Справа № 380/22350/25
Суддя: Ланкевич Андрій Зіновійович
Дата ухвалення: 2026-03-31 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

31 березня 2026 року

Львівський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Ланкевича А.З., розглянувши у письмовому провадженні в м.Львові в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в :

Позивач звернувся з позовною заявою, в якій просить:

- визнати протиправною бездіяльність відповідача щодо невнесення даних про виключення з військового обліку позивача до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів;

- зобов`язати відповідача внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів відомості про виключення позивача з військового обліку.

Позовні вимоги обґрунтовані тим, що згідно з електронним військово-обліковим документом від 09.07.2024 року, позивач був виключений з військового обліку у зв`язку з досягненням граничного віку перебування у запасі та мав статус «невійськовозобов`язаний». Однак станом на 20.08.2025 року до Єдиного державного реєстру «Оберіг» безпідставно внесені зміни, згідно з якими позивач знову значиться «на обліку» як військовозобов`язаний у ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі - ІНФОРМАЦІЯ_2 ). Крім того, відповідач надіслав формальні відповіді, у яких визнав позивача «порушником правил обліку» через неявку за повісткою, посилаючись на відсутність даних про його виключення в системі. Позивач наголошує, що факт його виключення з обліку за віком підтверджений самим же відповідачем у листі від 24.10.2025 року №23308, а посилання територіального центру комплектування та соціальної підтримки на наказ Міністерства Оборони України №402 від 14.08.2008 року, як на підставу для «повторного» взяття на облік у 2014 році, на його думку, є протиправним. Також вважає, що такі дії порушують принципи правової визначеності та незворотності дії закону в часі (ст.58 Конституції України), оскільки чинне законодавство, зокрема Закон №1951-VII та Порядок №559, зобов`язує орган ведення Реєстру актуалізувати дані згідно з фактичним статусом особи. Наведене і зумовило позивача звернутися до суду за захистом своїх прав.

Ухвалою судді від 17.11.2025 року прийнято позовну заяву до розгляду та відкрито провадження у справі; справу вирішено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

Копію вказаної ухвали вручено відповідачу 19.11.2025 року о 03:10 год в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі, однак станом на момент розгляду цієї справи, жодних заяв по суті справи на адресу суду не надходило. При цьому, суд враховує, що згідно ч.4 ст.159 Кодексу адміністративного судочинства України, подання заяв по суті справи є правом учасників справи. А, відповідно до ч.6 ст.162 цього ж Кодексу, у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин суд вирішує справу за наявними матеріалами.

Дослідивши докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи, суд встановив наступні обставини справи та надав їм правову оцінку.

Позивач, ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , перебуває на військовому обліку у ІНФОРМАЦІЯ_4 ( АДРЕСА_2 ), що підтверджується військово-обліковим документом, сформованим 09.07.2024 року у мобільному застосунку «Резерв+».

Крім того, у зазначеному електронному документі міститься запис «невійськовозобов`язаний» та зроблено відмітку про виключення з обліку.

У подальшому, до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів були внесені зміни, відповідно до яких позивач перебуває на обліку як військовозобов`язаний та міститься позначка «на обліку». Вказане підтверджується військово-обліковим документом, сформованим 20.08.2025 року у мобільному застосунку «Резерв+».

Листом відповідача у відповідь на адвокатський запит представника позивача від 05.09.2025 року №23082501/05 та звернення №23082501/06 від 29.08.2025 року повідомлено, що військовозобов`язаний ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , являється порушником військового обліку з 08.08.2025 року, оскільки не прибув по повістці для проходження військово-лікарської комісії. Додатково проінформовано, що інформація в АТС «Оберіг» щодо виключення з військового обліку гр. ОСОБА_1 відсутня.

Крім того, у відповідь на запит представника позивача від 21.10.2025 року 23082501/вк2 повідомлено, що 27.12.2013 року гр. ОСОБА_1 згідно з наказом МО СССР №260 від 09.09.1987 року був виключений з військового обліку як особа, яка досягла граничного віку перебування в запасі. Згідно з редакцією Закон України «Про військовий обов`язок і військову службу», яка діяла до 27.03.2014 року, граничний вік перебування у запасі для різних військових звань був таким: для осіб рядового складу - до 40 років; для сержантського і старшинського складу - до 45 років; після змін (з 27.03.2014 року по 22.07.2014 року) граничний вік для цих категорій становив 50 років. Згодом (з 22.07.2014 року) граничний вік було встановлено на рівні 60 років для всіх категорій. Відповідно до наказу Міністерства Оборони України №402 від 14.08.2008 року ОСОБА_1 22.07.2014 року був взятий на військовий облік 4 відділом ІНФОРМАЦІЯ_5 ( АДРЕСА_2 ), оскільки попередній наказ втратив чинність.

Вважаючи протиправною бездіяльність відповідача щодо невнесення даних про виключення з військового обліку у Реєстрі «Оберіг», позивач звернувся до суду з даним позовом.

Вказані обставини та зміст спірних правовідносин підтверджені наявними у справі доказами.

Вирішуючи спір, суд застосовує наступні норми права.

