Справа № 160/29094/25
Суддя: Рищенко Андрій Юрійович
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ДНІПРОПЕТРОВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді Рищенко А. Ю.
розглянувши у письмовому провадженні у місті Дніпро адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,-
08.10.2025 року засобами поштового зв`язку до Дніпропетровського окружного адміністративного суду надійшов позов ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, з вимогами:
- зобов`язати Державну міграційну службу України внести до Єдиного державного демографічного раєстру та до відповідної відомчої інформаційної системи, розпорядником якої є Державна міграційна служба України, інформацію про ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_1 ІПН НОМЕР_1 , як особу без громадянства, що постійно проживає на території України.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що відповідачем протиправно відкликано рішення про визнання ОСОБА_1 особою без громадянства, оскільки він не є громадянином України, не має паспорта громадянина України, а тому підстав для відкликання рішення про визнання особою без громадянства у відповідності до Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» у відповідача не було.
Цією ж ухвалою відповідачу було надано строк для подання письмового відзиву на позовну заяву - протягом 15 днів з дня вручення ухвали про відкриття провадження у справі.
Розглянувши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, на яких ґрунтується адміністративний позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд приходить до наступних висновків.
ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженець Республіки Молдова (свідоцтво про народження серії НОМЕР_3 , видане 05.10.1987 сільською радою Банешти Теленештського району) у 1996 році переїхав на постійне проживання до України.
Мати Позивача ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , уродженка Республіки Молдова, 14.10.2011 набула громадянство України на підставі частини 1 ст. 8 Закону України «Про громадянство України» та 28.10.2011 була документована П`ятихатським РВ ГУ МВС України в Дніпропетровській області паспортом громадянина України серії НОМЕР_4 , в порядку обміну паспортом № НОМЕР_5 .
24.02.2012 ОСОБА_1 звернувся до ВГІРФО ГУ МВС України в Дніпропетровській області із заявою про надання дозволу на імміграцію в Україну у зв`язку з тим, що його мати є громадянкою України, та надав довідку № 0336, видану Посольством Республіки Молдова в Україні, про неналежність до громадянства Республіки Молдова.
05.04.2012 позивач отримав дозвіл на імміграцію в Україну на підставі пункту 1 частини 3 статті 4 Закону України «Про імміграцію». 09.04.2012 ГУ ДМС України в Дніпропетровській області документувало ОСОБА_1 як особу без громадянства посвідкою на постійне проживання в Україні серії НОМЕР_6 , 31.01.2013 посвідкою серії НОМЕР_7 .
27.11.2018 Позивач звернувся до П`ятихатського РС ГУ ДМС України в Дніпропетровській області із заявою про прийняття до громадянства України відповідно до ст. 9 Закону України «Про громадянство України».
25.11.2023 Позивач звернувся із заявою про визнання особою без громадянства до Заводського відділу у місті Кам`янському Головного управління ДМС в Дніпропетровській області.
30.11.2023 позивач був документований посвідкою на постійне проживання № НОМЕР_2 .
14.08.2025 ГУ ДМС у Дніпропетровській області на підставі п. 6 ч. 1 ст. 12 Закону України «Про імміграцію» прийнято рішення про відкликання дозволу на імміграцію в Україну та рішення про відкликання посвідки на постійне проживання № НОМЕР_2 , виданої ГУ ДМС у Дніпропетровській області 01.12.2023.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду за захистом своїх прав.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд виходить з такого.
Згідно до частини 2 статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Положеннями пункту 2 частини 1 статті 92 Конституції України передбачено, що виключно законами України визначаються громадянство, правосуб`єктність громадян, статус іноземців та осіб без громадянства.
Правовий зміст громадянства України, підстави і порядок його набуття та припинення, повноваження органів державної влади, що беруть участь у вирішенні питань громадянства України, порядок оскарження рішень з питань громадянства, дій чи бездіяльності органів державної влади, їх посадових і службових осіб визначає Закон України «Про громадянство України» від 18.01.2001 №2235-III.
Приписами статті 1 Закону України «Про громадянство України» визначено, що громадянство України - правовий зв`язок між фізичною особою і Україною, що знаходить свій вияв у їх взаємних правах та обов`язках.
