Справа № 300/5289/25
Суддя: Шевчук Світлана Михайлівна
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 рокуЛьвівСправа №300/5289/25 пров. №А/857/53729/25
Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі колегії суддів:

судді-доповідача -Шевчук С. М.
суддів -Кухтея Р.В.
Носа С.П.
розглянувши в порядку письмового провадження в м. Львові апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області на рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року у справі № 300/5289/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії,

місце ухвалення судового рішення м. Івано-Франківськ
Розгляд справи здійснено за правиламиспрощеного позовного провадження
суддя у І інстанціїГомельчук С.В.
дата складання повного тексту рішенняне зазначена
ВСТАНОВИВ:

І. ОПИСОВА ЧАСТИНА

Рішенням Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року у справі № 300/5289/25 позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії задоволено повністю.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 нарахувати та виплатити грошову допомогу відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) нарахувати і виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) грошову допомогу, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі десяти місячних пенсій відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», зарахувавши періоди роботи з 15.08.1987 по 27.12.2001 до стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пункту «е» статті 55 Закону №1788-XII.

Визнано протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у збільшені пенсії за віком на 20% відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Зобов`язано Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) здійснити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) з 08.03.2025 перерахунок пенсії за віком із збільшенням пенсії на 20% відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» з та здійснити доплату пенсії з урахуванням раніше виплачених сум.

Стягнуто за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області (, вул. Січових Стрільців, 15, м. Івано-Франківськ, 76018) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 , АДРЕСА_1 ) сплачений судовий збір в розмірі 2422,40 грн (дві тисячі чотириста двадцять двій копійки сорок копійок) та витрати на професійну правничу допомогу в розмірі 2000 грн (дві тисячі гривень).

Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нове, яким у задоволенні позову відмовити повністю. Вважає, що оскаржуване рішення прийнято з порушенням норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.

В доводах апеляційної скарги вказує, що право на отримання допомоги в розмірі 10 пенсій, передбачено саме для осіб, що працювали, тобто саме часу фактичного виконання роботи у відповідних закладах, робота на яких дає право на отримання грошової допомоги у розмірі 10 пенсій, а тому період перебування осіб, які працюють у цих закладах у відпустці без збереження заробітної плати не зараховується до спеціального стажу роботи. У випадках, коли працівник знаходився у відпустці за власний рахунок, місячний термін цієї відпустки у календарному році зараховується до стажу роботи, який дає право на пільгове пенсійне забезпечення, а до загального стажу роботи враховується весь період знаходження у таких відпустках. Зазначає, що позивачка не надала інформації про перебування у відпустці без збереження заробітної плати протягом періоду 15.08.1987 по 27.12.2001. За результатами розгляду матеріалів електронної пенсії справи до спеціального стажу, що дає право на призначення грошової допомоги не зараховано період з 15.08.1987 по 27.12.2001, а тому підстави для нарахування допомоги в розмірі 10 пенсій за віком відсутні. Крім цього, скаржник просить суд врахувати, що питання визначення права ОСОБА_1 на встановлення виплати доплати відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» буде переглянуто з врахуванням вимог постанови Кабінету Міністрів України від 02.07.2025 № 793 та за наслідками прийнято відповідне рішення. Також, скаржник не погоджується з сумою витрат на правову допомогу, вважаючи її неспівмірною із складністю справи.

Позивач своїм правом на подання відзиву на апеляційну скаргу не скористалася, відповідно до частини 4 статті 304 Кодексу адміністративного судочинства України (далі КАС України) відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.

Про розгляд апеляційної скарги відповідач та представник позивача повідомлені шляхом надіслання ухвали про відкриття апеляційного провадження та про призначення апеляційної скарги до розгляду через електронний кабінет сервісу "Електронний суд" Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи (ЄСІТС), підтвердженням чого є відповідні дані автоматизованої системи документообігу суду.

Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів. В силу вимог ч.4 ст.229 КАС України якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

ІІ. ОЦІНКА СУДУ ПЕРШОЇ ІНСТАНЦІЇ

Задовольняючи повністю позов, суд першої інстанції виходив з того, що відповідач, відмовляючи у віднесенні періодів роботи позивачки до спеціального страхового стажу (педагогічного стажу), що дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», віддав перевагу найменш сприятливому для позивачки тлумаченню законодавства України, у зв`язку з чим зробив помилковий висновок про відсутність підстав для зараховування таких періодів, як з 15.08.1987 по 27.12.2001 на посаді вчителя географії та педагога-організатора в Амвросіївській школі-інтернаті до спеціального стажу, який дає право на призначення пенсії за вислугу років згідно пункту «е» статті 55 Закону №1788-ХІІ та право на отримання грошової допомоги в розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення відповідно до пункту 7-1 Розділу XV Прикінцеві положення Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».