Відповідно до ст.19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

В силу ст.65 Конституції України, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.

Згідно з п.20 ч.1 ст.106 Конституції України передбачено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.

Так, Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п.20 ч.1 ст.106 Конституції України, Закону України «Про правовий режим воєнного стану» постановлено ввести в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року строком на 30 діб.

У подальшому, Указами Президента України воєнний стан неодноразово продовжувався. Станом на дату розгляду справи воєнний стан в Україні триває.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-ХІІ (далі по тексту - Закон №2232-ХІІ).

Відповідно до ч.ч.1, цього Закону, захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України. Військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями.

Згідно ч.3 ст.1 Закону №2232-ХІІ, військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; взяття громадян на військовий облік; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов (направлення) на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Відповідно до ч.9 ст.1 Закону №2232-ХІІ, щодо військового обов`язку громадяни України поділяються на такі категорії:

допризовники - особи, які підлягають взяттю на військовий облік;

призовники - особи, які взяті на військовий облік;

військовослужбовці - особи, які проходять військову службу;

військовозобов`язані - особи, які перебувають у запасі для комплектування Збройних Сил України та інших військових формувань на особливий період, а також для виконання робіт із забезпечення оборони держави;

резервісти - особи, які проходять службу у військовому резерві Збройних Сил України, інших військових формувань і призначені для їх комплектування у мирний час та в особливий період.

Призовникам, військовозобов`язаним, резервістам та військовослужбовцям оформлюється та видається військово-обліковий документ, який є документом, що визначає належність його власника до виконання військового обов`язку.

Згідно з ч.ч.1, 2 ст.28 Закону №2232-ХІІ, запас військовозобов`язаних поділяється на два розряди, що встановлюються залежно від віку військовозобов`язаних. Військовозобов`язані, які перебувають у запасі та мають військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділяються на розряди за віком: перший розряд до 35 років; другий розряд до 60 років.

Граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві (ч.4 ст.28 Закону №2232-ХІІ).

Відповідно до ч.ч.1 та 5 ст.33 Закону №2232-ХІІ, військовий облік поділяється на облік призовників і облік військовозобов`язаних. Військовий облік призовників і військовозобов`язаних ведеться в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.

За п.2 ч.ч.1, 6 ст.37 Закону №2232-XI взяттю на військовий призовників, військовозобов`язаних та резервістів у територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки, у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, у відповідних підрозділах розвідувальних органів України підлягають громадяни України, зокрема, на військовий облік військовозобов`язаних: які звільнені з військової служби в запас та не зараховані до військового оперативного резерву; які звільнені із служби у військовому резерві та не досягли граничного віку перебування в запасі.

Виключенню з військового обліку у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язаних та резервістів Служби безпеки України - у Центральному управлінні або регіональних органах Служби безпеки України, військовозобов`язаних та резервістів розвідувальних органів України - у відповідному підрозділі розвідувальних органів України) підлягають громадяни України, які: 1) померли або визнані в установленому законом порядку безвісно відсутніми або оголошені померлими; 2) припинили громадянство України; 3) визнані непридатними до військової служби; 4) досягли граничного віку перебування в запасі; 5) були кандидатами для прийняття на військову службу за контрактом відповідно до частини десятої статті 20 цього Закону, але не були прийняті на військову службу за контрактом; 6) звільнені з військової служби за контрактом відповідно до підпунктів «й» або «к» пункту 3 частини п`ятої статті 26 цього Закону.

У громадянина, якого виключено з військового обліку відповідно до пунктів 3 та 4 цієї частини, військово-обліковий документ не вилучається. До військово-облікового документа громадянина вносяться дані про виключення із військового обліку.

Отже, однією з підстав для виключення військовозобов`язаного з військового обліку є досягнення ним граничного віку перебування в запасі.

Запас військовозобов`язаних згідно зі ст.28 Закону №2232-XII у редакції, яка діяла на момент досягнення позивачем сорокарічного віку 10.12.2013 року, поділявся на два розряди, що встановлювалися залежно від віку військовозобов`язаних.

Військовозобов`язані, які перебували у запасі та мали військові звання рядового, сержантського і старшинського складу, поділялися на розряди за віком:

перший розряд до 35 років;

другий розряд: рядовий склад до 40 років; сержантський і старшинський склад: сержанти і старшини до 45 років; прапорщики і мічмани до 50 років.

Водночас граничний вік перебування в запасі другого розряду був граничним віком перебування в запасі та у військовому резерві.

У подальшому, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо забезпечення проведення мобілізації» від 27.03.2014 року №1169-VII внесено зміни до ст.28 Закону №2232-XII та змінено граничний вік перебування в запасі другого розряду до 50 років, а Законом України «Про внесення змін до статті 28 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 22.07.2014 року №1604-VII до 60 років.

При цьому, положення Закону про те, що граничний вік перебування в запасі другого розряду є граничним віком перебування в запасі та військовому резерві, змін не зазнали.

Тобто, з набранням чинності змін до Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» позивач є таким, що підпадає під його дію як особа, що не досягла передбаченого Законом граничного віку перебування у запасі військовозобов`язаних другого розряду.

