Справа № 160/27038/25
Суддя: Конєва Світлана Олександрівна
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 рокуСправа №160/27038/25

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:

головуючого судді Конєвої С.О.

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

19.09.2025р. через системи «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати молодшому сержанту ОСОБА_1 одноразової грошової винагороди у розмірі 1000 000 (один мільйон) гривень на підставі абзацу четвертого пункту 4 Постанови Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2025 року №153;

- зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачеві одноразову грошову винагороду у розмірі 1000 000 гривень 00 копійок.

Свої позовні вимоги позивач обґрунтовує тим, що він був прийнятий на військову службу під час воєнного стану у віці до 25 років, за час проходження військової служби брав безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних дій, що підтверджується відповідною довідкою №5567 від 16.09.2024р. та довідкою про обставини травми (поранення) №2406/24 від 12.03.2024р., пов`язаної із захистом Батьківщини. 11.02.2025 було прийнято постанову Кабінету Міністрів України №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» №153 у редакції постанови КМУ №942 від 30.07.2025р. (далі - Постанова КМУ №153), відповідно до абзацу 4 пункту 4 якої, позивач вважає, що він має право на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 мільйон гривень. Однак, позивач зазначив, що вказана одноразова грошова винагорода йому при звільненні 29.08.2025р. не були нарахована та виплачена всупереч наведених вище вимог постанови КМУ №153, що позивач вважає бездіяльністю відповідача, яку просить суд визнати протиправною. Також у контексті Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод, позивач вважає, що така бездіяльність відповідача порушує принцип правової визначеності, який є складовою верховенства права та свавільна відмова застосувати чітку норму постанови КМУ №153 підриває довіру до державних інституцій та створює правову невизначеність.

Ухвалою суду від 08.10.2025р. відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами та зобов`язано відповідача протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; надати докази правомірності бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.

Зазначена ухвала суду була отримана відповідачем у його електронному кабінеті 09.10.2025р., що підтверджується змістом довідки про доставку електронного листа, яка наявна в матеріалах справи, та є належним повідомленням відповідача про дату та час розгляду справи у відповідності до вимог ст.ст.18,251 КАС України.

На виконання вимог зазначеної ухвали суду, через систему «Електронний суд» 29.10.2025р. від відповідача надійшов відзив на позов, у якому відповідач просив позовні вимоги позивача залишити без задоволення посилаючись на те, що обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або інтересів особи на момент її звернення до суду. Порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) зазвичай індивідуально виражені права чи інтереси особи, яка стверджує про їх порушення відповідно до сформованого правового висновку Верховного Суду у постанові від 15.11.2016р. у справі №800/301/16; позивач не звертався до військової частини НОМЕР_1 із будь-якими заявами чи рапортами про виплату йому вказаної винагороду та позивачу не відмовлялося у такій виплаті, а відтак, відповідач вважає, що оскільки передумови для такої виплати ще не настали, відповідачем не було допущено протиправної бездіяльності, а також і не вчинено жодних протиправних дій та не приймалось і жодних рішень з цього питання, оскільки позивач не вчиняв жодних дій, направлених на реалізацію свого права. На переконання відповідача, викладене свідчить про неможливість розгляду таких вимог позивача до того моменту допоки не настане умова, яка є підставою для вчинення відповідних дій.

Окрім того, у згаданому вище відзиві на позов, у зв`язку із значним службовим навантаженням на юридичне відділення військової частини, залученістю офіцерів відділення до виконання завдань в зоні ведення бойових дій в операційній зоні 9 АК УВ (с) «Схід», строк для подання відзиву було пропущено з поважних причин, тому відповідач просив поновити (продовжити) строк для подання відзиву на позов.

30.10.2025р. через систему «Електронний суд» представником позивача було подано відповідь на відзив, у якому останній зазначив, що обов`язок виплатити 1000 000 грн. виник імперативно на підставі спеціальної норми Постанови №153 (поранення, пов`язане із захистом Батьківщини) і має бути виконаний у день звільнення позивача (29.08.2025р.) в порядку повного розрахунку. Неподання рапорту не скасовує цього матеріального права, відтак, просив критично оцінити доводи відповідача як безпідставні та формальні, спрямовані на уникнення виконання імперативного обов`язку та задовольнити позов.