Щодо позовних вимог визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у збільшені пенсії за віком на 20% відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», то суд зазначив, що не прийняття КМУ нормативно-правового акта, який би регулював порядок обчислення і розмір підвищення як жителю гірського населеного пункту призводить до того, що позивач, як особа, якій надано статус особи, яка проживає території населеного пункту, якому надано статус гірського фактично позбавлений гарантованого йому статтею 6 частиною 2 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" права на підвищення розміру пенсій на 20 відсотків.

Такі дії суперечать принципам правової визначеності, що є складовою верховенства права, а також порушують права громадян, гарантовані чинним законодавством. Конституційний Суд України у своїй правовій позиції, викладеній, зокрема, у рішенні від 9 липня 1998 року №11-рп/98, наголосив, що жоден закон про бюджет не може змінювати чи призупиняти дію інших законів, прийнятих у встановленому порядку, зокрема тих, що визначають соціальні гарантії.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку про наявність порушення відповідачем права позивачки при призначенні пенсії на встановлення підвищення до пенсії в розмірі 20%, як жителю гірського населеного пункту відповідно до статті 6 частини 2 Закону України "Про статус гірських населених пунктів в Україні" від 15 лютого 1995 року за №56/95-ВР.

ІІІ. ОБСТАВИНИ, ВСТАНОВЛЕНІ СУДОМ

Судом першої інстанції встановлено та підтверджено матеріалами справи, що ОСОБА_1 перебуває на обліку в Головному управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області та з 08.03.2025 отримує пенсію за віком призначену відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», що підтверджується матеріалами справи.

На звернення позивачки від 02.05.2025, Головне управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області листом від 28.05.2025 №4376-3657/Ф-02/8-0900/25 повідомило, що п. 6 Прикінцевих Положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» встановлено, що у 2025 році ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» застосовується у порядку та розмірах, встановлених КМУ. Звернено увагу, що станом на дату звернення КМУ не визначено порядок обчислення і розмір підвищення як жителю гірського населеного пункту. Також вказано, що період роботи з 15.08.1987 по 27.12.2001 не враховано до спеціального стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі 10 пенсій, оскільки в матеріалах справи відсутня довідка про періоди перебування у безоплатних відпустках та відпустках по догляду за дітьми до трьох років із Амросіївської школи-інтернату за вказаний період (а.с. 21-22).

Вважаючи вказану відмову відповідача протиправною, позивачка звернулася до суду з цим позовом.

ІV. ПОЗИЦІЯ АПЕЛЯЦІЙНОГО СУДУ

Перевіривши за наявними у справі матеріалами доводи, викладені у апеляційній скарзі, правильність застосування судами норм матеріального та процесуального права і правової оцінки обставин у справі у межах, визначених статтею 308 Кодексу адміністративного судочинства України (КАС України), колегія суддів встановила таке.

В силу вимог частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Відповідно до пункту 7-1 Прикінцевих положень Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» №1058-IV, особам, які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 цього Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е»-«ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію, при призначенні пенсії за віком виплачується грошова допомога, яка не підлягає оподаткуванню, у розмірі їх десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Виплата зазначеної грошової допомоги здійснюється за рахунок коштів Державного бюджету України.

Порядок обчислення стажу, який дає право на призначення грошової допомоги, та механізм виплати цієї допомоги встановлюються Кабінетом Міністрів України.

Умови обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу XV «Прикінцеві положення» Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», та механізм її виплати визначає Порядок обчислення страхового стажу, що дає право на призначення грошової допомоги, та її виплати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 23 листопада 2011 року №1191.

Пунктом 5 Порядку встановлено, що грошова допомога надається особам, яким починаючи з 1 жовтня 2011 року призначається пенсія за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та які на день досягнення пенсійного віку, передбаченого статтею 26 зазначеного Закону, працювали в закладах та установах державної або комунальної форми власності на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», і мають страховий стаж (для чоловіків - 35 років, для жінок - 30 років) на таких посадах, а також якщо вони до цього не отримували будь-яку пенсію.

Відповідно до пункту 7 Порядку, виплата грошової допомоги здійснюється органами Пенсійного фонду України одноразово у розмірі десяти місячних пенсій за рахунок коштів Державного бюджету України одночасно з першою виплатою пенсії, яка призначена до виплати.