Згідно ст. 2 Закону України «Про громадянство України», законодавство України про громадянство ґрунтується на таких принципах:
1)єдиного громадянства - громадянства держави Україна, що виключає можливість існування громадянства адміністративно-територіальних одиниць України. Якщо громадянин України набув громадянство (підданство) іншої держави або держав, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України. Якщо іноземець набув громадянство України, то у правових відносинах з Україною він визнається лише громадянином України;
2) запобігання виникненню випадків безгромадянства;
3) неможливості позбавлення громадянина України громадянства України;
4) визнання права громадянина України на зміну громадянства;
5) неможливості автоматичного набуття громадянства України іноземцем чи особою без громадянства внаслідок укладення шлюбу з громадянином України або набуття громадянства України його дружиною (чоловіком) та автоматичного припинення громадянства України одним з подружжя внаслідок припинення шлюбу або припинення громадянства України другим з подружжя;
6) рівності перед законом громадян України незалежно від підстав, порядку і моменту набуття ними громадянства України;
7) збереження громадянства України незалежно від місця проживання громадянина України.
Відповідно до статті 3 Закону України «Про громадянство України» громадянами України є, зокрема, особи, які набули громадянство України відповідно до законів України та міжнародних договорів України.
Відповідно до статті 17 Закону України «Про громадянство України» громадянство України припиняється:
1) внаслідок виходу з громадянства України;
2) внаслідок втрати громадянства України;
3) за підставами, передбаченими міжнародними договорами України.
Статтею 18 Закону України «Про громадянство України» встановлено, що громадянин України, який відповідно до чинного законодавства України є таким, що постійно проживає за кордоном, може вийти з громадянства України за його клопотанням.
Вихід з громадянства України допускається, якщо особа набула громадянство іншої держави або отримала документ, виданий уповноваженими органами іншої держави, про те, що громадянин України набуде її громадянство, якщо вийде з громадянства України.
Правовий статус іноземців та осіб без громадянства, які перебувають в Україні, та порядок їх в`їзду в Україну та виїзду з України, визначено Законом України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI (зі змінами та доповненнями).
Відповідно до пункту 15 частини 1 статті 1 вищевказаного Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» від 22.09.2011 № 3773-VI, особа без громадянства особа, яка не розглядається як громадянин будь-якою державою в силу дії її закону.
Відповідно до частини сьомої статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 № 317 «Деякі питання визнання особою без громадянства» затверджено «Порядок розгляду заяв про визнання особою без громадянства», яким визначено процедуру визнання особою без громадянства, яка проводиться ДМС з метою встановлення факту неналежності особи, яка звернулася із заявою про визнання особою без громадянства, до громадянства будь-якої держави в силу дії її закону, а також затверджено зразок заяви про визнання особою без громадянства, та зразок довідки про звернення за визнанням особою без громадянства.
Положеннями пункту 3 вищевказаного Порядку розгляду заяв про визнання особою без громадянства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 № 317 (в редакції Постанови Кабінету Міністрів України від 21.05.2025, що є чинною на час прийняття оскаржуваного рішення) (далі Порядок), передбачено, що заява про визнання особою без громадянства подається за формою, затвердженою постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 № 317 «Деякі питання визнання особою без громадянства», повнолітньою дієздатною особою (далі заявник) особисто.
Положеннями абзацу першого частини 1 статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що заява про визнання особою без громадянства подається до центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, повнолітньою дієздатною особою. Відповідно до абзацу третього частини 1 статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», разом із заявою подається документ, що посвідчує особу, або документ, що надає право на в`їзд або виїзд з держави, виданий іноземною державою (за наявності), документ, що засвідчує факт непребування у громадянстві іншої держави (за наявності), або інший документ, що підтверджує інформацію, викладену в заяві.
Положеннями абзацу першого частини 2 статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» передбачено, що центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, протягом шести місяців з дня подання заяви про визнання особою без громадянства на підставі всієї наявної інформації і документів приймає рішення про визнання особою без громадянства або про відмову у визнанні особою без громадянства. Строк розгляду такої заяви може бути продовжений уповноваженою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, до 12 місяців.
З матеріалів справи вбачається, що 25.11.2023 року позивач звернувся до відповідача із заявою про визнання його особою без громадянства.
Висновком першого заступника Голови Державної міграційної служби України від 24.05.2024 року продовжено строк розгляду заяви ОСОБА_1 про визнання особою без громадянства на підставі абз. 1 ч. 2 ст. 6-1 Закону до 12 місяців, тобто до 24.11.2024 року.