Також представник позивача 30.10.2025р. разом з відзивом на позов подав клопотання про залишення відзиву на позов без розгляду з підстав пропуску процесуального строку, визначеного ч.1 ст.261 КАС України та відсутності поважних причин його пропуску.

Розглянувши вищенаведені клопотання відповідача про поновлення (продовження) строку для подання відзиву на позов та клопотання представника позивача щодо залишення відзиву на позов без розгляду, вивчивши надані докази на їх підтвердження, суд зазначає наступне.

Відповідно до ч.1 ст.261 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що відзив подається протягом п`ятнадцяти днів з дня вручення відповідачу ухвали про відкриття провадження у справі.

Суд за заявою учасника справи поновляє пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними ч.1 ст.121 наведеного Кодексу.

Так, як встановлено судом ухвалою суду було зобов`язано відповідача надати відзив на позов та докази в обґрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 КАС України.

Наведена ухвала суду була отримана відповідачем у його електронному кабінеті через систему «Електронний суд» 09.10.2025р. (у робочий день та час) згідно до вимог ст.ст.18, 251 КАС України.

Відтак, відповідач мав обов`язок подати до суду відзив на позов у строк з 10.10.2025р. до 24.10.2025р. включно.

Разом з тим, відзив на позов відповідачем був поданий 29.10.2025р., тобто, з пропуском строку на його подання, встановленого ч.1 ст.261 КАС України, який було пропущено лише на 3 дні.

Відтак, враховуючи те, що станом на момент розгляду даної справи в Україні введений військовий стан, тривають бойові дії, у яких безпосередньо беруть участь та задіяні всі військові формування держави, у тому числі і в/ч НОМЕР_1 , що є загальновідомим фактом та не потребує доведення будь-якими доказами, пропущений строк для подання відзиву на позов (на 3 дні) не є значним, тому суд вважає за можливе визнати наведені судом причини пропуску цього строку поважними та поновити відповідачеві строк для подання відзиву на позов у цій справі.

Відповідно, враховуючи поновлення судом відповідачеві строку на подання відзиву на позов, суд вважає, що, у такому випадку, підстави для задоволення клопотання представника позивача про залишення відзиву на позов без розгляду, у адміністративного суду відсутні.

При цьому, відмовляючи у задоволенні клопотання про залишення відзиву на позов без розгляду, судом враховується і те, що залишення відзиву на позов без розгляду, у зв`язку з пропуском терміну на його подання, приписами процесуального законодавства не передбачено.

Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.

У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.

У зв`язку з великим навантаженням та перебуванням судді Конєвої С.О. у щорічній відпустці, ухвалою суду від 30.03.2026р. розгляд даної справи було продовжено до 30.03.2026р. згідно до вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України.

Враховуючи викладене, дана справа вирішується 30.03.2026р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.

У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.

Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.

Громадянин України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проходив військову службу, зокрема, у званні молодший сержант, на посаді водія роти вогневої підтримки НОМЕР_2 батальйону оперативного призначення Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України, є учасником бойових дій, про що свідчать копія паспорту позивача № НОМЕР_3 від 30.05.2023р., копія посвідчення серії НОМЕР_4 від 22.08.2024р. та копія Витягу з наказу від 29.08.2025р. №253, наявних у справі.

Зі змісту копії Контракту про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посаді осіб рядового складу від 06.10.2021р. встановлено, що відповідний Контракт було укладено між Міністерством внутрішніх справ України в особі Військової частини НОМЕР_5 Національної гвардії України та позивачем ОСОБА_1 , строком на 3 роки.

На момент укладення згаданого Контракту від 06.10.2021р. позивачеві виповнилося повних 19 років.