Разом з тим, суд наголошує, що статус особи як «виключеної з військового обліку» за віком не є незмінним («набутим правовим статусом»), оскільки він прямо залежить від встановленого державою критерію граничного віку перебування у запасі. Зміна законодавцем цього критерію (з 40 до 60 років) змінює правове становище особи стосовно її військового обов`язку на майбутнє.

Враховуючи, що на момент внесення змін до Закону №2232-XII та на момент виникнення спірних правовідносин позивач не досяг нового граничного віку (60 років), він об`єктивно знову набув статусу військовозобов`язаного в силу закону. Відтак, обов`язок перебувати на військовому обліку для позивача не припинився, а був пролонгований державою з метою забезпечення обороноздатності країни в особливий період.

Щодо неможливості зворотної дії законів у часі, на яке посилається позивач, суд зазначає таке.

Відповідно до ст.58 Конституції України закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.

У рішенні від 09.02.1999 року №1-рп/99 (справа про зворотну дію в часі законів та інших нормативно-правових актів) Конституційний Суд України дійшов висновку про те, що дію нормативно-правового акта в часі треба розуміти так, що вона починається з моменту набрання цим актом чинності і припиняється з втратою ним чинності, тобто до події, факту застосовується той закон або інший нормативно-правовий акт, під час дії якого вони настали або мали місце.

Тобто, дія нормативно-правового акта в часі пов`язується із вступом його в силу і з моментом втрати ним юридичної сили.

За колом осіб дія нормативно-правового акта поділяється на такі види: загальні (розраховані на все населення), спеціальні (розраховані на певне коло осіб) та виняткові (роблять винятки із загальних і спеціальних).

На порядок дії нормативно-правового акта за колом осіб поширюється загальне правило: нормативно-правовий акт діє стосовно всіх осіб, які перебувають на території його дії і є суб`єктами відносин, на яких він розрахований. Коло осіб, на яких поширює свою дію той чи інший нормативно-правовий акт, може визначатися також за ознакою статі, віком, професійної приналежності (наприклад, військовослужбовці), станом здоров`я.

Так, у зв`язку із внесенням змін до Закону №2232-XII було підвищено граничний вік перебування військовозобов`язаних в запасі. Метою таких змін було розширення кола осіб, щодо яких діє військовий обов`язок, і які мають досвід проходження військової служби та можуть бути використані для доукомплектування Збройних Сил України, тобто збільшення мобілізаційного ресурсу держави.

Таким чином, дія вказаного Закону у новій редакції поширює свою дію на всій території України і розповсюджується на всіх осіб, що не досягли граничного віку перебування у запасі. При цьому, вказані норми регулюють триваючі правовідносини щодо виконання громадянами військового обов`язку та не передбачають відповідальності за дії, вчинені до набрання ними чинності, а отже не мають зворотної дії в часі у розумінні ст.58 Конституції України.

Відтак, доводи позивача в частині порушення принципів юридичної визначеності та дії законів у часі суд вважає необґрунтованими.

Аналогічна правова позиція щодо застосування вказаних правових норм наведена Верховним Судом у постановах від 19.09.2018 року у справі №814/4386/15 та від 17.02.2020 року у справі №820/3113/17.

З огляду на встановлені обставини справи та наведені норми законодавства, суд вважає, що наявність у військово-обліковому документі, сформованому 09.07.2024 року у мобільному застосунку «Резерв+», запису про виключення останнього з військового обліку не має правового значення для правильного вирішення цього спору.

Отже, оскільки за чинними нормами ст.28 Закону №2232-XII позивач не досяг граничного віку перебування у запасі та є військовозобов`язаним, дії відповідача, що полягають у внесенні до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформації про взяття позивача на військовий облік є правомірними. Як наслідок, відсутні підстави для зобов`язання відповідача внести до Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів інформацію про виключення його з військового обліку військовозобов`язаних.

За таких обставин, суд приходить висновку, що відповідачем, ІНФОРМАЦІЯ_2 , у межах спірних правовідносин не було вчинено протиправних дій (бедіяльності), а тому його поведінка не призвела до порушення прав та законних інтересів позивача.

Будь-яких інших обставин, які б вимагали детальної відповіді або спростування, позивачем у позовній заяві не зазначено та з матеріалів справи не встановлено.

Відповідно до ч.ч.1, 2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. А, згідно ч.1 ст.90 цього ж Кодексу, суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.

На підставі досліджених доказів та встановлених на їх підставі обставин, суд дійшов висновку, що докази, подані позивачем, переконують у безпідставності позовних вимог.

А тому, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд вважає, що в задоволенні позову ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_1 ) про визнання протиправною бездіяльність та зобов`язання вчинити дії слід відмовити.

Щодо судового збору, то відповідно до ч.1 ст.139 Кодексу адміністративного судочинства України, оскільки у задоволенні позову відмовлено, сплачений позивачем судовий збір поверненню не підлягає.

Керуючись ст.ст.2, 6, 8-10, 13, 14, 72-77, 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

в и р і ш и в :

у задоволенні позову відмовити повністю.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги, рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Суддя Ланкевич А.З.