Суд першої інстанції вірно зазначив, що право особи на отримання грошової допомоги у розмірі десяти місячних пенсій пов`язується з наявністю у неї необхідного спеціального стажу роботи на певних, визначених законодавством, посадах й вихід на пенсію саме з цих посад в закладах та установах державної або комунальної форми власності, а також неотримання такою особою до моменту виходу на пенсію за віком відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» будь-якого іншого виду пенсії.

Як було встановлено судом першої інстанції, підставою для відмови позивачу у призначені грошової допомоги стало те, що період роботи з 15.08.1987 по 27.12.2001 не враховано до спеціального стажу, який дає право на отримання грошової допомоги у розмірі 10 пенсій, оскільки в матеріалах справи відсутня довідка про періоди перебування у безоплатних відпустках та відпустках по догляду за дітьми до трьох років із Амросіївської школи-інтернату за вказаний період.

Відповідно до статті 62 Закону України «Про пенсійне забезпечення» №1788-XII, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.

Як встановив суд першої інстанції, трудова книжка позивача містить інформацію про те, що позивач працювала на посадах, робота на яких дає право на призначення пенсії за вислугу років відповідно до пунктів «е» - «ж» статті 55 Закону України «Про пенсійне забезпечення», зокрема з 15.08.1987 по 27.12.2001 працювала на посаді вчителя географії та педагога організатора в Амвросіївській школі-інтернаті (запис №1-3), а відповідно має понад 30 років спеціального стажу.

Згідно записів у трудовій книжці позивачки серії НОМЕР_2 від 27.10.1987 всі записи чіткі, зрозумілі, викладені, з найменування закладів, в яких працювала позивач вбачається, що вони належать до державної або комунальної форми власності.

Відповідачем не було зазначено зауважень щодо правильності оформлення трудової книжки та достовірності викладеної в ній інформації не висловлював.

Відповідно до підпункту 8 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування», документи, що підтверджують право на виплату грошової допомоги відповідно до пункту 7-1 розділу ХV «Прикінцеві положення» Закону: трудова книжка, копія наказу (розпорядження) про звільнення або відомості про трудову діяльність із реєстру застрахованих осіб. У тих випадках, коли в трудовій книжці або відомостях про трудову діяльність у реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація, що підтверджує роботу на посадах і в закладах, установах державної та комунальної форми власності, передбачених постановами Кабінету Міністрів України від 12 жовтня 1992 року №583 «Про затвердження нормативних актів з питань пенсійного забезпечення», від 04 листопада 1993 року №909 «Про перелік закладів і установ освіти, охорони здоров`я та соціального захисту і посад, робота на яких дає право на пенсію за вислугу років», додаються уточнюючі довідки закладів, установ або їх правонаступників, інші документи, що підтверджують такі відомості.

Колегія суддів зазначає, що відповідно до підпункту 8 пункту 2.1 розділу ІІ Порядку №22-1, подання уточнюючої довідки вимагається лише у разі коли у трудовій книжці або відомостях про трудову діяльність у реєстрі застрахованих осіб відсутня інформація, яка підтверджує право на отримання одноразової грошової допомоги.

В даному випадку, трудова книжка позивача містить необхідну інформацію, а відповідно подання уточнюючої довідки не є обов`язковим.

Крім того, Порядком №1191 не передбачено виключення з періодів роботи періодів перебування особи у відпустці без збереження заробітної плати, а тому таке твердження відповідача як відсутність уточнюючої довідки за вище вказані спірні періоди роботи про перебування ОСОБА_1 в декретних відпустках та відпустках без збереження заробітної плати колегія суддів не бере до увагу як безпідставні.

На підставі викладеного, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивачка підпадає під дію пункту 7-1 розділу XV Прикінцеві положення Закону №1058-IV та має право на отримання грошової допомоги при призначенні пенсії за віком у розмірі десяти місячних пенсій станом на день її призначення.

Щодо позовних вимог визнати протиправними дії Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області щодо відмови ОСОБА_1 у збільшені пенсії за віком на 20% відповідно до ч. 2 ст. 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», то колегія суддів вказує на наступне.

У пункті 5 рішення №8-рп/2005 від 11.10.2005 Конституційний Суд України зазначив, що право на пенсійне забезпечення є складовою конституційного права на соціальний захист.