Надалі, 30.08.2022р. між Міністерством внутрішніх справ України в особі Військової частини НОМЕР_5 Національної гвардії України та позивачем ОСОБА_1 , був укладений Контракт про проходження громадянами України військової служби у Національній гвардії України на посаді осіб сержантського складу, строком на 3 роки.

На момент укладення цього Контракту від 30.08.2022р. позивачеві виповнилося повних 20 років.

Згідно відомостей, які містяться у копії Обліково-послужної картки позивача, встановлено, що з 13.07.2023р. по 29.08.2025р. позивач проходив військову службу у Військовій частині НОМЕР_1 НГУ у званні молодший сержант на посаді водія роти вогневої підтримки 1-го батальйону оперативного призначення.

У період проходження військової служби у в/ч НОМЕР_1 НГУ позивач брав безпосередню участь у бойових діях з 29.08.2023 по 23.09.2023, 30.10.2023, з 03.11.2023 по 08.11.2023, з 13.12.2023 по 22.01.2024, що підтверджується змістом копії наведеної вище Обліково-послужної картки позивача та копією Довідки в/ч НОМЕР_1 від 16.09.2024р. №5567 про безпосередню участь особи у таких заходах.

21.01.2024р. під час контр наступальних дій 3броп НГУ в районі н.п. Роботино Запорізької області, в результаті мінометного обстрілу підрозділами збройних сил російської федерації молодший сержант ОСОБА_1 отримав поранення, тяжкого ступеню, яке пов`язане із захистом Батьківщини, про що свідчить зміст копії Довідки в/ч НОМЕР_1 (Додаток 5 до Положення) від 12.03.2024р. №2406/24.

Далі, у зв`язку із закінченням строку служби за п.п. «ж» пункту 3 частини 5 ст. 26 Закону №2232-ХІІ було припинено контракт про проходження військової служби та позивача було виключено зі списків особового складу військової частини, всіх видів забезпечення з 29.08.2025р., що підтверджується змістом копії Витягу з наказу командира в/ч НОМЕР_1 НГУ від 29.08.2025р. №253.

Під час проходження військової служби, позивач з питань нарахування та виплати йому одноразової грошової винагороди у розмірі 1000 000 грн., передбаченої постановою КМУ №153, до Військової частини НОМЕР_1 НГУ з відповідним рапортом у період з 11.02.2025р. по 29.08.2025р. чи заявою після 29.08.2025р. не звертався (матеріали справи таких доказів не містять).

Позивач, вважаючи, що він має право на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1000 000 гривень, передбаченої постановою КМУ №153, яка йому не була нарахована та виплачена відповідачем при звільненні, що є протиправною бездіяльністю відповідача, звернувся з даним позовом за захистом свого порушеного права.

Дослідивши матеріали справи, з`ясувавши обставини справи, перевіривши доводи та давши їм належну правову оцінку, проаналізувавши норми чинного законодавства України, оцінивши їх у сукупності, суд приходить до висновку про відсутність обґрунтованих правових підстав для задоволення даного адміністративного позову, виходячи з наступного.

Згідно з частинами першою, другою статті 17 Конституції України захист суверенітету і територіальної цілісності України, забезпечення її економічної та інформаційної безпеки є найважливішими функціями держави, справою всього Українського народу. Оборона України, захист її суверенітету, територіальної цілісності і недоторканності покладаються на Збройні Сили України.

В силу статті 65 Основного Закону України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також визначення загальних засад проходження в Україні військової служби здійснюється Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» (далі - Закон 2232-ХІІ).

Частиною 3 статті 1 Закону 2232-ХІІ визначено, що військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Згідно з частиною 9 статті 1 Закону 2232-ХІІ щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії: допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік; призовники - особи, які взяті на військовий облік; військовослужбовці - особи, які проходять військову службу; військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави; резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Відповідно до частини 1 статті 4 Закону 2232-ХІІ Збройні Сили України та інші військові формування комплектуються військовослужбовцями шляхом: призову (направлення) громадян України на військову службу; прийняття громадян України на військову службу за контрактом.

Указом Президента України №64/2022 від 24.02.2022р., у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану», постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

В подальшому строк дії воєнного стану неодноразово продовжувався та триває на дату розгляду даної справи.

