Справа № 300/303/26
Суддя: Біньковська Н.В.
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ІВАНО-ФРАНКІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
У Х В А Л А

про повернення позовної заяви

"30" березня 2026 р. Справа № 300/303/26

м. Івано-Франківськ

Суддя Івано-Франківського окружного адміністративного суду Біньковська Н.В., розглянувши матеріали адміністративного позову ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними,-

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , звернулася до суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області відповідно до змісту якого просила: визнати протиправними дії, які виразились у відмові у наданні обов`язкової 90 денної відпустки у відповідності до ч. 4 ст. 12 Закону України "Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану", та звільненням зі служби в поліції матері малолітнього ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 - майора поліції ОСОБА_1 , як такі, що спричинили порушення прав малолітньої дитини ОСОБА_2 на захист, безпечне середовища для проживання, які гарантовані ст. 3 Конвенції ООН про права дитини, ст. 8 Європейської Конвенції про права людини та становлять непряме втручання у сімейне життя; скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області № 774 від 05.05.2025 року "Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВР ГУНП в Івано-Франківській області", яким застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції; скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області № 208 о/с від 06.05.2025 "По особовому складу" про звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 ЗУ "Про Національну поліцію" зі служби в поліції; поновити майора поліції ОСОБА_1 з 06.05.2025 на службі в поліції на посаді яку займала, із збереженням місця роботи; стягнути середній заробіток (грошове забезпечення) за час вимушеного прогулу, пов`язаного з звільненням з служби в поліції, починаючи з часу звільнення по день фактичного поновлення на посаді.

Ухвалами суду від 28.01.2026, від 10.02.2026 позовну заяву залишено без руху та надано позивачу, з дня отримання копії цієї ухвали, десятиденний строк для усунення її недоліків шляхом приведення позовної заяви у відповідність до вимог статті 160 Кодексу адміністративного судочинства України в частині обґрунтування позову та надання суду документа про сплату судового збору у встановленому законом порядку та розмірі за позовну вимогу майнового характеру і 2129,92 грн. за позовні вимоги немайнового характеру або доказів наявності підстав звільнення від сплати судового збору.

На виконання ухвали суду позивач надала суду, зокрема позовну заяву в новій редакції, в якій позовні вимоги сформульовано наступним чином: визнати дії Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо звільнення матері малолітнього ОСОБА_2 , які безпосередньо призвели до значного погіршення його матеріальних умов забезпечених зі сторони матері - протиправними та такими, що порушили його права, передбачені статтями 3, 6, 7, 9, 20, 27 Конвенції ООН про права дитини та статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Ухвалою суду від 12.03.2026 позовну заяву у новій редакції залишено без руху та надано позивачу десятиденний строк з дня отримання копії цієї ухвали для усунення її недоліків шляхом подання до суду заяви про поновлення строку звернення до суду та доказів поважності причин його пропуску.

У встановлений судом строк позивач надала суду заперечення на ухвалу про залишення позовної заяви без руху. Зазначає, що наказ про звільнення ОСОБА_1 є лише початковим моментом виникнення порушення. Однак саме порушення прав дитини не було вичерпане цим моментом. У спірному випадку оскаржуються не лише дії як юридичний факт, а їх триваючі негативні наслідки для дитини. Порушення розпочалося з моменту звільнення матері, але не припинилося і не було усунуте, та продовжує існувати у вигляді тривалих негативних наслідків. Такі наслідки проявляються у втраті стабільного матеріального забезпечення, погіршенні умов проживання, нестабільності середовища розвитку, порушенні сімейного життя. Більше того, зазначені наслідки не виникли одномоментно у день звільнення, а стали об`єктивно відчутними через певний час після нього і продовжили існувати до теперішнього часу. Вважає, що механічне визначення строку виключно з дати звільнення матері є помилковим та не відповідає правовій природі спірних правовідносин. Позивачем є малолітня дитина, яка не має процесуальної дієздатності, реалізація права на звернення до суду здійснюється через законного представника. Порушення прав дитини має наслідковий і триваючий характер, а не одноразовий. Законодавство України в цілому виходить із необхідності підвищеного захисту прав малолітніх та неповнолітніх осіб, що має враховуватись при застосуванні процесуальних норм, у тому числі щодо строків звернення до суду. Предметом даного позову є захист самостійних прав малолітньої дитини, а не оскарження трудових прав матері. Законним представником малолітньої дитини було вжито всіх можливих заходів для захисту прав дитини у межах адміністративної справи №300/3493/25, в якій розглядався спір щодо звільнення матері. Зокрема, було подано заяву про вступ малолітньої дитини у справу як третьої особи із самостійними вимогами, оскільки спірні правовідносини безпосередньо стосувалися прав та інтересів дитини. Однак ухвалою суду від 15.01.2026 у задоволенні такої заяви було відмовлено.

