Справа № 420/24237/25
Суддя: Тарасишина О.М.
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

РІШЕННЯ

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

30 березня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Тарасишиної О.М., за участю секретаря судового засідання Гур`євої К.І., розглянувши в порядку письмового провадження справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (73022, м. Херсон, пр-т Незалежності, буд. 75, ) про визнання протиправним та скасування вимоги,

ВСТАНОВИВ:

До суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (73022, м. Херсон, пр-т Незалежності, буд. 75, ), в якій позивач просить:

визнати протиправною та скасувати вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (місцезнаходження: 73022, м. Херсон, пр-т Незалежності, буд. 75; ідентифікаційний код юридичної особи: 43995495) від 31.01.2025 № Ф-0269-2122 «У»;

зобов`язати Головне управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (місцезнаходження: 73022, м. Херсон, пр-т Незалежності, буд. 75; ідентифікаційний код юридичної особи: 43995495) здійснити коригування відомостей в інтегрованій картці платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування ОСОБА_1 (остання адреса реєстрації: АДРЕСА_1 ; РНОКПП: НОМЕР_1 ) шляхом виключення нарахувань (забборгованості) з єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування у розмірі 49 492 (сорок дев`ять тисяч чотириста дев`яносто дві) гривні 97 копійок;

судові витрати покласти на Головне управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (місцезнаходження: 73022, м. Херсон, пр-т Незалежності, буд. 75; ідентифікаційний код юридичної особи: 43995495).

Згідно протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями, справа № 420/24237/25 розподілена на суддю Тарасишину О.М.

Ухвалою від 24.12.2025 року Одеським окружним адміністративним судом відкрито провадження у справі в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у письмовому провадженні) за наявними у справі матеріалами.

14.01.2026 року (вх. ЕС5277/26) представником відповідача до канцелярії суду подано відзив на позовну заяву.

В обґрунтування позовної заяви зазначено, що Позивач дізналася про те, що в провадженні Начальника Корабельного відділу державної виконавчої служби у місті Херсоні Південного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Одеса) Григоренка Михайла Юрійовича перебуває виконавче провадження № 77482143 з примусового виконання Вимоги № Ф-0269-2122 виданої 31.01.2025 ГУ ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі, про стягнення ОСОБА_1 штрафу та пені в розмірі 49 492,97 грн. Не погоджуючись з Вимогою, 24.03.2025 подав до Державної податкової служби України скаргу на вимогу про сплату боргу (недоїмки) Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі від 31.01.2025 № Ф-0269-2122 «У». Не отримуючи жодної інформації щодо подальшої долі або результатів розгляду вказаної вище скарги, адвокат Абакаров М.М. 16.04.2025 звернувся до ДПС України з адвокатським запитом щодо надання інформації з приводу стану розгляду скарги на Вимогу. У відповідь на зазначений адвокатський запит на електронну пошту адвоката Абакарова М.М. 24.04.2025 надійшла відповідь ДПС України від 24.04.2025 № 11503/6/99-00-06-02-02-06. З вказаної відповіді вбачається, що на адресу ДПС України надійшла скарга фізичної особи ОСОБА_1 (вх. ДПС № 13663/6 від 27.03.2025) за підписом адвоката Абакарова М.М. щодо оскарження Вимоги. ДПС України прийнято рішення від 14.04.2025 № 10409/6/99-00-06-02-01-06 (далі по тексту - «Рішення»), в якому зазначено, що оскаржувана вимога не може бути предметом оскарження в адміністративному порядку, відповідно, відсутні підстави для її скасування. ОСОБА_1 категорично не погоджується з Вимогою, оскільки при її прийнятті Відповідачем порушені приписи чинного законодавства. Крім цього, наголошуємо на порушенні порядку прийняття такого рішення. У зв`язку з чим вважаємо оскаржуване рішення протиправнимі таким, що підлягає скасуванню.

Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому, в обґрунтування правової позиції, зазначено, що останній діяв у межах наданих йому повноважень, відповідно до Закону, та у спосіб і в порядку визначеному ним, у зв`язку з чим, просив суд у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.

Розглянувши матеріали справи, всебічно та повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, оцінивши надані учасниками судового процесу докази в їх сукупності, суд дійшов наступного.

Завданням адміністративного судочинства відповідно до ч. 1 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Згідно з ч. 1 ст. 5 КАС України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист.

За правилами предметної підсудності встановленими ст. 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема: спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (п. 1 ч. 1).

За таких обставин суд дійшов висновку про підсудність позовної заяви ОСОБА_1 Одеському окружному адміністративному суду.

