницької діяльності у спірний період, однак не містять належних та достатніх відомостей щодо нарахування та сплати страхових внесків до Пенсійного фонду України.

При цьому суд враховує, що відповідно до вимог законодавства, чинного на момент виникнення спірних правовідносин, зарахування періодів підприємницької діяльності до страхового (трудового) стажу можливе за умови підтвердження сплати відповідних внесків. Сам по собі факт здійснення підприємницької діяльності не є достатньою підставою для включення такого періоду до страхового стажу.

Таким чином, позивачем не доведено належними та допустимими доказами обставини, з якими закон пов`язує виникнення у нього права на зарахування спірного періоду до страхового стажу.

Додатково суд зазначає, що матеріали справи не містять окремої заяви позивача до відповідача про зарахування спірного періоду до страхового стажу як самостійної вимоги. Зазначена обставина підтверджує, що позивач не надав відповідачу належних та достатніх документів, які б давали підстави для вирішення питання про зарахування відповідного періоду у позасудовому порядку.

За таких обставин суд дійшов висновку, що відповідач діяв у межах наданих повноважень та відповідно до вимог законодавства, а підстави для задоволення позовних вимог відсутні.

Згідно з частиною першою статті 9 Кодексу адміністративного судочинства України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.

Частиною першою статті 72 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що доказами в адміністративному судочинстві є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до частини другої статті 73 Кодексу адміністративного судочинства України предметом доказування є обставини, які підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.

Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання (частини перша та друга статті 76 Кодексу адміністративного судочинства України).

Згідно з частинами 1, 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Відповідно до положень статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Всебічно перевіривши обставини, на яких вони ґрунтуються у відповідності з нормами права, що підлягають застосуванню до даних правовідносин, суд дійшов висновку, що позовні вимоги задоволенню не підлягають, з вище окреслених підстав.

На підставі наведеного та керуючись статтями 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

вирішив:

У задоволенні позову ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України в місті Києві (, місцезнаходження: 04053, м. Київ, вул. Бульварно-Кудрявська, 16) про визнання дій суб`єкта владних повноважень протиправними та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Надіслати учасникам справи (їх представникам) копію судового рішення в порядку, передбаченому ч. 5 ст. 251 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

У разі оголошення судом лише вступної та резолютивної частини рішення, або розгляду справи в порядку письмового провадження, апеляційна скарга подається протягом тридцяти днів з дня складення повного тексту рішення.

Суддя Вісьтак М.Я.