Згідно із частиною 1 статті 5 Кодексу адміністративного судочинства України (надалі також - КАС України) кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду за захистом, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси.

Частинами 1 та 2 ст.43 КАС України передбачено, що здатність мати процесуальні права та обов`язки в адміністративному судочинстві (адміністративна процесуальна правоздатність) визнається за громадянами України, іноземцями, особами без громадянства, органами державної влади, іншими державними органами, органами влади Автономної Республіки Крим, органами місцевого самоврядування, їх посадовими і службовими особами, підприємствами, установами, організаціями (юридичними особами), адміністратором за випуском облігацій.

Здатність особисто здійснювати свої адміністративні процесуальні права та обов`язки, у тому числі доручати ведення справи представникові (адміністративна процесуальна дієздатність), належить фізичним особам, які досягли повноліття і не визнані судом недієздатними, а також фізичним особам до досягнення цього віку у спорах з приводу публічно-правових відносин, у яких вони відповідно до законодавства можуть самостійно брати участь.

Частиною 1 ст. 34 Цивільного кодексу України визначено, що повну цивільну дієздатність має фізична особа, яка досягла вісімнадцяти років (повноліття).

Відповідно до статті 6 Сімейного кодексу України правовий статус дитини має особа до досягнення нею повноліття. Малолітньою вважається дитина до досягнення нею чотирнадцяти років. Неповнолітньою вважається дитина у віці від чотирнадцяти до вісімнадцяти років.

Згідно з частиною першою статті 55 КАС України сторона, третя особа в адміністративній справі, а також особа, якій законом надано право звертатися до суду в інтересах іншої особи, може брати участь у судовому процесі особисто (самопредставництво) та (або) через представника.

Згідно з частиною першою статті 57 КАС України представником у суді може бути адвокат або законний представник.

При цьому, права, свободи та інтереси малолітніх та неповнолітніх осіб, які не досягли віку, з якого настає адміністративна процесуальна дієздатність, а також недієздатних фізичних осіб захищають у суді їхні законні представники - батьки, усиновлювачі, опікуни чи інші особи, визначені законом (частина 1 статті 56 КАС України).

Звертаючись з позовом в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_1 діє як законний представник неповнолітнього в розумінні ч. 1 ст. 56 КАС України, а не як фізична особа, якій законом надане право звертатися до суду в інтересах інших осіб відповідно до ч. 1 ст. 53 КАС України.

Проте, процесуальним законом передбачені певні обмеження такого права, зокрема, шляхом встановлення строку звернення до адміністративного суду за захистом порушених прав.

Відповідно до статті 118 КАС України процесуальні строки - це встановлені законом або судом строки, у межах яких вчиняються процесуальні дії. Процесуальні строки встановлюються законом, а якщо такі строки законом не визначені - встановлюються судом. Процесуальні строки визначаються днями, місяцями і роками, а також можуть визначатися вказівкою на подію, яка повинна неминуче настати.

За правилами частини 1 статті 122 КАС України адміністративний позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.

Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісчний строк, який, якщо не встановлено інше, обчилюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (ч.2 ст.122 КАС України).

Таким чином, строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору у публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Перебіг такого строку починається з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Під поняттям "дізнався" необхідно розуміти конкретний час, момент, факт настання обізнаності особи щодо порушених її прав, свобод та інтересів.

Поняття "повинен був дізнатися" необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені.

Суд наголошує, що встановлення строків звернення до суду з відповідними позовними заявами законом передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними певних процесуальних дій, передбачених Кодексом адміністративного судочинства України. Право на звернення до суду не є абсолютним і може бути обмеженим, в тому числі і встановленням строків для звернення до суду, якими чинне законодавство обмежує звернення до суду за захистом прав, свобод та інтересів. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними. Після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними.

За загальним правилом перебіг строку на звернення до адміністративного суду починається від дня виникнення права на звернення з позовом, тобто коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

В ухвалі про залишення позовної заяви без руху від 12.03.2026 суд зауважив, що зі змісту доданих до позову документів видно, що ОСОБА_1 наказом Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області від 06.05.2025 №208 о/с «По особовому складу» звільнено зі служби в поліції з 06.05.2025.

ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , зазначає, що у спірному випадку предметом цього спору є захист самостійних прав малолітньої дитини, а не оскарження трудових прав матері.

Разом з цим позивач просить суд визнати дії Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо звільнення матері малолітнього ОСОБА_2 , які безпосередньо призвели до значного погіршення його матеріальних умов, забезпечених зі сторони матері, протиправними та такими, що порушили його права. Позивач стверджує, що нею оскаржуються дії відповідача в частині наслідків для дитини, як-то погіршення матеріального становища, порушення стабільності умов проживання, втручання у сімейне життя.

Суд зазначає, що у спірному випадку момент, коли ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 дізналися про порушення прав малолітньої дитини, нерозривно пов`язаний із датою звільнення з роботи ОСОБА_3 .

Саме з цього моменту виникли передумови для настання негативних наслідків, які, на думку позивача, свідчать про порушення прав дитини. Прийняття відповідачем наказу про звільнення та фактичне припинення трудових відносин є тим юридичним фактом, який свідчить про ймовірне порушення прав ОСОБА_2 .

Наслідки звільнення для сина ОСОБА_3 , на які посилається позивач, зокрема погіршення матеріального становища, зміна умов проживання та інші обставини, є похідними від самого факту звільнення.

Суд зауважує, що в запереченні на ухвалу про залишення позовної заяви без руху від 12.03.2026 позивач зазначила «Порушення розпочалося з моменту звільнення матері, але не припинилося і не було усунуте та продовжує існувати у вигляді тривалих негативних наслідків.

Відтак, позивач ототожнює момент порушення прав її сина з датою звільнення її з роботи, тобто з 06.05.2025.

В чинному законодавстві України не визначено поняття «триваюче правопорушення».

Разом із цим за загальноприйнятим у теорії права визначенням триваючим вважають правопорушення, яке починається з будь-якої протиправної дії чи бездіяльності, коли винна особа не виконує конкретний покладений на неї обов`язок або виконує його неповністю чи неналежним чином, а потім така дія чи бездіяльність триває протягом певного проміжку часу до моменту виконання установлених обов`язків або виявлення правопорушення. Тобто протиправна дія чи бездіяльність не закінчується після спливу законодавчо визначено строку, а продовжує тривати доти, доки не будуть встановлені обставини, які дозволять визначити, чи були дотриманні приписи закону в точному його розумінні.

В спірному випадку вчинені відповідачем дії не є триваючим правопорушенням, оскільки ОСОБА_1 звільнено з роботи 06.05.2025, тобто протиправні на думку позивача дії завершено 06.05.2025.

Факт подальшого існування наслідків звільнення не свідчить про триваючий характер можливого правопорушення, адже протиправна, на думку позивача, дія не триває у часі, а була реалізована шляхом винесення 06.05.2025 наказу про звільнення зі служби в поліції.

Отже, доводи ОСОБА_1 про дотримання строку звернення до адміністративного суду із цим позовом, оскільки дії та рішення відповідача мають триваючий характер, є безпідставними.

Варто зазначити, що ОСОБА_1 звернулася до Івано-Франківського окружного адміністративного суду із позовом до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції, який надійшов до суду 19.05.2025 (адміністративна справа №300/3493/25).

Також, ухвалою суду від 15.01.2026 в справі №300/3493/25 заяву про вступ до розгляду адміністративної справи №300/3493/25 за позовом ОСОБА_1 до Головного Управління Національної поліції України в Івано-Франківській області про визнання протиправною бездіяльності, визнання протиправним і скасування наказів та поновлення на службі в поліції, третьої особи з самостійними вимогами ОСОБА_2 залишено без задоволення.

Суд наголошує, що залишення судом вказаної заяви без задоволення не перериває і не зупиняє перебігу шестимісячного строку на оскарження дій відповідача.

Факт залишення вказаної заяви без задоволення не можна вважати поважною причиною звернення до суду з пропуском строку у спірних правовідносинах.

Подібного висновку дійшла Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02.10.2025 у справі № 990/376/24.

