Справа № 380/17109/25
Суддя: Курилець Андрій Романович
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

про відмову у відкритті апеляційного провадження

30 березня 2026 рокуЛьвівСправа №380/17109/25 пров. №А/857/3523/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Курильця А. Р.
суддів -Кузьмича С. М.
Мікули О. І.

перевіривши в електронній формі апеляційну скаргу Хмельницької митниці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі №380/17109/25 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЙФ ГЛАСС ФАКТОРІ» до Хмельницької митниці про скасування рішення,

ВСТАНОВИВ:

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року задоволено повністю адміністративний позов Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЙФ ГЛАСС ФАКТОРІ» до Хмельницької митниці про скасування рішення.

Оскаржуване рішення вручено скаржнику в день ухвалення - 30 жовтня 2025 року.

Не погодившись із прийнятим рішенням, Хмельницька митниця 25 листопада 2025 року подала апеляційну скаргу.

Однак ухвалою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 29 грудня 2025 року апеляційну скаргу повернуто скаржнику, у зв`язку з несплатою судового збору.

Повторно до суду апеляційної інстанції Хмельницька митниця звернулася 05 січня 2026 року.

Ухвалою судді Восьмого апеляційного адміністративного суду від 22 січня 2026 року апеляційну скаргу залишено без руху у зв`язку з порушеннями строків встановлених ст.295 КАС України, та надано десятиденний строк з дня вручення копії ухвали для усунення виявленого недоліку.

На виконання умов вказаної ухвали Хмельницька митниця подала заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, яка мотивована тим, що в найкоротші терміни Хмельницькою митницею було повторно подано апеляційну скаргу (05.01.2026) на вищевказане рішення суду І інстанції.

Відповідно до Бюджетного кодексу України бюджетні видатки при закупівлі товарів, робіт і послуг здійснюються за відповідними кодами економічної класифікації видатків бюджету залежно від економічної суті платежу. Згідно з Інструкцією щодо застосування кодів економічної класифікації видатків, що затверджена наказом Міністерства фінансів України від 12 березня 2012 року №333 видатки, які не пов`язані з придбанням товарів і послуг, здійснюються за кодом економічної класифікації (КЕКВ) 2800 «Інші поточні видатки». Згідно інформації наданої відділом фінансового забезпечення та бухгалтерського обліку за період апеляційного оскарження за КЕКВ 2800 «Інші поточні видатки» були відсутні кошти для сплати судового збору (виписки з рахунку додаються). Приписами частини 1 статті 133 КАС України суд, враховуючи майновий стан сторони, може своєю ухвалою зменшити розмір належних до оплати судових витрат чи звільнити від їх оплати повністю або частково, чи відстрочити або розстрочити сплату судових витрат на визначений строк.

Положеннями пункту 1 статті 6 Конвенції та прецеденту практику Європейського суду з прав людини (зокрема, рішення від 19 червня 2001 року у справі Креуз проти Польщі (Kreuz v. Poland) визначено, що сплата судових витрат не повинна перешкоджати доступу до суду, ускладнювати цей доступ таким чином і такою мірою, щоб задати шкоди самій суті цього права, та має переслідувати законну мету. Згідно практики ЄСПЛ, реалізуючи положення Конвенції, необхідно уникати занадто формального ставлення до передбачених законом вимог, так як доступ до правосуддя повинен бути не лише фактичним, але й реальним. Надмірний формалізм при вирішені питання щодо прийняття позовної заяви або скарги є порушенням права на справедливий судовий захист. У рішенні від 13 січня 2000 року у справі "Мірагаль Есколано та інші проти Іспанії" (Miragall Escolano and others v. Spain, заява N 38366/97) та у рішенні від 28 жовтня 1998 року у справі "Перес де Рада Каваніллес проти Іспанії" (Perez de Rada Cavanilles v. Spain) ЄСПЛ вказав, що надто суворе тлумачення внутрішніми судами процесуальної норми позбавило заявників права доступу до суду і завадило розгляду їхніх позовних вимог. Це визнано порушенням пункту 1 статті 6 Конвенції. Суд реалізовує своє основне завдання, а саме справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення спорів на засадах верховенства права з метою ефективного забезпечення кожному права на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України. Крім того, 02 березня 2022 року Рада суддів України оприлюднила рекомендації роботи судів в умовах воєнного стану, відповідно до яких рекомендовано виважено підходити до питань, пов`язаних з поверненням різного роду процесуальних документів, залишення їх без руху та інше.