22.10.2024 року Державною міграційною службою України було прийнято рішення про визнання ОСОБА_1 особою без громадянства відповідно статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства»
Відповідно до частини 5 статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства», рішення про визнання особою без громадянства відкликається або визнається недійсним з підстав, передбачених частиною третьою цієї статті.
Після прийняття рішення про відкликання або визнання недійсним рішення про визнання особою без громадянства протягом трьох робочих днів центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, направляє такій особі без громадянства або її законному представнику повідомлення про це із зазначенням підстави відкликання або визнання недійсним відповідно до цього Закону та роз`ясненням порядку оскарження.
З матеріалів справи вбачається, що у зв`язку з прийняттям Указу Президента України від 11.07.2025 року №475/2025 про прийняття до громадянства України ОСОБА_1 був прийнятий висновок заступника директора Департаменту у справах іноземців та осіб без громадянства ДМС України від 15.09.2025 року, у якому зазначено, що у зв`язку з наявністю інформації, яка відповідно до вимог абзацу другого частини третьої та абзацу першого частини п`ятої статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» свідчить про наявність підстав для відкликання рішення про визнання ОСОБА_1 особою без громадянства.
Відповідно до імперативних вимог частини 3 статті 6-1 Закону України «Про правовий статус іноземців та осіб без громадянства» центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері міграції (імміграції та еміграції), у тому числі протидії нелегальній (незаконній) міграції, громадянства, реєстрації фізичних осіб, біженців та інших визначених законодавством категорій мігрантів, приймає рішення про відмову у визнанні особою без громадянства у разі, в тому числі якщо:
- особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, є громадянином України або іншої держави за умови, що її громадянство було визнано компетентним органом цієї держави та заявник був документований відповідно до законодавства цієї держави.
Аналогічні підстави для прийняття уповноваженою особою ДМС рішення про відмову у визнанні особою без громадянства, закріплені в положеннях пункту 44 Порядку розгляду заяв про визнання особою без громадянства, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 24.03.2021 № 317 (в редакції Постанови від 21.05.2025, що є чинною на час прийняття оскаржуваного рішення), де зазначається наступне, а саме: «Уповноваженою особою ДМС приймається рішення про відмову у визнанні особою без громадянства у разі, коли:
- особа, яка подала заяву про визнання особою без громадянства, є громадянином України або іншої держави за умови, що її громадянство було визнано компетентним органом цієї держави та заявник був документований відповідно до законодавства цієї держави;
Суд також зазначає, що адміністративний суд, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, виконуючи завдання адміністративного судочинства щодо перевірки відповідності їх прийняття (вчинення), передбаченим частиною другою статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України, критеріям, не втручається та не може втручатися у дискрецію (вільний розсуд) суб`єкта владних повноважень поза межами перевірки за названими критеріями.
Дискреційні повноваження - це повноваження, які адміністративний орган, приймаючи рішення, може здійснювати з певною свободою розсуду, тобто, коли такий орган може обирати з кількох юридично допустимих рішень те, яке він вважає найкращим за даних обставин. Дискреційне повноваження може полягати у виборі діяти, чи не діяти, а якщо діяти, то у виборі варіанту рішення чи дії серед варіантів, що прямо або опосередковано закріплені у законі. Важливою ознакою такого вибору є те, що він здійснюється без необхідності узгодження варіанту вибору із будь-ким. З огляду на положення статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України щодо компетенції адміністративного суду останній не може підміняти інший орган державної влади та перебирати на себе повноваження щодо вирішення питань, які віднесені до компетенції цього органу державної влади.
Отже, питання визначення наявності або відсутності інформації, що свідчить про наявність підстав для відкликання рішення про визнання позивача особою без громадянства є дискреційними повноваженнями Державної Міграційної Служби України, а тому суд не вправі перебирати на себе повноваження цього органу.
Суд бере до уваги, що під час розгляду справи не встановлено порушення відповідачем процедури винесення рішення.
Разом з тим, сама процедура прийняття такого рішення не оскаржується.
Згідно ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ч. 1 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
Відповідно до статті 90 Кодексу адміністративного судочинства України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів),що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Частиною 2 статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Враховуючи вищевикладене, суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.
Керуючись ст. 9, 72-77, 241, 244, 246, 268-272, 288, 289 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.
Рішення суду набирає законної сили відповідно до вимог статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржене в строки, передбачені статтею 295 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя А. Ю. Рищенко