Крім того, як вже зазначено судом вище, позивач у цій справі просить суд визнати дії Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області щодо звільнення матері малолітнього ОСОБА_2 , які безпосередньо призвели до значного погіршення його матеріальних умов, забезпечених зі сторони матері, протиправними та такими, що порушили його права, передбачені статтями 3, 6, 7, 9, 20, 27 Конвенції ООН про права дитини та статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Натомість у справі №300/3493/25 позивач просила суд визнати протиправними дії Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області, які виразились у відмові у наданні відпустки без збереження заробітної плати, з подальшим звільненням зі служби в поліції матері малолітньої дитини ОСОБА_1 , яка самостійно здійснює опіку та виховання малолітнього сина ОСОБА_2 , 2016 року народження, необхідної для супроводу малолітньої дитини, який перебуває під гуманітарним захистом Республіки Болгарія під час воєнного стану в Україні, як такі, що вчинені з порушенням прав дитини ОСОБА_2 на сімейне життя, захист, безпеку середовища для проживання, які гарантовані ст. 3 Конвенції ООН про права дитини та ст. 8 Європейської конвенції про права людини, скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №774 від 05.05.2025 «Про притягнення до дисциплінарної відповідальності працівника Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області», яким до майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, застосовано дисциплінарне стягнення у вигляді звільнення із служби в поліції, скасувати наказ Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області №208 о/с від 06.05.2025 «По особовому складу» про звільнення на підставі п. 4 ч. 1 ст. 77 Закону України «Про Національну поліцію» зі служби в поліції майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, поновити майора поліції ОСОБА_1 , слідчого відділення Надвірнянського РВП ГУНП в Івано-Франківській області, з 06.05.2025 на службі в поліції на посаді, яку займала, із збереженням місця роботи.

Отже, предмети спору у розглядуваному випадку та у справі №300/3493/25 є відмінними.

До суду із цим позовом ОСОБА_1 в інтересах неповнолітнього ОСОБА_2 звернулася 20.01.2026 (у новій редакції позов подано до суду 20.02.2026).

Суд наголошує, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, тобто не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду. Такі обставини мають бути підтверджені відповідними та належними доказами.

Причина пропуску строку звернення до суду може вважатися поважною, якщо вона відповідає одночасно усім таким умовам: (1) це обставина або кілька обставин, яка безпосередньо унеможливлює або ускладнює можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк; (2) це обставина, яка виникла об`єктивно, незалежно від волі особи, яка пропустила строк; (3) ця причина виникла протягом строку, який пропущено; (4) ця обставина підтверджується належними і допустимими засобами доказування.

На підтвердження поважності причин пропуску строку звернення до суду позивач не навела та не надала доказів наявності непереборних обставин, які перешкодили їй своєчасно звернутись до суду із заявленими позовними вимогами.

Наведені вище ОСОБА_1 доводи не свідчать про пропущення строку звернення до суду з поважних причин та не можуть бути підставами для висновку про його поновлення при зверненні до суду із цим позовом.

Рішенням Конституційного Суду України від 13.12.2011 №17-рп/2011 визначено, що держава може встановленням відповідних процесуальних строків обмежувати строк звернення до суду, що не впливає на зміст та обсяг конституційного права на судовий захист і доступ до правосуддя.

Суд наголошує, що норма статті 122 КАС України чітко визначає, що строк звернення до суду обчислюється не з дня коли особа почала вважати, що її права порушені, а саме з моменту обізнаності особи чи її потенційної можливості бути обізнаною про порушення своїх прав.

Європейський суд з прав людини (надалі також - ЄСПЛ) у своїй практиці неодноразово наголошував, що право на доступ до суду, закріплене у статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод 1950 року, не є абсолютним: воно може підлягати дозволеним за змістом обмеженням, зокрема щодо умов прийнятності скарг. Такі обмеження не можуть зашкоджувати самій суті права доступу до суду, мають переслідувати легітимну мету, а також має бути обґрунтованою пропорційність між застосованими засобами та поставленою метою (пункт 33 рішення ЄСПЛ від 21 грудня 2010 року у справі «Перетяка та Шереметьєв проти України», пункт 53 рішення ЄСПЛ від 08 квітня 2010 року у справі «Меньшакова проти України»).

Отже, за практикою ЄСПЛ, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду. І навпаки, безпідставне поновлення таких строків свідчить про порушення принципу правової визначеності.