Вирішуючи питання щодо поновлення строку на апеляційне оскарження, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.

Судова колегія зауважує, що хоч повернення апеляційної скарги не позбавляє особу права повторно звернутися з апеляційною скаргою, проте строки на апеляційне оскарження автоматично не можуть бути поновленими.

Вчасна первинна подача апеляційної скарги не означає, що після її повернення повторне звернення до суду можливе у будь-який довільний строк, без дотримання часових рамок, встановлених процесуальним законом, оскільки в такому разі порушуватиметься принцип юридичної визначеності.

Строк на апеляційне оскарження передбачений статтею 295 КАС України, і цей строк не зупиняється у зв`язку із залишенням без руху, поверненням апеляційної скарги, а також його відлік не підлягає обрахуванню від дати вручення копій ухвал про залишення без руху та повернення первинної апеляційної скарги.

Практика Європейського суду з прав людини також свідчить про те, що право на звернення до суду не є абсолютним і може бути піддане обмеженням, в тому числі і встановленням строків на звернення до суду за захистом порушених прав, або фінансовим обмеженням (справа "Стаббігс на інші проти Великобританії", справа "Девеер проти Бельгії", справа "Креуз проти Польщі").

Апелянт, як суб`єкт владних повноважень, повинен бути обізнаний з порядком та строками апеляційного оскарження, встановленими процесуальним законодавством, а також вчиняти всі залежні від нього дії з метою дотримання відповідних вимог КАС України.

Колегія суддів звертає увагу, що норми процесуального законодавства не звільняють державний орган від обов`язку подачі апеляційної скарги у передбачений процесуальним законодавством строк.

Зважаючи на зміст норм процесуального права, якими врегульовано питання строків апеляційного оскарження та їх поновлення, вимоги до процедурних рішень суду апеляційної інстанції, ухвалених з цього питання, а також беручи до уваги продемонстровані національними судами та ЄСПЛ підходи до поновлення процесуальних строків, правові позиції Верховного Суду з цього приводу, колегія суддів вважає, що процесуальний строк, зокрема строк на апеляційне оскарження у разі повторного подання апеляційної скарги може бути поновлено у випадку дотримання одночасно таких умов:

1) первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження;

2) повторне подання апеляційної скарги відбулось в межах строку апеляційного оскарження, встановленого процесуальним законом, або упродовж розумного строку після отримання копії відповідної ухвали суду про повернення первісної скарги, без невиправданих затримок і зайвих зволікань;

3) скаржником продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжито усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги, і такі недоліки фактично усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою.

4) доведено, що повернення попередньо поданих апеляційних скарг відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником;

5) наявність таких обставин підтверджено належними і допустимими доказами.

Суд апеляційної інстанції враховує, що первісне звернення до суду апеляційної інстанції з апеляційною скаргою відбулось (25 листопада 2025 року) у межах передбаченого процесуальним законом строку на апеляційне оскарження, водночас повторне подання апеляційної скарги здійснено упродовж розумного строку (05 січня 2026) після отримання копії відповідної ухвали суду від 29 грудня 2025 року про повернення первісної скарги, тобто без невиправданих затримок і зайвих зволікань

Однак суд апеляційної інстанції підкреслює, що недоліки, які зумовили для повернення вперше поданої апеляційної скарги не усунуті станом на момент повторного звернення, позаяк судовий збір не сплачено.

Наведена вище обставина свідчать, що скаржником не продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження, оскільки недоліки фактично не усунуті станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою.