За змістом частини 1статті 5 Закон України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» від 15.02.1995 № 56/95-ВР(далі - Закон № 56/95-ВР) статус особи, яка проживає і працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського, надається громадянам, що постійно проживають, постійно працюють або навчаються на денних відділеннях навчальних закладів у цьому населеному пункті, про що громадянам виконавчим органом відповідної місцевої ради видається посвідчення встановленого зразка.

За змістом підпункту 5 пункту 2.6. Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" № 22-1, який затверджений постановою Правління ПФУ України від 25.11.2005 № 22-1, при призначенні до пенсій надбавок, допомог, додаткової пенсії, компенсації, пенсії за особливі заслуги перед Україною та підвищень відповідно надаються такі документи, зокрема, документи про надання статусу особи, яка проживає, працює (навчається) на території населеного пункту, якому надано статус гірського (для підвищення пенсії згідно зі статтею 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні»).

Апеляційний суд, на підставі матеріалів справи встановив, що позивачка має посвідчення серії НОМЕР_3 від 24.02.2025, яке видане Управлінням соціального захисту населення Надвірнянської РДА, про те, що позивачка є громадянкою, яка проживає на території гірського населеного пункту і має право на гарантії і пільги, встановлені Законом України «Про статус гірських населених пунктів в Україні». Це посвідчення позивачка подавала разом із заявою про призначення пенсії.

Крім того апеляційний суд зауважує, що місцем реєстрації місця проживання позивачки, відповідно до інформації, що є у паспорті громадянки України, є смт Ворохта, яке, відповідно до Переліку населених пунктів, яким відповідно до Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» надається статус гірських, затвердженого постановою КМУ від 11.08.1995 № 647, є гірським населеним пунктом.

Натомість відповідач, при призначенні позивачці пенсії, не взяв до увагу інформацію про те, що позивачка проживає у населеному пункті, якому надано статус гірського, а тому має право на підвищення до пенсії.

Апеляційний суд встановив, що позивачка 02.05.2025 року зверталася до відповідача щодо виплати надбавки до пенсії у розмірі 20%, однак 28.05.2025 отримала лист-відповідь № 4376-3657/Ф-02/8-0900/25 у якому відповідач повідомив, що пунктом 6 Прикінцевих Положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», установлено, що у 2025 році частина 2 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України. Разом з тим, Кабінет Міністрів України не прийняв будь-яких рішень відносно підвищення жителям гірських районів розміру державних пенсій.

Так, пунктом 6 Прикінцевих Положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» від 19.11.2024 № 4059-IX установлено, що у 2025 році частина друга статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» застосовуються у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України.

Конституційний Суд України неодноразово висловлював чітку правову позицію щодо неприпустимості внесення змін до інших законів через Закон про Державний бюджет України.

У Рішенні №6-рп/2007 від 09.07.2007 Конституційний Суд України зазначив, що законом про Державний бюджет не можна вносити зміни до інших законів, зупиняти їх дію чи скасовувати їх, оскільки це створює протиріччя у законодавстві та може призвести до скасування або обмеження прав і свобод громадян.

Також у Рішенні №10-рп/2008 від 22.05.2008 Конституційний Суд України підкреслив, що внесення змін до законів України через закон про Державний бюджет, зокрема щодо статусу суддів, оплати праці та інших соціальних гарантій, є неконституційним, оскільки це призводить до звуження обсягу раніше встановлених гарантій.

Апеляційний суд зауважує, що Закон України «Про Державний бюджет України» є актом щорічної дії, який визначає основні показники доходів і видатків державного бюджету, а також напрями бюджетної політики на відповідний рік. Змістовно цей закон має обмежене регулююче призначення й не може використовуватись як засіб для внесення змін до чинного законодавства, тим більше до законів, які встановлюють права, обов`язки та гарантії громадян.

Відповідно до статей 6, 8, 19 та 92 Конституції України, законодавство України має відповідати принципам верховенства права, стабільності та юридичної визначеності. Зокрема, положення статті 92 Основного Закону чітко визначають, що виключно законами України визначаються права і свободи громадян, гарантії цих прав і свобод, а також основи соціального захисту.

Положення пункту 6 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік», відповідно до якого встановлено, що у 2025 році частина 2 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» застосовується у порядку та розмірах, встановлених Кабінетом Міністрів України фактично змінює зміст вказаної норми спеціального закону, надаючи уряду повноваження визначати порядок і розміри підвищення пенсій громадянам, які проживають у гірських населених пунктах.