Отже, на території України діє особливий період.

Порядок проходження громадянами України військової служби в Національній гвардії України у мирний час та особливості проходження військової служби в ній в особливий період, визначений Положенням про проходження громадянами України військової служби у Збройних Силах України, затверджений Указом Президента України 10 грудня 2008 року № 1153/2008 (далі - Положення № 1153/2008).

Відповідно до пункту 2 Положення № 1153/2008 громадяни проходять військову службу у Збройних Силах України в добровільному порядку або за призовом. У добровільному порядку громадяни проходять: військову службу (навчання) за контрактом курсантів у вищих військових навчальних закладах, а також закладах вищої освіти, які мають у своєму складі військові інститути, факультети військової підготовки, кафедри військової підготовки, відділення військової підготовки (далі - військові навчальні підрозділи закладів вищої освіти); військову службу за контрактом осіб рядового складу; військову службу за контрактом осіб сержантського і старшинського складу; військову службу за контрактом осіб офіцерського складу.

З громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт згідно з додатками 1 і 2.

За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу. Із громадянами, які добровільно вступають на військову службу, укладається контракт (далі - військова служба за контрактом). За призовом громадяни проходять: строкову військову службу; військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період; військову службу за призовом осіб офіцерського складу.

Кабінетом Міністрів України було прийнято постанову від 11 лютого 2025 року №153 «Про реалізацію експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі - Постанова № 153) та затверджено «Порядок реалізації експериментального проекту щодо підвищення мотивації до проходження окремими категоріями громадян України військової служби у Збройних Силах, Національній гвардії та Державній прикордонній службі під час воєнного стану» (далі Порядок).

Згідно з пунктом 3 Постанови №153 установлено, що учасниками експериментального проекту є: громадяни України віком від 18 до 25 років, які приймаються на військову службу за контрактом до Збройних Сил, Національної гвардії або Державної прикордонної служби на посади рядового складу; Збройні Сили; Національна гвардія; Державна прикордонна служба; Міністерство оборони; Міністерство внутрішніх справ; військові частини, визначені Генеральним штабом Збройних Сил, Головним управлінням Національної гвардії та Адміністрацією Державної прикордонної служби.

Відповідно до абзацу 2 пункту 4 Постанови №153 установлено, що громадянам України з числа осіб рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення, які до набрання чинності цією постановою у віці до 25 років були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 64, затвердженим Законом України Про затвердження Указу Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 2102-IX, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою, виплачується одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - винагорода) у розмірі 1 млн. гривень.

Відповідно до абзацу 4 пункту 4 Постанови №153 військовослужбовцям, зазначеним в абзаці другому цього пункту, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон) винагорода виплачується в повному обсязі.

В подальшому Міністром оборони України видано Доручення №999/уд від 20.02.2025 (далі - Доручення №999/уд) відповідно до якого передбачено виплату одноразової грошової допомоги після укладення контракту на проходження військової служби у Збройних Силах України на посадах рядового складу, затвердженого Постановою, у розмірі один мільйон гривень, яка виплачується трьома частинами (далі - Допомога); одноразової грошової винагороди за тривалість проходження служби в бойових умовах (далі - Винагорода) у розмірі один мільйон гривень. Виплата здійснюється один раз за весь період проходження військової служби та не підлягає поділу на частини.

Дорученням № 999/уд визначено право на Винагороду мають виключно особи рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, які до набрання чинності Постановою (до 13.02.2025) у віці до 25 років (яким не виповнилося 25 років) були прийняті або призвані на військову службу під час воєнного стану, проходять військову службу та брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (далі військовослужбовці) строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на 13.02.2025.

Підтвердження участі військовослужбовців у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій здійснюється на підставі щонайменше одного документа з кожної з наступних груп: а) бойовий наказ (бойове розпорядження); б) журнал бойових дій (вахтовий, навігаційно- вахтовий, навігаційний журнал) або журнал ведення оперативної обстановки або бойове донесення; в) рапорт (донесення) командира підрозділу (групи), корабля (судна), катера про участь кожного військовослужбовця (у тому числі з доданих або оперативно підпорядкованих підрозділів) у бойових в районах ведення воєнних (бойових) дій.

Військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на 13.02.2025, Винагорода виплачується пропорційно часу проходження військової служби із розрахунку 1/6 від одного мільйону гривень за кожні 30 днів безпосередньої участі у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій (сумарно обчислених).

Військовослужбовцям, які брали безпосередню участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на 13.02.2025 у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон), винагорода виплачується в повному обсязі.

Таким чином, із аналізу абзаців 2 та 4 пункту 4 Постанови КМУ № 153, як в редакції Постанови КМУ № 387 від 01.04.2025 (діяла в період з 08.04.2025 по 06.08.2025), так і в редакції Постанови КМУ № 942 від 30.07.2025 (діє з 07.08.2025 по теперішній час), слідує, що ними встановлено 5 (п`ять) обов`язкових умов, в разі виконання яких військовослужбовцю може бути виплачена одноразова грошова винагорода за тривалість проходження служби в бойових умовах в розмірі 1 млн. гривень (диспозиція правової норми), а саме:

1. Приналежність військовослужбовця на дату виплати до певної категорії: особи рядового, сержантського і старшинського складу рядового, сержантського і старшинського складу Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення;

2. Вік на дату прийняття або призову на військову службу до набрання чинності Постановою № 153 (11 лютого 2025 року): до 25 років;

3. Факт прийняття або призову на військову службу під час воєнного стану, тобто після 24 лютого 2022 року, введеного Указом Президента України Про введення воєнного стану в Україні від 24 лютого 2022 р. № 64;

4. Фактичне проходження служби на дату звернення за вказаною виплатою;

5. (абз. 2 п. 4) - безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій, зокрема на тимчасово окупованій російською федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, на території держави-агресора (далі - бойові дії в районах ведення воєнних (бойових) дій), строком, що за сукупністю становить не менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою № 153 (11 лютого 2025 року); (абз. 2 п. 4) - безпосередня участь у бойових діях в районах ведення воєнних (бойових) дій строком менше шести місяців станом на дату набрання чинності цією постановою № 153 (11 лютого 2025 року) у зв`язку із наявністю у них захворювань, поранень (травм, контузій, каліцтв), одержаних під час захисту Вітчизни, або їх перебуванням та звільненням з полону (крім тих, які добровільно здалися в полон).

При цьому, вказаним вище Дорученням № 999/уд від 20.02.2025 встановлено, що документи, оформлені військовою частиною для здійснення виплат, передбачених Постановою, попередньо, тобто до моменту видання наказу для здійснення виплати та фактичної виплати Винагороди та Допомоги, перевіряються шляхом здійснення перевірок законності нарахування Винагороди чи Допомоги командуванням видів, окремих родів військ (сил) Збройних Сил України.

Відтак, із аналізу наведених приписів слідує, що нарахуванню та виплаті відповідної одноразової грошової винагороди, у розмірі 1 млн. грн., передбаченої постановою №153, передує реалізація військовослужбовцем свого права на отримання такої винагороди шляхом подання до командування військової частини відповідного рапорту (заяви) військовослужбовця до якого долучаються документи, що підтверджують його право на отримання такої винагороди.

В свою чергу, посадові особи відповідної військової частини мають обов`язок та повноваження перевірити наданий військовослужбовцем пакет документів для отримання такої винагороди та за результатами такої перевірки прийняти рішення (наказ) про нарахування та виплату одноразового винагороди або про відмову у її нарахуванні та виплаті.

Так, як встановлено судом із матеріалів справи, позивач проходив військову службу за Контрактом з 06.10.2021р. (укладений з військовою частиною НОМЕР_5 НГУ) вперше, за Контрактом від 30.08.2022 (укладений з військовою частиною НОМЕР_5 НГУ) вдруге, що підтверджується копіями наведених Контрактів, наявних у справі.