Суд відхиляє міркування скаржника про розмір судового збору за подання цієї апеляційної скарги, оскільки у випадку незгоди з визначеним судом розміром судового збору (ухвалою від 19 грудня 2025 року), що зумовило повернення первісної апеляційної скарги ухвалою від 29 грудня 2025 року (колегія суддів ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , О. Б. Заверуха), митний орган не був позбавлений права звернутися з скаргою на таку ухвалу безпосередньо до суду касаційної інстанції, або подати розглядувану апеляційну скаргу із сплатою судового збору, зокрема в розмірі, який вважав правильним.

Однак звернувшись з повторною апеляційною скаргою, скаржник не долучив документ про оплату судового збору в жодному розмірі, тобто скаржником не продемонстровано добросовісне ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження, оскільки судовий збір так і не сплачений, станом на момент повторного звернення з апеляційною скаргою.

Більше того, судовий збір так і не сплачено на момент постановлення цієї ухвали.

Також скаржником не доведено, що повернення попередньо поданої апеляційної скарги відбулося з причин, які не залежали від особи, яка оскаржує судові рішення, і які обумовлені наявністю об`єктивних і непереборних обставин, що унеможливили або значно утруднили можливість своєчасного звернення до суду апеляційної інстанції, й не могли бути усунуті скаржником.

Апелянт не наводить жодних обставин, які б зумовили об`єктивну неможливість сплатити судовий збір під час первинного звернення, в тому числі на виконання ухвали суду, так і на час повторного подання апеляційної скарги, в тому числі у розмірі, який вважав правильним.

Більше того, звернувшись повторно з апеляційною скаргою, минуючи процедуру касаційного оскарження, скаржник фактично погодився з визначеним первинним розміром судового збору.

Колегія суддів жодним чином не висловлюється щодо розміру судового збору, який підлягає сплаті за подання цієї апеляційної скарги, однак наголошує на необхідності дотримання скаржником добросовісного ставлення до реалізації ним права на апеляційне оскарження й вжиття усіх можливих та залежних від нього заходів з метою усунення недоліків апеляційної скарги, які стали підставою для повернення вперше поданої апеляційної скарги.

Варто наголосити, що органи державної влади, маючи однаковий обсяг процесуальних прав та обов`язків поряд з іншими учасниками справи, мають діяти вчасно та в належний спосіб, дотримуватися своїх власних внутрішніх правил та процедур, встановлених, в тому числі нормами процесуального закону, не можуть і не повинні отримувати вигоду від їх порушення, уникати або шляхом допущення зайвих затримок та невиправданих зволікань відтермінувати виконання своїх процесуальних обов`язків.

Заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання (пункт 109 рішення ЄСПЛ у справі "Union Alimentaria Sanders S.A. v. Spain" від 07 липня 1989 року, заява N 11681/85).

Суд зазначає, що принцип ефективного судового захисту, гарантований статтею 55 Конституції України та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року (European Convention on Human Rights, 1950), охоплює не лише реальну можливість звернення до суду, але й передбачає обов`язок сторін діяти добросовісно і не використовувати процесуальні механізми для затягування чи уникнення виконання судового рішення.

Такий підхід відповідає сучасним європейським стандартам, спрямованим на запобігання зловживанням процесу і забезпечення справедливого балансу між правом на доступ до суду та принципом правової визначеності.

Відповідно до пункту 2 Додатка до Рекомендації Комітету міністрів Ради Європи CM/Rec (2024)2 від 05 квітня 2024 року "Щодо протидії використанню стратегічних позовів проти участі громадськості" (Recommendation CM/Rec (2024)2 of the Committee of Ministers to member States on countering the use of strategic lawsuits against public participation, 5 April 2024), держави-члени Ради Європи повинні забезпечувати належний баланс між правом особи на доступ до суду та необхідністю протидії зловживальним судовим діям.