На тлі зазначеного доречно також звернути увагу на сформований Верховним Судом у постанові від 18 січня 2023 року у справі № 160/6211/21 правовий висновок, відповідно до якого встановлення строків звернення до адміністративного суду у системному зв`язку з принципом правової визначеності слугує меті забезпечення передбачуваності для відповідача (як правило, суб`єкта владних повноважень у адміністративних справах) та інших осіб того, що зі спливом встановленого законом або судом проміжку часу прийняте рішення, здійснена дія (бездіяльність) суб`єкта владних повноважень або судове рішення отримують додаткову легітимність (стабільність) та не передбачатимуть можливості перегляду (скасування), а правові наслідки їх прийняття (вчинення) не будуть відмінені. Тобто встановлені строки звернення до адміністративного суду сприяють уникненню ситуації правової невизначеності щодо статусу рішень, дій (бездіяльності) суб`єкта владних повноважень, а також судового рішення. Забезпечення дотримання принципу правової визначеності потребує чіткого виконання сторонами та іншими учасниками справи вимог щодо строків звернення до суду, а також строків на оскарження судових рішень, а від судів вимагається дотримуватися певних правил у процесі прийняття рішення про поновлення строку та оцінювати поважність причин пропуску строку, виходячи із критеріїв розумності та об`єктивності, поведінки сторін, значимості справи та її впливу на суспільні відносини і національну безпеку, наявності фундаментальної судової помилки, а також непереборності обставин, що спричинили пропуск строку.

В спірному випадку судом не встановлено обставин поважності причин пропуску строку звернення до суду. Таким чином, позивачем не усунуто недоліки позовної заяви, яку залишено без руху.

Відповідно до вимог пункту 1 частини 4 статті 169 КАС України, позовна заява повертається позивачеві у випадку, якщо позивач не усунув недоліки позовної заяви, яку залишено без руху, у встановлений судом строк.

Частиною 2 статті 123 КАС України передбачено, зокрема, що у разі, якщо вказані у заяві про поновлення пропущеного строку звернення до суду підстави для поновлення строку звернення до адміністративного суду будуть визнані неповажними, суд повертає позовну заяву.

Повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду в порядку, встановленому законом (частини 8 статті 169 КАС України).

Також позивач надала суду заяву, в якій просила повернути судовий збір у розмірі 2129,92 грн, який сплачено за позовні вимоги, що відсутні у новій редакції позову.

Частиною 2 статті 132 Кодексу адміністративного судочинства України визначено, що розмір судового збору, порядок його сплати, повернення і звільнення від сплати встановлюються законом.

Згідно пункту 2 частини 1 статті 7 Закону України "Про судовий збір" сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі повернення заяви або скарги.

Згідно частини 2 статті 7 цього Закону у випадках, установлених пунктом 1 частини першої цієї статті, судовий збір повертається в розмірі переплаченої суми; в інших випадках, установлених частиною першою цієї статті, - повністю.

Судом встановлено, що ОСОБА_1 при поданні зазначеної вище позовної заяви сплачено судовий збір в розмірі 2129,92 грн. Вказана обставина підтверджується квитанцією від 31.01.2026 №5315-7916-1493-2054 на суму 2129,92 гривень.

Кошти в розмірі 2129,92 грн., сплачені згідно квитанції від 31.01.2026 №5315-7916-1493-2054, зараховані до спеціального фонду Державного бюджету України, за призначенням платежу - судовий збір за позовом ОСОБА_1 .

Враховуючи висновок суду про повернення позовної заяви ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , з усіма доданими до неї матеріалами, слід повернути ОСОБА_1 сплачений нею судовий збір.

На підставі наведеного, керуючись ст.123, ст.169, ст.241, ст.248 Кодексу адміністративного судочинства України, суддя, -

У Х В А Л И В:

Позовну заяву ОСОБА_1 , яка діє в інтересах неповнолітнього сина ОСОБА_2 , до Головного управління Національної поліції в Івано-Франківській області про визнання дій протиправними, - повернути позивачу з усіма доданими до неї матеріалами.

Повернути ОСОБА_1 (реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_1 ) судовий збір в розмірі 2129,92 грн. (дві тисячі сто двадцять дев`ять гривень 92 копійки), сплачений згідно квитанції від 31.01.2026 №5315-7916-1493-2054.

Роз`яснити позивачу, що повернення позовної заяви не позбавляє права повторного звернення до адміністративного суду, в порядку встановленому законом.

Ухвала може бути оскаржена в апеляційному порядку.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня складення судового рішення до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

Ухвала набирає законної сили в порядку та строки, встановлені статтею 256 Кодексу адміністративного судочинства.

Суддя /підпис/ Біньковська Н.В.