Станом на дату укладення першого Контракту (06.10.2021) позивачу виповнилося повних 19 років, а на дату укладення другого Контракту (30.08.2022) повних 20 років, тобто, другий Контракт позивачем був укладений у період дії воєнного стану та до 25 років (станом на 13.02.2025р. дата набрання чинності постановою №153).

Військову службу позивач проходив у в/ч НОМЕР_5 до 13.07.2023р., після 13.07.2023р. по 29.08.2025р. у в/ч НОМЕР_1 на посадах рядового (солдат) та сержантського складу (молодший сержант), відповідно.

За відомостями, які містяться у копії Обліково-послужній картці позивача, він брав безпосередню участь у бойових діях під час військового стану у період з 29.08.2023-23.09.2023, 30.10.2023, 03.11.02023-08.11.2023, 13.12.2023-22.01.2024, 23.11.2024-22.12.2024 (станом на 13.02.2025р. дату набрання чинності постановою №153).

21.01.2024р. позивач отримав мінно-вибухову травму в районі н.п. Роботине Запорізької області, поранення тяжкого ступеню, яке пов`язане із захистом Батьківщини, про що свідчить зміст копії Довідки в/ч НОМЕР_1 НГУ про обставини травми (поранення, контузії, каліцтва) від 12.03.2024р. №2406/24.

Разом з тим, у період з 13.02.2025р. (дати набрання законної сили постановою №153) до 29.08.2025р. (дати виключення зі списків особового складу військової частини) з відповідним рапортом про нарахування та виплату йому одноразового грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн., передбаченої постановою №153, із долученням до нього пакету документів, що підтверджує його право на отримання такої винагороди, позивач до відповідача не звертався (таких доказів матеріали справи не містять).

Також і після 29.08.2025р. із заявою про нарахування та виплату вказаної вище одноразової грошової винагороди, до Військової частини НОМЕР_1 , позивач не звертався, про що свідчить зміст відповіді на відзив представника позивача від 30.10.2025р.

Відтак, враховуючи встановлені вище обставини у даній справі, суд приходить до висновку, що станом на момент подання даного позову до суду 19.09.2025р. право на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн., передбаченої постановою №153, позивачем ще не реалізоване, а відтак, зазначене свідчить про те, що відповідачем, відповідне питання щодо права позивача на отримання такої винагороди ще не вирішувалось, жодних управлінських рішень відповідачем не приймалось.

За таких обставин, слід дійти висновку, що з урахуванням того, що право на отримання вказаної вище одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн., передбаченої постановою №153, за вищенаведеною процедурою станом на момент подання даного позову до суду (19.09.2025р.) позивачем ще не було реалізоване (рапорт чи заява ним не подавались відповідачу), а, відповідно, і таке право позивача не було порушене відповідачем на момент подання даного позову до суду, а тому ще не порушене право позивача (відсутність порушеного права) не підлягає судовому захисту у порядку ч.1 ст. 5 Кодексу адміністративного судочинства України та ст.55 Конституції України.

У даному контексті суд вважає за необхідне зазначити про наступне.

Вирішуючи спір, суд має пересвідчитись у належності особі, яка звернулась за судовим захистом, відповідного права або охоронюваного законом інтересу (чи є така особа належним позивачем у справі - наявність права на позов у матеріальному розумінні), встановити, чи є відповідне право або інтерес порушеним (встановити факт порушення).

Відповідно до статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб. Кожен має право будь-якими не забороненими законом засобами захищати свої права і свободи від порушень і протиправних посягань.

Конституційний Суд України, вирішуючи питання, порушені в конституційному зверненні і конституційному поданні щодо тлумачення частини другої статті 55 Конституції України, в своєму Рішенні від 14 грудня 2011 року № 19-рп/2011 зазначив, що особа, стосовно якої суб`єкт владних повноважень прийняв рішення, вчинив дію чи допустив бездіяльність, має право на захист.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 4 КАС України позивач - особа, на захист прав, свобод та інтересів якої подано позов до адміністративного суду.