Дослідивши матеріали позовної заяви, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтується адміністративний позов, судом встановлено наступне.

Як вбачається з позовної заяви, ОСОБА_1 реєстраційний номер: НОМЕР_2 , як фізична особа-підприємець була зареєстрована 10.09.2012.

Згідно даних інтегрованих карток платника ІКС «Податковий блок», по ФОП ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ) обліковувалась заборгованість по єдиному внеску для фізичних осібпідприємців, у т. ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність.

ОСОБА_1 , як фізична особа-підприємець припинила підприємницю діяльність 08.10.2021.

Контролюючим органом сформована вимога про сплату боргу (недоїмки) по ЄСВ від 31.01.2025 № Ф-0269-2122 на суму 49492,97 гривень та направлена на податкову адресу платника, з якої вбачається, що з Позивача стягується штраф та пеня в розмірі 49 492,97 грн, а саме що 6 306,75 грн. це штраф, 43 186,22 грн. пеня, а розмір недоїмки становить 0.

Заборгованість по єдиному внеску в сумі 49 492,97 гривень виникла 21.02.2022 за період з 22.10.2013 до 08.10.2021 на підставі: - рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску від 19.01.2022 та розрахунку фінансових санкцій пені за несвоєчасну сплату по ЄСВ від 19.01.2022 № 000347/21-22-24- 03/ НОМЕР_1 на суму 49 492,97 гривень, а саме штраф у розмірі 6307,12 гривень та пеня у розмірі 43 186,22 гривень та направлена на податкову адресу платника податків: АДРЕСА_2 . Поштове відправлення отримано платником 07.022022.

Позивач, вважаючи винесену вимогу протиправною, звернулась з даним позовом до суду.

В частині 2 статті 19 Конституції України закріплено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

Статтею 67 Конституції України передбачено, що кожен зобов`язаний сплачувати податки і збори в порядку і розмірах, встановлених законом.

Правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку, визначає Закон України від 08 липня 2010 року № 2464-VI "Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування" (далі - Закон №2464-VI).

Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на зазначені відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону (частина перша статті 2 Закону № 2464-VI).

Виключно цим Законом визначаються: принципи збору та ведення обліку єдиного внеску; платники єдиного внеску; порядок нарахування, обчислення та сплати єдиного внеску; розмір єдиного внеску; орган, що здійснює збір та веде облік єдиного внеску, його повноваження та відповідальність; склад, порядок ведення та використання даних Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування; порядок здійснення державного нагляду за збором та веденням обліку єдиного внеску (частина друга статті 2 Закону № 2464-VI).

Єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування (пункт 2 частини першої статті 1 Закону № 2464-VI).

Статтею 4 Закону № 2464-VI (у редакції Закону №77-VIII від 28.12.2014) визначено перелік осіб, які є платниками єдиного внеску.

Так, згідно з пунктами 4, 5 частини першої статті 4 Закону № 2464-VI (у редакції Закону №77-VIII від 28.12.2014) платниками єдиного внеску є: фізичні особи-підприємці, в тому числі ті, які обрали спрощену систему оподаткування; особи, які провадять незалежну професійну діяльність, а саме наукову, літературну, артистичну, художню, освітню або викладацьку, а також медичну, юридичну практику, в тому числі адвокатську, нотаріальну діяльність, або особи, які провадять релігійну (місіонерську) діяльність, іншу подібну діяльність та отримують дохід від цієї діяльності.

Законодавець розмежовує платників єдиного внеску на фізичних осіб-підприємців та осіб, які провадять незалежну професійну діяльність.

Так, відповідно до підпункту 14.1.226 пункту 14.1 статті 14 Податкового кодексу України (в редакції, чинній на момент виникнення спірних відносин; далі - ПК України) самозайнята особа - платник податку, який є фізичною особою-підприємцем або провадить незалежну професійну діяльність за умови, що така особа не є працівником в межах такої підприємницької чи незалежної професійної діяльності. Незалежна професійна діяльність - це участь фізичної особи у науковій, літературній, артистичній, художній, освітній або викладацькій діяльності, діяльність лікарів, приватних нотаріусів, приватних виконавців, адвокатів, арбітражних керуючих (розпорядників майна, керуючих санацією, ліквідаторів), аудиторів, бухгалтерів, оцінщиків, інженерів чи архітекторів, особи, зайнятої релігійною (місіонерською) діяльністю, іншою подібною діяльністю за умови, що така особа не є працівником або фізичною особою - підприємцем та використовує найману працю не більш як чотирьох фізичних осіб.