Разом з тим, апеляційний суд зауважує, що на час звернення позивачки із заявою про виплату надбавки до пенсії від 02.05.2025, Кабінет Міністрів України не прийняв жодного нормативно-правового акта на виконання пункту 6 Прикінцевих положень Закону України «Про Державний бюджет України на 2025 рік».

Тому відповідач, як на час призначенні позивачці пенсії, так і на час звернення із заявою про виплату надбавки до пенсії мав керуватися частиною 2 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні», яка передбачає виплату надбавки до пенсії в розмірі 20% особам, які проживають на території гірських населених пунктів.

Водночас, суд відхиляє посилання відповідача на постанову КМУ від 02.07.2025 №793 «Деякі питання доплат, передбачених частиною 2 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні» у 2025 році», оскільки, ця постанова не була прийнята станом на дату виникнення спірних відносин, а тому не може бути застосовна до обставин даної справи.

Таким чином апеляційний суд погоджується із висновком суду першої інстанції про порушення відповідачем права позивачки на отримання підвищення до пенсії в розмірі 20%, як жительці гірського населеного пункту відповідно до частини 2 статті 6 Закону України «Про статус гірських населених пунктів в Україні».

Стосовно ж доводів апеляційної скарги про не співмірність витрат на професійну правничу допомогу, то надавши оцінку доводам апеляційної скарги, наявним в матеріалах справи доказам щодо складу та розміру витрат, пов`язаних з наданням правничої допомоги, перевіривши їх розумну необхідність для цієї справи та відповідність наданих послуг видам правової допомоги, визначеним ст.ст.19, 20 Закону України «Про адвокатуру та адвокатську діяльність», а також враховуючи предмет спору, його значення справи для сторін та конкретні обставини справи яка не є складною, а також урахувавши обсяг послуг, який зводиться до підготовки позовної заяви, клопотання, а також урахувавши наявність численної судової практики з вказаної категорії спорів та відсутність юридичного супроводу адвоката в суді у зв`язку з розглядом справи в порядку спрощеного позовного провадження, колегія суддів вважає підставним присудження на користь позивача за рахунок фінансування відповідача витрат на професійну правничу допомогу в обсязі 2000 грн, позаяк саме така сума є співмірною складності справи, обсягу наданих послуг.

При цьому колегія суддів зазначає, що відповідно до ч. 7 ст. 134 кас України обов`язок з приводу доведення не співмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами. Натомість відповідачем такого обов`язку не виконано та відповідно не доведено, що сума присуджених витрат на професійну правничу допомогу є завищеною.

Таким чином, колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги не знайшли свого підтвердження та спростовуються висновками суду першої інстанції, які зроблені на підставі повного, всебічного та об`єктивного аналізу відповідних правових норм та фактичних обставин справи.

Відповідно до статті 8 Конституції України, статті 6 Кодексу адміністративного судочинства України та частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суд при вирішенні справи керується принципом верховенства права, відповідно до якого зокрема людина, її права та свободи визнаються найвищими цінностями та визначають зміст і спрямованість діяльності держави, та застосовує цей принцип з урахуванням судової практики Європейського суду з прав людини. Європейський суд з прав людини в рішенні у справі «Гарсія Руїз проти Іспанії» (рішення від 21 січня 1999 року), зокрема, зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Європейської конвенції з прав людини і зобов`язує суди викладати підстави для своїх рішень, це не можна розуміти як вимогу давати докладну відповідь на кожний аргумент.

Тому за наведених вище підстав, якими суд обґрунтував своє рішення, суд не убачає необхідності давати докладну відповідь на інші аргументи, зазначені сторонами, оскільки вони не є визначальними для прийняття рішення у цій справі.

Враховуючи викладене, колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції та вважає, що судом першої інстанції правильно встановлені обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального та процесуального права, доводами апеляційної скарги висновки, викладені в судовому рішенні, не спростовуються і підстав для його скасування не вбачається.

Досліджуючи питання, яке стосуються розподілу судових витрат понесених у даній справі, колегією суддів установлено, що з урахуванням положень ст. 139 КАС України відсутні підстави для перерозподілу та присудження судових витрат на користь будь-якої із сторін.

Керуючись ст. 308, ст. 311, ст. 315, ст. 316, ст. 321, ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України, апеляційний суд,

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Пенсійного фонду України в Івано-Франківській області залишити без задоволення.

Рішення Івано-Франківського окружного адміністративного суду від 18 листопада 2025 року у справі № 300/5289/25 залишити без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий суддя С. М. Шевчук
судді Р. В. Кухтей
С. П. Нос