Справа № 460/13082/25
Суддя: Гудим Любомир Ярославович
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 рокуЛьвівСправа №460/13082/25 пров. №А/857/2073/26

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

Головуючого судді: Гудима Л.Я.,

суддів: Качмара В.Я., Онишкевича Т.В.,

розглянувши в порядку письмового провадження у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року, головуючий суддя Поліщук О.В., ухвалене у м. Рівне, у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними, зобов`язання вчинення певних дій,-

В С Т А Н О В И В:

Позивач ОСОБА_1 звернувся в суд з позовом до ВЧ НОМЕР_1 , в якому просив визнати протиправною діяльність командування військової частини НОМЕР_1 щодо неналежного розгляду рапорту, поданого позивачем 22.07.2025 року про звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 абзацу 14 п. 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу»; зобов`язати командування військової частини НОМЕР_1 розглянути по суті та прийняти обґрунтоване рішення за результатами розгляду рапорту від 22.07.2025 року щодо звільнення з військової служби на підставі пп. «г» п. 2 ч. 4 абзацу 14 п. 3 частини 12 статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», як військовослужбовця, який проходить військову службу за призовом під час мобілізації під час воєнного стану, за сімейними обставинами.

В обґрунтування своїх позовних вимог посилався на те, що 23.06.2025 року звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_1 із заявою про надання відстрочки, однак 05.07.2025 року працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 , незважаючи на відсутність відповіді від комісії ТЦК та СП про надання відстрочки від мобілізації, здійснили протиправні дії, внаслідок чого позивач був призваний на військову службу до військової частини НОМЕР_1 . Надалі, позивач звернувся до командира цієї військової частини із рапортом про звільнення з військової служби через сімейні обставини на підставі підпункту "г" пункту 2 частини четвертої статті 26 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", зокрема у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за своїм батьком, який є особою з інвалідністю II групи. За результатами розгляду рапорту відповідачем надано письмову відповідь № 1/7062 від 26.07.2025 року про відмову у задоволенні рапорту, оскільки у особи яка потребує догляду наявний інший член сім`ї першого ступеня споріднення, який може здійснювати догляд за батьком - дочка ОСОБА_2 . Позивач не погоджується з такою відмовою, оскільки ОСОБА_2 проживає у місті Вінниця і ця обставина унеможливлює здійснювати догляд за хворим батьком.

Рішенням Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вищезазначеним рішенням суду першої інстанції, ОСОБА_1 оскаржив його в апеляційному порядку, який, покликаючись на неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи, недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції вважає встановленими, порушення судом норм матеріального та процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи, просить суд апеляційної інстанції скасувати рішення суду першої інстанції та прийняти нову постанову, якою адміністративний позов задовольнити.

Свою апеляційну скаргу обґрунтовує тими ж доводами, що наводились ним у поданому адміністративному позові, однак безпідставно не взяті до уваги судом попередньої інстанції.

На підставі пункту 1 частини 1 статті 311 КАС України розгляд справи проводиться в порядку письмового провадження.

Заслухавши суддю-доповідача, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги у їх сукупності, колегія суддів дійшла переконання, що подана апеляційна скарга задоволенню не підлягає, виходячи з наступних підстав.

Як встановлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, 23.06.2025 року позивач, вважаючи що має право на відстрочку, направив засобами поштового зв`язку до ІНФОРМАЦІЯ_1 заяву про надання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації.

Позивач є військовослужбовцем та проходить військову службу у військовій частині НОМЕР_1 .

24.07.2025 року позивач звернувся до командира військової частини НОМЕР_1 з рапортом про звільнення його з військової служби на підставі абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» у зв`язку з необхідністю здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Судом встановлено, та сторонами не заперечується, що до рапорту були долучені засвідчені копії наступних документів:

Військово-обліковий документ, паспорт та картка платника податку позивача; свідоцтво про народження серії НОМЕР_2 від 29.12.1989 року; паспорт та картка платника податку ОСОБА_3 (батька позивача); свідоцтво про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 29.07.2003 року; довідка до акта огляду МСЕК серії АВ № 0402952 від 14.04.2016 року; витяг з реєстру територіальної громади № 2025/001191986; висновок лікарсько-консультативної комісії КНП Здолбунівського ЦМДЦ Здолбунівської міської ради № 64 від 04.02.2025 року; акт обстеження сімейного стану військовослужбовця від 16.07.2025 року № 01/4/3900, виданий уповноваженими особами ІНФОРМАЦІЯ_3 ; рішення Здолбунівської міської ради про призначення/перерахунок компенсації фізичним особам які надають соціальні послуги на непрофесійній основі від 03.06.2025 року; нотаріально завірена заява, видана приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Довгалюк Н.М. зареєстрована в реєстрі за № 521 від ОСОБА_3 .

Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 29.12.1989 року ОСОБА_3 є батьком ОСОБА_1 .

Згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0402952 від 14.04.2016 року інвалідність ОСОБА_3 , інваліду другої групи, встановлена безстроково.

Відповідно висновку лікарсько-консультативної комісії КНП Здолбунівського ЦМДЦ Здолбунівської міської ради № 64 від 04.02.2025 року про наявність порушень функцій організму ОСОБА_3 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок наданий для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі та дійсний до 04.02.2026 року.

Згідно з актом обстеження сімейного стану військовослужбовця від 16.07.2025 року, т.в.о. начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 затвердив рішення комісії ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка запропонувала остаточне рішення стосовно звільнення з військової служби солдата ОСОБА_1 з урахуванням його сімейних обставин прийняти на рівні командування ІНФОРМАЦІЯ_2 .

Листом командира військової частини НОМЕР_1 від 26.07.2025 року № 1/7062 повідомлено позивача про відсутність підстав для прийняття рішення про звільнення з військової служби. В листі зазначено, що за результатами розгляду рапорту у звільненні з військової служби відмовлено у зв`язку з наявністю у батька позивача, інших крім нього, членів сім`ї І ступеня споріднення, яка за законом повинна здійснювати за ним догляд - дочки ОСОБА_2 . При цьому, потреба ОСОБА_2 у постійному догляді документами долученими до рапорту не підтверджена.

Не погоджуючись з рішенням військової частини НОМЕР_1 про відмову у звільненні з військової служби та вважаючи її протиправною, позивач звернувся з адміністративним позовом до суду.

Відмовляючи в задоволенні адміністративного позову, суд першої інстанції виходив з того, що позивачем до рапорту не надано документів, які підтверджують потребу ОСОБА_2 (сестри позивача) у постійному догляді, що підтверджується висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, у відповідача відсутні підстави для звільнення позивача з військової служби під час дії воєнного стану на підставі підпункту "г" пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-ХІІ, а тому відповідач правомірно відмовив позивачу у задоволенні його рапорту, у зв`язку із ненаданням повного переліку документів на підтвердження сімейних обставин відповідно до абзацу тринадцятого пункту 3 частини дванадцятої статті 26 Закону № 2232-ХІІ.

Колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції, вважає їх вірними та такими, що відповідають нормам матеріального та процесуального права, а також фактичним обставинам справи з огляду на наступне.

Статтею 19 Конституції України регламентовано, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Правове регулювання відносин між державою і громадянами України у зв`язку з виконанням ними конституційного обов`язку щодо захисту Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, а також загальні засади проходження в Україні військової служби визначено Законом України «Про військовий обов`язок і військову службу» від 25.03.1992 року №2232-XII (далі - Закон № 2232-XII).

Відповідно до частини першої статті 1 Закону № 2232-XII захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України є конституційним обов`язком громадян України.

Згідно з частинами другою, третьою статті 1 Закону № 2232-XII, військовий обов`язок установлюється з метою підготовки громадян України до захисту Вітчизни, забезпечення особовим складом Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органів спеціального призначення (далі - Збройні Сили України та інші військові формування), посади в яких комплектуються військовослужбовцями. Військовий обов`язок включає: підготовку громадян до військової служби; приписку до призовних дільниць; прийняття в добровільному порядку (за контрактом) та призов на військову службу; проходження військової служби; виконання військового обов`язку в запасі; проходження служби у військовому резерві; дотримання правил військового обліку.

Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом (ч. 5 ст. 1 Закону № 2232-XII).

Згідно з частиною першою статті 2 Закону № 2232-XII, військова служба є державною службою особливого характеру, яка полягає у професійній діяльності придатних до неї за станом здоров`я і віком громадян України (за винятком випадків, визначених законом), іноземців та осіб без громадянства, пов`язаній із обороною України, її незалежності та територіальної цілісності. Час проходження військової служби зараховується громадянам України до їх страхового стажу, стажу роботи, стажу роботи за спеціальністю, а також до стажу державної служби.

Частиною чотирнадцятою статті 2 Закону № 2232-XII установлено, що виконання військового обов`язку в особливий період здійснюється з особливостями, визначеними цим Законом та іншими нормативно-правовими актами.

Указом Президента України від 24.02.2022 року №64/2022, затвердженим Законом України від 24.02.2022 року №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України постановлено ввести в Україні воєнний стан.

У відповідності до підпункту «г» пункту 2 частини 4 статті 26 Закону № 2232-XII військовослужбовці, які проходять військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період, звільняються з військової служби під час дії воєнного стану через сімейні обставини або з інших поважних причин, перелік яких визначається частиною дванадцятою цієї статті (якщо військовослужбовці не висловили бажання продовжувати військову службу).