Пункт 14.1.195 пункту 14.1 статті 14 ПК України дає визначення поняттю «працівник» - це фізична особа, яка безпосередньо власною працею виконує трудову функцію згідно з укладеним з роботодавцем трудовим договором (контрактом) відповідно до закону.

Пунктами 3 і 10 частини 1 статті 1 Закону №2464 надано визначення поняттям застрахованої особи, якою є фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок; та страхувальників - роботодавців та інших осіб, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок.

Згідно з абзацом 2 пункту 1 частини 2 статті 4 Закону №2464 платниками ЄСВ є роботодавці - підприємства, установи та організації, інші юридичні особи, утворені відповідно до законодавства України, незалежно від форми власності, виду діяльності та господарювання, які використовують працю фізичних осіб на умовах трудового договору (контракту) або на інших умовах, передбачених законодавством, чи за цивільно-правовими договорами (крім цивільно-правового договору, укладеного з фізичною особою-підприємцем, якщо виконувані роботи (надавані послуги) відповідають видам діяльності відповідно до відомостей з Єдиного державного реєстру юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців), у тому числі філії, представництва, відділення та інші відокремлені підрозділи зазначених підприємств, установ і організацій, інших юридичних осіб, які мають окремий баланс і самостійно ведуть розрахунки із застрахованими особами.

Пунктом 4 частини 1 статті 4 Закону №2464 до платників ЄСВ віднесено також й фізичних осіб-підприємців, в тому числі тих, які обрали спрощену систему оподаткування.

Відповідно до абзацу 1 пункту 1 та пункту 2 частини 1 статті 7 Закону №2464 єдиний внесок нараховується:

- для платників, зазначених у пунктах 1 (крім абзацу сьомого), частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму нарахованої кожній застрахованій особі заробітної плати за видами виплат, які включають основну та додаткову заробітну плату, інші заохочувальні та компенсаційні виплати, у тому числі в натуральній формі, що визначаються відповідно до Закону України "Про оплату праці", та суму винагороди фізичним особам за виконання робіт (надання послуг) за цивільно-правовими договорами;

- для платників, зазначених у пунктах 4 (крім фізичних осіб-підприємців, які обрали спрощену систему оподаткування), 5 та 5-1 частини 1 статті 4 цього Закону, - на суму доходу (прибутку), отриманого від їх діяльності, що підлягає обкладенню податком на доходи фізичних осіб. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску на місяць. У разі якщо таким платником не отримано дохід (прибуток) у звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, такий платник зобов`язаний визначити базу нарахування, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

- для платників, зазначених у пункті 4 частини 1 статті 4 цього Закону, які обрали спрощену систему оподаткування, - на суми, що визначаються такими платниками самостійно для себе, але не більше максимальної величини бази нарахування єдиного внеску, встановленої цим Законом. При цьому сума єдиного внеску не може бути меншою за розмір мінімального страхового внеску.

Зміст наведених норм свідчить про те, що платниками ЄСВ є, зокрема, фізичні особи-підприємці. Необхідними умовами для сплати особою ЄСВ є провадження такою особою господарської діяльності та отримання від неї доходу, який і є базою для нарахування ЄСВ. Отже, саме дохід особи від господарської діяльності є базою для нарахування, проте за будь-яких умов розмір ЄСВ не може бути меншим за розмір мінімального страхового внеску за місяць. При цьому, за відсутності бази для нарахування ЄСВ у відповідному звітному кварталі або окремому місяці звітного кварталу, законодавство встановлює обов`язок особи самостійно визначити цю базу, але її розмір не може бути меншим за розмір мінімальної заробітної плати.

Таким чином, метою встановлення розміру мінімального страхового внеску та обов`язку сплачувати його незалежно від наявності бази для нарахування є забезпечення у передбачених законодавством випадках мінімального рівня соціального захисту осіб шляхом отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.

На підставі наведеного можна зробити висновок, що, з урахуванням особливостей форми діяльності самозайнятих осіб, саме задля досягнення вищевказаної мети збору ЄСВ законодавством встановлено обов`язок сплати особами мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу від їх діяльності.

Отже особа, яка провадить господарську діяльність, вважається самозайнятою особою і зобов`язана сплачувати ЄСВ не нижче розміру мінімального страхового внеску незалежно від фактичного отримання доходу лише за умови, що така особа не є найманим працівником.

Згідно даних з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань позивач з 10.09.2012 по 08.10.2021 був зареєстрований як фізична особа -підприємець.