Частиною 1 статті 5 КАС України встановлено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист шляхом, зокрема, визнання бездіяльності суб`єкта владних повноважень протиправною та зобов`язання вчинити певні дії.

Отже, обов`язковою умовою надання правового захисту судом є наявність відповідного порушення суб`єктом владних повноважень прав, свобод або законних інтересів особи на момент її звернення до суду.

Водночас таке порушення має бути реальним, стосуватися (зачіпати) індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення. Гарантоване статтею 55 Конституції України й конкретизоване у відповідних законодавчих актах право на судовий захист передбачає можливість звернення до суду за захистом порушеного права, але вимагає, щоб стверджувальне порушення було обґрунтованим.

Отже, з наведеного слідує необхідність з`ясування судом обставин, що свідчать про порушення інтересу. Позивач повинен довести, що він має законний інтерес і є потерпілим від порушення цього інтересу з боку суб`єкта владних повноважень.

Суд також враховує, що за сталою судовою практикою підстава позову - це ті обставини і норми права, які дозволяють особі звернутися до суду, а предмет позову - це матеріально-правові вимоги позивача до відповідача, стосовно яких він просить ухвалити судове рішення.

У випадку звернення зацікавленої особи з позовом до суду, адміністративний суд повинен надати правову оцінку діям/бездіяльності суб`єкта владних повноважень при прийнятті того чи іншого рішення та перевірити його відповідність критеріям правомірності, які пред`являються до рішень суб`єктів владних повноважень та які закріплені у статті 2, статті 5 КАС України.

Індивідуальний акт - акт (рішення) суб`єкта владних повноважень, виданий (прийняте) на виконання владних управлінських функцій або в порядку надання адміністративних послуг, який стосується прав або інтересів визначеної в акті особи або осіб, та дія якого вичерпується його виконанням або має визначений строк (пункт 19 частини першої статті 4 КАС України).

Відтак, до адміністративного суду вправі звернутися кожна особа, яка вважає, що її право чи охоронюваний законом інтерес порушено, позаяк підставою для звернення особи до суду з позовом є її суб`єктивне уявлення, особисте переконання в порушенні прав чи свобод. Однак, обов`язковою умовою здійснення такого захисту судом є об`єктивна наявність відповідного порушення права або законного інтересу на момент звернення до суду. Порушення має бути реальним, обґрунтованим, стосуватися індивідуально виражених прав чи інтересів особи, яка стверджує про їх порушення.

Відсутність порушеного права чи невідповідність обраного позивачем способу його захисту способам, визначеним законодавством, встановлюється при розгляді справи по суті і є підставами для прийняття судом рішення про відмову в позові.

Аналогічний правовий висновок сформований Верховним Судом у його постанові від 16.10.2024р. у справі №826/5982/18.

За таких обставин, враховуючи те, що у ході судового розгляду даної справи судом вище було встановлено, що позивач з приводу нарахування та виплати йому одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн., передбаченої постановою №153, до відповідача із рапортом чи заявою не звертався, підтвердних документів не надавав, в свою чергу, відповідач жодних дій/бездіяльності стосовно прав позивача не вчиняв, управлінського рішення стосовно цього питання не приймав, відповідно, суд приходить до висновку, що у даному випадку на момент звернення до суду з цим позовом відсутнє порушене право позивача, яке підлягає судовому захисту, тому у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити.

У відповідності до вимог ч.1, ч.4 ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.

Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмету доказування. Питання про достатність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання ст.76 наведеного Кодексу.

Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

Частина 2 ст. 77 КАС України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.

В той же час, ч.1 ст.77 наведеного Кодексу, покладає обов`язок на позивача довести ті обставини, на яких ґрунтуються його вимоги та заперечення.

Разом з тим, бездіяльність відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн., передбаченої абз.4 п.4 Постанови №153, з урахуванням встановлених судом обставин (позивач до відповідача з рапортом/заявою про виплату такої винагороди та підтвердними документами не звертався) та аналізу чинного законодавства, жодними належними, достатніми та допустимими доказами, позивачем та його представником не доведена.