За правилами абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону №2232-XII військовослужбовці звільняються з військової служби через сімейні обставини або з інших поважних причин під час дії воєнного стану: необхідність здійснювати постійний догляд за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка), який є особою з інвалідністю I чи II групи, за умови відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я, або рішенням експертної команди з оцінювання повсякденного функціонування особи.

Матеріалами справи підтверджено, що згідно з довідкою до акта огляду МСЕК серії АВ № 0402952 від 14.04.2016 року інвалідність ОСОБА_3 , інваліду другої групи, встановлена безстроково.

Відповідно висновку лікарсько-консультативної комісії КНП Здолбунівського ЦМДЦ Здолбунівської міської ради № 64 від 04.02.2025 року про наявність порушень функцій організму ОСОБА_3 рекомендовано отримання соціальної послуги з догляду на непрофесійній основі від фізичної особи. Висновок наданий для одержання компенсації фізичною особою, яка надає соціальні послуги з догляду на непрофесійній основі та дійсний до 04.02.2026 року.

Також матеріалами справи підтверджується, що ОСОБА_3 , окрім позивача, має доньку ОСОБА_2 . При цьому, потреба ОСОБА_2 у постійному догляді документами долученими до рапорту не підтверджена.

Суд апеляційної інстанції зазначає, що для звільнення з військової служби відповідно до підпункту "г" пункту 2 частини 4 та абзацу 13 пункту 3 частини 12 статті 26 Закону України № 2232-XII, обов`язковою умовою є відсутність інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення такої особи або якщо інші члени сім`ї першого чи другого ступеня споріднення самі потребують постійного догляду за висновком медико-соціальної експертної комісії чи лікарсько-консультативної комісії закладу охорони здоров`я.

За правилами ст. 202 СК України повнолітні дочка, син зобов`язані утримувати батьків, які є непрацездатними і потребують матеріальної допомоги.

Статтею 203 СК України визначено, що дочка та син крім сплати аліментів зобов`язані брати участь у додаткових витратах на батьків, викликаних тяжкою хворобою, інвалідністю або немічністю.

Таким чином, обов`язок утримувати своїх батьків покладається як на сина, так і на доньку, або обох.

Колегія суддів звертає увагу, що факт проживання доньки в іншій області не позбавляє її від обов`язку утримувати свого батька , що є особою з інвалідністю ІІ групи та потребує постійного догляду.

Отже, необхідність постійного стороннього догляду за одним із своїх батьків чи батьків дружини (чоловіка) який є особою з інвалідністю І чи ІІ групи, за умова відсутності інших членів сім`ї першого чи другого ступеня споріднення не підтверджена належним чином.

Таким чином, у позивача відсутнє право на звільнення з військової служби, у зв`язку із наявністю у нього батька з інвалідністю II групи, оскільки наявні також інші особи, які відповідно до закону зобов`язані їх утримувати, через що відповідачем правомірно відмовлено у звільненні з військової служби, відтак позовні вимоги є безпідставними та необґрунтованими, відтак задоволенню не підлягають.

Аналізуючи вищенаведене, колегія суддів погоджується з судом першої інстанції про необґрунтованість адміністративного позову та відсутність підстав для його задоволення.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

В частині решти доводів апеляційної скарги колегія суддів враховує, що, оцінюючи наведені сторонами доводи, апеляційний суд виходить з того, що всі конкретні, доречні та важливі доводи, наведені сторонами, були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції, та їм було надано належну правову оцінку.

Право на вмотивованість судового рішення є складовою права на справедливий суд, гарантованого ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого у Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії», параграфи 29 - 30). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більше того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.

У рішенні «Петриченко проти України» (параграф 13) Європейський суд з прав людини вказував на те, що національні суди не надали достатнього обґрунтування своїх рішень, та не розглянули відповідні доводи заявника, навіть коли ці доводи були конкретними, доречними та важливими.

Наведене дає підстави для висновку, що доводи сторін у кожній справі мають оцінюватись судами на предмет їх відповідності критеріям конкретності, доречності та важливості у рамках відповідних правовідносин з метою належного обґрунтування позиції суду.

Інші зазначені в апеляційній скарзі обставини, окрім вищеописаних обставин, ґрунтуються на довільному трактуванні фактичних обставин і норм матеріального права, а тому такі не вимагають детальної відповіді.

З огляду на викладене, суд першої інстанції правильно і повно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права, доводи апеляційної скарги не спростовують висновків рішення суду, а тому підстав для скасування рішення колегія суддів не знаходить і вважає, що апеляційну скаргу на нього слід залишити без задоволення.

Керуючись ст.ст. 243, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328 КАС України, суд,-

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Рівненського окружного адміністративного суду від 21 листопада 2025 року у справі №460/13082/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України, шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Постанову разом із паперовими матеріалами апеляційної скарги надіслати до суду першої інстанції для приєднання до матеріалів справи.

Головуючий суддя Л. Я. Гудим
судді В. Я. Качмар
Т. В. Онишкевич