Згідно даних інтегрованих карток платника ІКС «Податковий блок», ОСОБА_2 (код НОМЕР_1 ) обліковується як фізична особа-підприємець, у т. ч. які обрали спрощену систему оподаткування та осіб, які проводять незалежну професійну діяльність.

Заборгованість по єдиному внеску в сумі 49 492,97 гривень виникла 21.02.2022 за період з 22.10.2013 до 08.10.2021 на підставі: - рішення № про застосування штрафних санкцій та нарахування пені за несвоєчасну сплату єдиного внеску від 19.01.2022 та розрахунку фінансових санкцій пені за несвоєчасну сплату по ЄСВ від 19.01.2022 № 000347/21-22-24- 03/ на суму 49 492,97 гривень, а саме штраф у розмірі 6307,12 гривень та пеня у розмірі 43 186,22 гривень.

Звіти про суми нарахованого доходу застрахованих осіб та суми нарахованого єдиного внеску за 2013 - 2021 роки до Головного управління ДПС у Одеській облатсі не подавались.

Суд зауважує, що в матеріалах справи відсутні відомості про сплату позивачем єдиного внеску в повному обсязі. Також не надано доказів про сплату за позивача роботодавцем єдиного внеску.

Відповідно до п.9 ст.47 Закону України від 15.05.2003 №755-ІУ «Про державну реєстрацію юридичних осіб та фізичних осіб - підприємців» для проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням фізична особа - підприємець або уповноважена нею особа не раніше двох місяців з дати публікації повідомлення у спеціалізованому друкованому засобі масової інформації подає державному реєстратору особисто (надсилає рекомендованим листом з описом вкладення) такі документи: - заповнену реєстраційну картку на проведення державної реєстрації припинення підприємницької діяльності фізичною особою - підприємцем за її рішенням; - свідоцтво про державну реєстрацію фізичної особи - підприємця; - довідку відповідного органу державної податкової служби про зняття фізичної особи - підприємця з обліку як платника податків; - довідку відповідного органу Пенсійного фонду України про зняття з обліку; - довідки відповідних органів фондів соціального страхування про зняття з обліку.

Суд зазначає, що відомості про припинення державної реєстрації в Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань датуються 08.10.2021.

Відповідно до ч. 8 ст. 4 Закону України «Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань» фізична особа- підприємець позбавляється статусу підприємця з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності цією фізичною особою.

Отже, з огляду зазначену норму Закону, припинення підприємницької діяльності пов`язано з позбавленням статусу підприємця внаслідок внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізичної особи-підприємця.

Таким чином, з дати внесення до Єдиного державного реєстру запису про державну реєстрацію припинення підприємницької діяльності фізична особа- підприємець позбавляється статусу платника єдиного внеску, а не у зв`язку з відсутністю факту здійснення підприємницької діяльності.

Разом з цим обов`язок сплати фізичною особою-підприємцем, яка тимчасово не отримує прибуток, єдиного внеску може бути припиненим як наслідок припинення статусу фізичної особи-підприємця або ж подання до контролюючого органу заяви про перехід на загальну систему оподаткування, що призведе до сплати єдиного внеску у залежність від отриманих доходів.

Зважаючи на те, що згідно з даними Єдиного державного реєстру позивачем припинено діяльність лише 08.10.2021, а отже і статусу платника єдиного внеску позбавлений з 08.10.2021, то вимога про сплату боргу з єдиного соціального внеску є законною та обґрунтованою.

Підсумовуючи викладене, контролюючий орган мав всі передбачені законодавством підстави для винесення спірної вимоги, а тому підстави для її скасування у судовому порядку відсутні.

Відповідно до положень статті 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

З урахуванням з`ясованих обставин, досліджених матеріалів справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача не підлягають задоволенню.

Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі Серявін та інші проти України від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).

Судові витрати відповідно до ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України відшкодуванню не підлягають.

Керуючись ст.ст. 2, 3, 5, 6, 8, 9, 14, 22, 139, 241, 242-246, 250, 255, 295, КАС України, суд,-

В И Р І Ш И В:

У задоволенні позовної заяви ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Головного управління ДПС у Херсонській області, АРК та м. Севастополі (73022, м. Херсон, пр-т Незалежності, буд. 75, ) про визнання протиправним та скасування вимоги - відмовити.

Рішення може бути оскаржено безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом тридцяти днів в порядку приписів ст. 295 КАС України.

Рішення набирає законної сили згідно з приписами ст. 255 КАС України.

Повний текст рішення складено та підписано 30.03.2026 р.

Суддя О.М. Тарасишина

.