Подібний підхід відображено також у преамбулі (пункт 31) та статті 10 Директиви (ЄС) 2024/1069 Європейського Парламенту і Ради від 11 квітня 2024 року "Про захист осіб, які беруть участь у публічному обговоренні, від явно необґрунтованих позовів або зловживальних судових проваджень" (Directive (EU) 2024/1069 of the European Parliament and of the Council of 11 April 2024 on protecting persons who engage in public participation from manifestly unfounded claims or abusive court proceedings), у яких підкреслено, що процесуальні гарантії проти зловживань мають застосовуватися без обмеження ефективного доступу до правосуддя та з урахуванням необхідності досягнення справедливого балансу.

Вимога пропорційності та процесуальної сумлінності, спільна для зазначених європейських стандартів, становить невід`ємну умову реалізації права на справедливий суд і правової визначеності. З огляду на це, застосування процесуальних строків до суб`єкта владних повноважень, який не довів поважності їх пропуску, відповідає вказаним принципам.

Також, скаржником не надано жодних доказів, які б підтверджували вжиття сукупності послідовних та регулярних (неодноразових) дій, спрямованих на отримання достатнього для сплати судового збору у даній справі фінансування з Державного бюджету України.

Сама собою затримка бюджетного фінансування щодо видатків на оплату судового збору не є автоматичною, достатньою і безумовною підставою для поновлення строку на апеляційне оскарження.

Посилання на обставини введення в Україні воєнного стану наведені в загальному без конкретизації того, яким саме чином ці обставини вплинули на можливість виконання апелянтом своїх процесуальних обов`язків, та без надання належних і допустимих доказів на підтвердження таких обставин.

Крім того, у п.74 рішення Європейського Суду з прав людини "Лелас проти Хорватії" суд звернув увагу на те, що "держава, чиї органи влади не дотримувалися своїх власних внутрішніх правил та процедур, не повинна отримувати вигоду від своїх правопорушень та уникати виконання своїх обов`язків. Ризик будь-якої помилки, зробленої органами державної влади, повинна нести держава, а помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавленої особи, особливо якщо при цьому немає жодного іншого приватного інтересу".

Сукупність обставин у цій справі вказує на те, що митницею у спірний період не було вчинено усіх залежних та можливих від нього дій, які б свідчили про бажання та дійсний намір реалізації наданих законом процесуальних прав з метою здійснення апеляційного перегляду рішення суду першої інстанції.

Відповідно до положень частини третьої статті 298 Кодексу адміністративного судочинства України апеляційна скарга залишається без руху у випадку, якщо вона подана після закінчення строків, установлених статтею 295 цього Кодексу, і особа, яка її подала, не порушує питання про поновлення цього строку, або якщо підстави, вказані нею у заяві, визнані неповажними. При цьому протягом десяти днів з дня вручення ухвали особа має право звернутися до суду апеляційної інстанції з заявою про поновлення строку або вказати інші підстави для поновлення строку.

Якщо скаржником у строк, визначений судом, не подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження або наведені підстави для поновлення строку на апеляційне оскарження визнані судом неповажними суд апеляційної інстанції відмовляє у відкритті апеляційного провадження у справі (пункт 4 частини першої статті 299 Кодексу адміністративного судочинства України).

Враховуючи те, що особою, яка подала апеляційну скаргу, у встановлений суддею-доповідачем строк подано заяву про поновлення строку на апеляційне оскарження, однак вказані підстави пропуску строку на апеляційне оскарження є неповажними, а тому у відкритті апеляційного провадження у справі слід відмовити.

На підставі викладеного, керуючись статтями 298, 299, 325 Кодексу адміністративного судочинства України,

УХВАЛИВ:

Визнати неповажними підстави для поновлення строку апеляційного оскарження та відмовити Хмельницькій митниці в задоволенні заяви.

Відмовити у відкритті апеляційного провадження за апеляційною скаргою Хмельницької митниці на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 30 жовтня 2025 року у справі №380/17109/25 за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «СЕЙФ ГЛАСС ФАКТОРІ» до Хмельницької митниці про скасування рішення.

Ухвалу разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання та може бути оскаржена протягом тридцяти днів шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Суддя-доповідач А. Р. Курилець
судді С. М. Кузьмич
О. І. Мікула