У спірних правовідносинах судом встановлено, що позивач не вчиняв жодних дій, направлених на реалізацію свого права на отримання одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн., передбаченої постановою №153, що позивачем та представником позивача не спростовано жодними іншими доказами.

Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і доводи представника позивача, тому відхиляються судом, з приводу того, що відповідач мав імперативний обов`язок на підставі спеціальної норми постанови №153 у день звільнення 29.08.2025р. провести з позивачем повний розрахунок та виплатити 1 млн. грн. без подання рапорту, з огляду на те, що, по-перше, не проведення повного розрахунку при звільненні не є ні підставами, ні предметом цього позову, а відтак, позивач не може посилатися на ці обставини без зміни/уточнення позовних вимог у порядку ст.47 КАС України, які мають бути прийняті судом; по-друге, за наведеними проаналізованими вище судом приписами слідує, що право позивача має бути підтверджене відповідним пакетом документів, які позивач має надати відповідачу, а, відповідач, в свою чергу, має повноваження та обов`язок здійснити перевірку цих документів, розглянути їх та прийняти відповідне рішення з цього питання, що свідчить про те, що вказана одноразова грошова винагорода не є щомісячною, а отже, не входить до складу грошового забезпечення позивача, тому і не могла бути нарахована та виплачена відповідачем при звільненні зі служби без рапорту/заяви позивача та підтвердних відповідних документів, наданих саме позивачем.

Суд звертає увагу позивача та його представника на те, що питання щодо нарахування та виплати згаданої вище одноразової допомоги грошової винагороди, передбаченої постановою №153, віднесено до дискреційних повноважень відповідача і судове рішення не може їх підміняти (суд не має права перевіряти наявність права позивача на отримання спірної винагороди замість відповідача).

Відтак, факт бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати позивачеві одноразової грошової винагороди у розмірі 1 млн. грн., передбаченої абз.4 п.4 Постанови №153, без подання відповідного рапорту чи заяви, без дотримання процедури його розгляду уповноваженими посадовими особами відповідача, відсутній, що виключає можливість перевірки судом правомірності дій/бездіяльності відповідача у даних спірних правовідносинах за критеріями, переліченими у статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, та надання їм правової оцінки.

З огляду на викладене та враховуючи, що права та інтереси позивача у даних правовідносинах відповідачем ще не були порушені, позовні вимоги позивача щодо зобов`язання відповідача нарахувати та виплатити позивачеві одноразову грошову винагороду у розмірі 1000 000 гривень 00 копійок, які є похідними вимогами у даному спорі, також задоволенню не підлягають.

У контексті оцінки кожного аргументу (доводу), наданого стороною, суд звертає увагу на позицію Європейського суду з прав людини, зокрема, у справах Проніна проти України (пункт 23) і Серявін та інші проти України (пункт 58): принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, передбачає, що у рішеннях судів і інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони грунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.

В пункті 42 рішення Європейського суду з прав людини у справі Бендерський проти України від 15 листопада 2007 року, заява №22750/02, зазначено, що відповідно до практики, яка відображає принцип належного здійснення правосуддя, судові рішення мають у достатній мірі висвітлювати мотиви, на яких вони базуються. Межі такого обов`язку можуть різнитися залежно від природи рішення та мають оцінюватися в світлі обставин кожної справи.

Всі інші аргументи та доводи позивача і його представника уважно вивчені судом, проте, до уваги не беруться, оскільки висновків суду не спростовують.

За викладених обставин, у задоволенні даного позову позивачеві слід відмовити повністю.

Вирішуючи питання про розподіл судових витрат у порядку, встановленому ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, суд виходить із того, що з урахуванням того, що судом у задоволенні даного позову відмовлено, то всі судові витрати покладаються на позивача.

Керуючись ст.ст. 2-10, 11, 12, 47, 52, 72-77, 94, 122, 132, 139, 193, 241-246, 250, 251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

УХВАЛИВ:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити повністю.

Всі судові витрати за даним позовом покласти на позивача згідно ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва