Справа № 380/2920/25
Суддя: Глушко Ігор Володимирович
Дата ухвалення: 2026-03-17 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

17 березня 2026 рокуЛьвівСправа №380/2920/25 пров. №А/857/53423/25

Восьмий апеляційний адміністративний суд в складі:

головуючого судді: Глушка І.В.,

суддів: Затолочного В.С., Судової-Хомюк Н.М.,

за участю секретаря судового засідання: Вербінець Є.С.,

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Львові апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року, ухвалене суддею Братичак У.В. у м.Львові у порядку письмового провадження за правилами спрощеного позовного провадження у справі № 380/2920/25 за адміністративним позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці, з участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спорту, на стороні відповідача Головного управління ДПС у м. Києві, про визнання протиправною і скасування постанови,-

ВСТАНОВИВ:

14 лютого 2025 року позивач фізична особа-підприємець ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до відповідача - Західного міжрегіонального управління Державної служби з питань праці, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача - Головного управління ДПС у м. Києві, в якому просив визнати протиправною та скасувати постанову про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 14.11.2024 №3Х/ЛВ/101024/26/15/07/-ФС.

Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року в задоволенні адміністративного позову відмовлено.

Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, позивач оскаржив його в апеляційному порядку. Вважає, що оскаржуване рішення ухвалене з неповним з`ясуванням обставин, що мають значення для справи, з порушенням норм матеріального та процесуального права та підлягає скасуванню з підстав, викладених у апеляційній скарзі. Просить скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове судове рішення про задоволення позову.

Доводи скаржника зводяться до відсутності належних доказів вчинення ним порушення законодавства про працю, що виключає підстави для притягнення його до відповідальності згідно абз.3 ч.2 ст. 265 КЗпП України. Зауважує, що відповідач у спірних правовідносинах наділений такою сукупністю повноважень, належна реалізація яких надає можливість достовірно виявити порушення вимог законодавства про працю суб`єктом господарювання при здійсненні своєї господарської діяльності. Однак, відповідач у спірних правовідносин обмежився виключно даними акту фактичної перевірки. Покликаючись положення Порядку №509, скаржник вказує на те, що акт перевірки ДПС, у ході якої виявлені порушення законодавства про працю, не є безумовною підставою для накладення штрафу, натомість наявність підстав для накладення штрафу уповноважена особа встановлює шляхом дослідження відповідних матеріалів.

Заслухавши суддю-доповідача, представника позивача, представника позивача, представника відповідача, обговоривши доводи апеляційної скарги та відзиву на неї, перевіривши матеріали справи, суд апеляційної інстанції приходить до висновку, що в задоволенні апеляційної скарги слід відмовити з наступних підстав.

Так, судом першої інстанції достовірно встановлено, матеріалами справи підтверджено, що відповідно до виписки з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань ОСОБА_1 зареєстрований як фізична особа-підприємець з 14 травня 2024 року.

10 жовтня 2024 року Західним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці отримано від Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці матеріали фактичної перевірки за №100550/26/15/07/ від 31 серпня 2024 року, проведеної Головним управлінням ДПС у м. Києві.

Із наданих матеріалів встановлено, що 22 серпня 2024 року посадовими особами Головного управління ДПС у м. Києві відповідно до направлень від 21 серпня 2024 року №18622/26-15-07-05-03, №18555/26-15-07-07-01, №18556/26-15-07-07-01 проведено фактичну перевірку, зокрема з питань дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) ФОП ОСОБА_1 , за фактичною адресою здійснення господарської діяльності: АДРЕСА_1 .

В Акті (довідці) фактичної перевірки №100550/26/15/07/ від 31 серпня 2024 року вказано, що за виконанням трудової функції менеджера-адміністратора виявлено особу на ім`я ОСОБА_2 , який відмовився від надання особистих даних та додаткових пояснень. Зокрема, під час проведення контрольно-розрахункової операції з придбання адаптера «Baseus Super Si Pro Quick Charger QC3.0+PD3.0 30W USB+Type-C» вартістю 1099,00 гривень менеджер адміністратор на ім`я ОСОБА_2 здійснив продаж вказаного технічного засобу із використанням програмного реєстратора розрахункових операцій та видав розрахунковий документ встановленої форми.

Крім того, на початку здійснення податкового заходу державного нагляду (контролю) менеджеру-адміністратору на ім`я Олексій посадовими особами контролюючого органу пред`явлено службові посвідчення, копії направлення та копію наказу №5633-п від 21 серпня 2024 року на проведення фактичної перевірки. Проте, із незрозумілих причин менеджер-адміністратор на ім`я ОСОБА_2 відмовився від отримання копії наказу про проведення фактичної перевірки №5633-п від 21 серпня 2024 року, а також від підписання направлень на перевірку від 21 серпня 2024 року № 18622/26- 15-07-05-03, № 18555/26-15-07-07-01, №18556/26-15-07-07-01, про що складено Акт відмови від підписання направлення та отримання копії наказу про проведення перевірки від 22 серпня 2024 року №7352/26-15-07-07-00-17.

Також менеджеру-адміністратору на ім`я ОСОБА_2 надано письмові запити про надання документів №1 та №2 від 22 серпня 2024 року з вимогою надати перелік документів у строк до 11 год. 00 хв. 26 серпня 2024 року, зокрема копії повідомлень в ДПС про прийняття на роботу працівників (касирів). Однак у встановлений у вищевказаних запитах строк перелічених документів менеджером адміністратором на ім`я Олексій пред`явлено не було.

З огляду на відмову від підписання Акта перевірки від 31 серпня 2024 року із відповідними додатками, посадовими особами ГУ ДПС у м.Києві складено Акт відмови від підписання матеріалів перевірки №010075 від 31 серпня 2024 року.

14 жовтня 2024 року відповідачем на адресу позивача скеровано рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЗХ/ЛВ/ ДПС-100550/26/15/07/ від 14 жовтня 2024 року, яким ФОП ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд справи про накладення штрафу відбудеться 14 листопада 2024 року.

За результатами розгляду матеріалів та Акту вказаної фактичної перевірки Головного управління ДПС у м. Києві за №100550/26/15/07/ від 31 серпня 2024 року відповідач прийняв рішення про застосування щодо ФОП ОСОБА_1 попередження №ЗХ/ЛВ/100550/26/15/07/-ТД/ДПС-ПР від 14 листопада 2024 року, про що останнього повідомлено листом №ЗХ/3.1/17676-24 від 15 листопада 2024 року.

Також, 10 жовтня 2024 року Західним міжрегіональним управлінням державної служби з питань праці отримано від Центрального міжрегіонального управління Державної служби з питань праці матеріали фактичної перевірки за №101024/26/15/07/ від 03 вересня 2024 року, проведеної Головним управлінням ДПС у м.Києві.

За результатами перевірки ГУ ДПС у м. Києві у ФОП ОСОБА_1 за фактичним місцем здійснення господарської діяльності АДРЕСА_1 встановлено, що продавця-касира на ім`я ОСОБА_3 допущено до роботи без укладання трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, про що складено Акт (довідку) фактичної перевірки №101024/26/15/07/ НОМЕР_1 від 04 вересня 2024 року.

Як вбачається зі змісту Акта від 03 вересня 2024 року, ФОП ОСОБА_1 використовує у своїй діяльності логотип « ІНФОРМАЦІЯ_1 », що відображений на одязі, бейджиках працівників та в назві магазину. На момент проведення фактичної перевірки в магазині « ІНФОРМАЦІЯ_1 » зафіксовано факт виконання трудової функції здійснення контрольно-розрахункової операції зі споживачами, зокрема працівником податкового органу, продавцем ОСОБА_4 , яка була одягнена в чорну футболку з написом та логотипом « ІНФОРМАЦІЯ_1 », та на шиї якої звисав бейдж із відображенням зазначеного логотипу та імені « ІНФОРМАЦІЯ_2 ». Продавцем на ім`я ОСОБА_3 перед початком податкової перевірки проведено розрахункову операцію з купівлі навушників EarPods with Lightning Connector (MMTN2) на загальну суму 799,00 гривень.

У розділі 2.2.19 Акта перевірки від 03 вересня 2024 року також вказано, що після пред`явлення контролюючим органом службових посвідчень, наказу №5738-п та направлень на проведення перевірки від 03 вересня 2024 року №19549/26-15-07-07-01, №19551/26-15-07-06-01, №19550/26-15-07-06-01 продавець ОСОБА_3 , яка й здійснювала трудову функцію продавця-касира, відмовилась підписати вручені працівниками Головного управління ДПС у м. Києві документи, надати будь-які документи, що підтверджують її особу, пояснення щодо виявлених обставин та покинула приміщення в невідомому напрямку. Також продавцю-касиру на ім`я ОСОБА_3 надано письмовий запит з вимогою надати перелік документів у строк до 16 год. 30 хв. 03 вересня 2024 року, зокрема трудові договори з працівниками (найманими особами). Однак, у встановлений у вищевказаних запитах строк перелічених документів продавцем на ім`я ОСОБА_3 пред`явлено не було.

Відтак, у частині дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) посадовими особами Головного управління ДПС у м. Києві 03 вересня 2024 року встановлено, що ФОП ОСОБА_1 використовує найману працю особи на ім`я ОСОБА_3 , яка виконувала трудові обов`язки продавця-касира, без укладення трудового договору (контракту), оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та без повідомлення контролюючого органу про прийняття працівника на роботу.

14 жовтня 2024 року відповідач скерував на адресу позивача рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу №ЗХ/ЛВ/ ДПС-101024/26/15/07/ від 14 жовтня 2024 року, яким ФОП ОСОБА_1 повідомлено, що розгляд справи про накладення штрафу відбудеться 14 листопада 2024 року.

За результатами розгляду матеріалів та Акту вказаної фактичної перевірки Головного управління ДПС у м. Києві за №101024/26/15/07/ від 03 вересня 2024 року відповідач прийняв постанову від 14.11.2024 №3Х/ЛВ/101024/26/15/07/-ФС про накладення на позивача штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення у розмірі 240 000 (двісті сорок тисяч) гривень.

Вказана постанова прийнята на підставі абзацу 3 частини другої статті 265 КЗпП України за вчинення порушення, передбаченого абзацом другим цієї частини (фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), повторно протягом двох років з дня виявлення порушення.

Листом №ЗХ/3.1/17669-24 від 15 листопада 2024 року ФОП ОСОБА_1 повідомлено про направлення постанови №ЗХ/ЛВ/101024/26/15/07/-ФС від 14 листопада 2024 року та про можливість її оскарження.

ФОП ОСОБА_1 , вважаючи постанову Західного міжрегіонального управління державної служби з питань праці від 14.11.2024 №3Х/ЛВ/101024/26/15/07/-ФС протиправною, звернувся до суду з вимогою про її скасування.

Надаючи юридичну оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами у справі, в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи межі перегляду справи, передбачені ст. 308 КАС України, суд апеляційної інстанції вважає, що суд першої інстанції правильно застосував норми матеріального та процесуального права, з огляду на таке.

Враховуючи вимоги частини 2 статті 19 Конституції України та частини 2 статті 2 КАС України, законодавцем визначено критерії для оцінювання рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень, які одночасно є принципами адміністративної процедури, що вироблені у практиці європейських країн.

Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до частини третьої статті 6 Закону України від 17 лютого 2022 року № 2073-IX «Про адміністративну процедуру» (далі - Закон № 2073-IX) здійснення адміністративним органом дискреційного повноваження вважається законним у разі дотримання таких умов: 1) дискреційне повноваження передбачено законом; 2) дискреційне повноваження здійснюється у межах та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законом; 3) правомірний вибір здійснено адміністративним органом для досягнення мети, з якою йому надано дискреційне повноваження, і відповідає принципам адміністративної процедури, визначеним цим Законом; 4) вибір рішення адміністративного органу здійснюється без відступлення від попередніх рішень, прийнятих тим самим адміністративним органом в однакових чи подібних справах, крім обґрунтованих випадків.

Згідно з частиною третьою статті 11 Закону № 2073-IX адміністративний орган зобов`язаний використовувати свої повноваження з метою, з якою такі повноваження надані. Мета, з якою надано повноваження, визначається законом або випливає з його положень.

У справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди, відповідно до частини другої статті 2 КАС України, перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони, зокрема: на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія).

Таким чином, суд здійснює перевірку рішень суб`єктів владних повноважень на предмет їх відповідності вимогам закону, дотримання меж повноважень та встановленого порядку, а також забезпечення принципу пропорційності. Водночас суд не наділений повноваженнями самостійно визначати доцільність обраного адміністративним органом заходу реагування чи замінювати його на інший, оскільки це перебуває в дискреційних повноваженнях органу.

Зазначене узгоджується з висновками Верховного Суду, викладеними у постановах Верховного Суду від 23 травня 2018 року у справі № 825/602/17 та від 22 серпня 2018 року у справі № 826/10548/17 (щодо визначення поняття "дискреційні повноваження").

Ураховуючи предмет та підстави позову, висновки суду першої інстанції зокрема стосувалися дотримання Держпраці встановленого порядку розгляду справи про притягнення ФОП ОСОБА_5 до відповідальності, а також обґрунтованості підстав для застосування відповідного заходу реагування по суті.

Оцінюючи твердження позивача про відсутність доказів вчинення ним порушення законодавства про працю, суд апеляційної інстанції враховує наступне.

Кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом (частини перша, четверта, шоста і сьома статті 43 Конституції України).

Право на працю закріплене також в ключових міжнародних документах, зокрема статті 6 Міжнародного пакту про економічні, соціальні та культурні права 1966 року.

Відповідно до ст.21 КЗпП України трудовий договір є основною правовою формою оформлення трудових відносин між працівником і роботодавцем. За цим договором працівник зобов`язується виконувати роботу, визначену трудовим договором, дотримуючись правил внутрішнього трудового розпорядку, а роботодавець виплачувати заробітну плату і забезпечувати належні умови праці.

Працівник має право реалізувати свої здібності до продуктивної і творчої праці шляхом укладення трудового договору на одному або одночасно на декількох підприємствах, в установах, організаціях, якщо інше не передбачене законодавством, колективним договором або угодою сторін.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Відповідно до ч.1 ст.23 КЗпП України трудовий договір може бути: 1) безстроковим, що укладається на невизначений строк; 2) на визначений строк, встановлений за погодженням сторін; 3) таким, що укладається на час виконання певної роботи.

За трудовим договором працівника приймають на роботу (посаду), включену до штату, для виконання не індивідуально-визначеної роботи, а трудових функцій в діяльності підприємства за конкретною кваліфікацією, професією, посадою. Працівникові гарантується заробітна плата, встановлені трудовим законодавством гарантії, пільги, компенсації тощо. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється. Предметом трудового договору є власне праця працівника в процесі виробництва, тоді як предметом цивільно-правового договору є виконання його стороною певного визначеного обсягу робіт.

Особливою формою трудового договору є контракт, в якому строк його дії, права, обов`язки і відповідальність сторін (в тому числі матеріальна), умови матеріального забезпечення і організації праці працівника, умови розірвання договору, в тому числі дострокового, можуть встановлюватися угодою сторін. Сфера застосування контракту визначається законами України.

Укладаючи трудовий договір з роботодавцями, громадяни реалізують своє конституційне право на працю, добровільно вступають у трудові правовідносини, набуваючи конкретних трудових прав і обов`язків; трудовий договір є основним юридичним фактом, із яким пов`язано виникнення, зміна чи припинення трудових правовідносин (абзац третій пункту 5 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 07 лютого 2023 року № 1-р/2023).

Пункт другий частини п`ятої статті 50 Закону України від 05 липня 2012 року № 5067-VI «Про зайнятість населення» визначає, що роботодавцям забороняється застосовувати працю громадян без належного оформлення трудових відносин, вчиняти дії, спрямовані на приховування трудових відносин.

Власник підприємства або уповноважений ним орган, відповідно до абзацу першого Порядку повідомлення Державній податковій службі та її територіальним органам про прийняття працівника на роботу/укладення гіг-контракту, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17 червня 2015 року № 413, подає до територіальних органів Державної податкової служби за місцем обліку їх як платника єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування повідомлення про прийняття працівника на роботу.

Працівник не може бути допущений до роботи без укладення трудового договору, оформленого наказом чи розпорядженням власника або уповноваженого ним органу, та повідомлення центрального органу виконавчої влади з питань забезпечення формування та реалізації державної політики з адміністрування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування про прийняття працівника на роботу в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України (частина третя статті 24 КЗпП України).

Тобто фактичний допуск працівника до роботи є підставою для визнання трудового договору укладеним, навіть якщо він не був оформлений у письмовій формі.

Верховний Суд у постанові від 02 лютого 2021 року у справі № 0540/5987/18-а дійшов висновку, що характерними ознаками трудових відносин є: систематична виплата заробітної плати за процес праці (а не її результат); підпорядкування правилам внутрішнього трудового розпорядку; виконання роботи за професією (посадою), визначеною Національним класифікатором України ДК 003:2010 «Класифікатор професій», затвердженим наказом Держспоживстандарту від 28 липня 2010 року № 327; обов`язок роботодавця надати робоче місце; дотримання правил охорони праці на підприємстві, в установі, організації тощо.

У постанові від 20 січня 2023 року у справі № 824/849/18-а Верховний Суд додатково вказав, що основними ознаками трудового договору є: праця юридично несамостійна, що протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи) шляхом виконання вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

При цьому без оформлених трудових відносин особа (працівник) позбавляється конституційних гарантій, передбачених, зокрема, статтями 43 (кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом; використання праці жінок і неповнолітніх на небезпечних для їхнього здоров`я роботах забороняється; громадянам гарантується захист від незаконного звільнення та право на своєчасне одержання винагороди за працю) та 45 (кожен, хто працює, має право на відпочинок, яке забезпечується наданням днів щотижневого відпочинку, а також оплачуваної щорічної відпустки, встановленням скороченого робочого дня щодо окремих професій і виробництв, скороченої тривалості роботи у нічний час; максимальна тривалість робочого часу, мінімальна тривалість відпочинку та право на оплачувану щорічну відпустку, вихідні та святкові дні) Конституції України (постанова Верховного Суду від 03 червня 2021 року у справі № 0540/8959/18-а).

Аналіз наведених норм КЗпП України дає підстави дійти висновку про те, що трудовий договір - це угода щодо здійснення і забезпечення трудової функції. За трудовим договором працівник зобов`язаний виконувати не якусь індивідуально-визначену роботу, а роботу з визначеної однієї або кількох професій, спеціальностей, посади відповідної кваліфікації, виконувати визначену трудову функцію в діяльності підприємства. Після закінчення виконання визначеного завдання трудова діяльність не припиняється.

Разом з тим, взаємовідносини фізичної особи і суб`єкта господарювання можуть виникати як на підставі трудового, так і на підставі цивільно-правового договору.

При цьому сторони цивільно-правової угоди укладають договір в письмовій формі згідно з вимогами ст. 208 Цивільного кодексу України.

Загальне визначення цивільно-правового договору наведено у ст. 626 Цивільного кодексу України. Так, вказаною нормою встановлено, що договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.

Згідно з ч. 1 ст. 901 Цивільного кодексу України за договором про надання послуг одна сторона (виконавець) зобов`язується за завданням другої сторони (замовника) надати послугу, яка споживається в процесі вчинення певної дії або здійснення певної діяльності, а замовник зобов`язується оплатити виконавцеві зазначену послугу, якщо інше не встановлено договором.

Відтак, основними ознаками трудового договору, є: праця юридично несамостійна, протікає в рамках певного підприємства, установи, організації (юридичної особи) або в окремого громадянина (фізичної особи); шляхом виконання в роботі вказівок і розпоряджень власника або уповноваженого ним органу; праця має гарантовану оплату; виконання роботи певного виду (трудової функції); трудовий договір, як правило, укладається на невизначений час; здійснення трудової діяльності відбувається, як правило, в складі трудового колективу; виконання протягом встановленого робочого часу певних норм праці; встановлення спеціальних умов матеріальної відповідальності; застосування заходів дисциплінарної відповідальності; забезпечення роботодавцем соціальних гарантій.

Зокрема, відповідальність працівника за трудовим договором регулюється лише імперативними нормами (КЗпП України та інших актів трудового законодавства), що не можуть змінюватися сторонами у договорі, а відповідальність виконавця послуг у цивільно-правових відносинах визначається в договорі, а те, що ним не врегульоване - чинним законодавством України.

Зі співставлення трудового договору з цивільно-правовим договором, відмінним є те, що трудовим договором регулюється процес організації трудової діяльності.

За цивільно-правовим договором процес організації діяльності залишається поза його межами, метою договору є отримання певного результату. Виконавець за цивільно-правовим договором, на відміну від працівника, який виконує роботу відповідно до трудового договору, не підпорядковується правилам внутрішнього трудового розпорядку, хоча і може бути з ним ознайомлений, він сам організовує свою роботу і виконує її на власний ризик, не зараховується до штату установи (організації), не вноситься запис до трудової книжки та не видається розпорядчий документ про прийом його на роботу на певну посаду.

Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 08.05.2018 у справі № 127/21595/16-ц, від 04.07.2018 у справі № 820/1432/17, від 29.08.2017 у справі №587/1714/17, від 26.09.2018 у справі №822/723/17, від 13.06.2019 у справі №1840/2507/18, від 08.10.2018 у справі №553/954/17, від 06.03.2019 у справі №802/2066/16-а, 13.06.2019 у справі № 815/954/18, від 24.10.2019 у справі № 804/6962/17.

Цивільно-правовий договір може укладатись для задоволення потреб суб`єкта господарювання, не пов`язаних із діяльністю, спрямованою на виготовлення та реалізацію продукції, виконання робіт чи надання послуг вартісного характеру, спрямованою на досягнення економічних, соціальних та інших результатів без мети одержання прибутку.

У разі, якщо робота, виконувана особою на користь суб`єкта господарювання збігається з видом його економічної діяльності або є роботою з обслуговування його діяльності, то робота такої особи повинна виконуватись на умовах трудового договору.

Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду від 27.10.2021 у справі № 2040/5412/18.

Однак матеріалами фактичних перевіро5к суб`єкта господарювання, проведених ГУ ДПС у м.Києві, підтверджується неналежне оформлення позивачем трудових відносин із працівниками на ім`я ОСОБА_2 та ОСОБА_3 за місцем здійснення позивачем господарської діяльності.

При вирішенні спірних правовідносин насамперед підлягає дослідженню питання правомірності спірної постанови з огляду на повноваження відповідача притягувати роботодавця до відповідальності за порушення законодавства про працю на підставі акта перевірки ДПС.

Так, частиною першою статті 259 КЗпП України встановлено, що державний нагляд та контроль за додержанням законодавства про працю юридичними особами незалежно від форми власності, виду діяльності, господарювання, фізичними особами, які використовують найману працю, здійснює центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, та його територіальні органи у порядку, визначеному Кабінетом Міністрів України.

Згідно з ч. 2 ст. 259 КЗпП України центральні органи виконавчої влади здійснюють контроль за додержанням законодавства про працю на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у їх функціональному підпорядкуванні, крім податкових органів, які мають право з метою перевірки дотримання податкового законодавства здійснювати такий контроль на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування, а органи місцевого самоврядування - на підприємствах, в установах і організаціях, що перебувають у комунальній власності відповідних територіальних громад.

Податкові органи мають право здійснювати контроль за додержанням законодавства про працю на всіх підприємствах, в установах і організаціях незалежно від форм власності та підпорядкування з метою перевірки дотримання податкового законодавства відповідно до частини другої статті 259 КЗпП України.

Згідно з пунктом 75.1 статті 75 ПК України контролюючі органи мають право проводити камеральні, документальні (планові або позапланові; виїзні або невиїзні) та фактичні перевірки.

Фактичною вважається перевірка, що здійснюється за місцем фактичного провадження платником податків діяльності, розташування господарських або інших об`єктів права власності такого платника. Така перевірка здійснюється контролюючим органом щодо дотримання норм законодавства з питань регулювання обігу готівки, порядку здійснення платниками податків розрахункових операцій, ведення касових операцій, наявності ліцензій, свідоцтв, у тому числі про виробництво та обіг підакцизних товарів, дотримання роботодавцем законодавства щодо укладення трудового договору, оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) (підпункт 75.1.3. пункту 75.1 статті 75 ПК України).

Отже, податковий орган відповідно до закону має повноваження на проведення перевірки стосовно дотримання роботодавцями законодавства про працю у частині вимог щодо оформлення трудових відносин з працівниками (найманими особами) та фіксації відповідних порушень (зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору).

Фактична перевірка здійснюється без попередження платника податків (особи) (пункт 80.1 статті 80 ПК України), може проводитися на підставі рішення керівника (його заступника або уповноваженої особи) контролюючого органу, оформленого наказом, копія якого вручається платнику податків або його уповноваженому представнику, або особам, які фактично проводять розрахункові операції під розписку до початку проведення такої перевірки (пункт 80.2 статті 80 ПК України).

Порядок оформлення результатів фактичної перевірки встановлено статтею 86 ПК України. Пунктом 86.1 статті 86 ПК України визначено, що результати перевірок (крім камеральних та електронних перевірок) оформлюються у формі акта або довідки, які підписуються посадовими особами контролюючого органу та платниками податків або їх законними представниками (у разі наявності). У разі встановлення під час перевірки порушень складається акт. Якщо такі порушення відсутні, складається довідка.

Акт (довідка), складений за результатами перевірки та підписаний посадовими особами, які проводили перевірку, або особами, уповноваженими на це у встановленому порядку, у строки, визначені цим Кодексом, надається платнику податків або його законному представнику, який зобов`язаний його підписати. Акт перевірки - документ, який складається у передбачених цим Кодексом випадках, підтверджує факт проведення перевірки та відображає її результати.

У разі незгоди платника податків з висновками акта (довідки) такий платник зобов`язаний підписати такий акт (довідку) перевірки із запереченнями, які він має право надати разом з підписаним примірником акта (довідки) або окремо у строки, передбачені цим Кодексом.

Матеріали перевірки - це: акт (довідка) перевірки з інформативними додатками, які є його невід`ємною частиною; заперечення, надані платником податків до акта (довідки) перевірки (у разі їх наявності на час розгляду); пояснення та їх документальне підтвердження, які надані платником податків відповідно до підпункту 16.1.15 пункту 16.1 статті 16 та відповідно до абзацу другого підпункту 17.1.6 пункту 17.1 статті 17 розділу I цього Кодексу.

Слід зазначити, що суб`єкт господарювання, який допускає перевіряючих до місця провадження господарської діяльності, має право висловлювати свої заперечення щодо виявлених порушень безпосередньо під час перевірки.

Відповідальність за порушення законодавства про працю, у тому числі для фізичних осіб - підприємців, які використовують найману працю, у вигляді штрафу, зокрема в разі фактичного допуску працівника до роботи без оформлення трудового договору (контракту), передбачена нормами абзацу другого частини другої статті 265 КЗпП України. Водночас до юридичних осіб та фізичних осіб-підприємців, які використовують найману працю та є платниками єдиного податку першої - третьої груп, за вказане порушення застосовується попередження.

При цьому повноваження щодо притягнення до відповідальності за вказані правопорушення шляхом накладення штрафу або застосування попередження за законом (частина четверта статті 265 Кодексу законів про працю України) надані центральному органу виконавчої влади, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Центральним органом виконавчої влади, який реалізує державну політику, зокрема з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю, відповідно до пункту 1 Положення про Державну службу України з питань праці, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, є Державна служба України з питань праці (Держпраці).

Західне міжрегіональне управління Державної служби з питань праці є територіальним органом Держпраці, що реалізує державну політику з питань нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю.

Пунктом 8 Положення про Державну службу з питань праці, затвердженого Постановою Кабінету Міністрів України від 11 лютого 2015 року № 96, передбачено, що Держпраці під час виконання покладених на неї завдань взаємодіє в установленому порядку з іншими державними органами, зокрема з податковими органами.

З огляду на викладене, у разі виявлення податковим органом фактів порушення вимог законодавства про працю та фіксації їх у складеному цим органом акті перевірки, надання його Держпраці в порядку взаємодії цих органів для виконання покладених на них завдань, Держпраці відповідно до закону наділена повноваженнями притягати до відповідальності суб`єктів таких правопорушень, зокрема накладати штрафи або застосовувати попередження в порядку, визначеному законодавством. Аналогічний висновок викладено у постановах Верховного Суду від 28 січня 2021 року у справі № 380/1116/20, від 21 квітня 2021 року у справі № 260/586/20, від 17 квітня 2024 року у справі № 560/3981/23, від 27 листопада 2024 року у справі № 120/17056/23.

У справі, що розглядається, Головне управління ДПС у м. Києві здійснило фактичну перевірку ФОП ОСОБА_1 за місцем провадження ним господарської діяльності « АДРЕСА_1 » стосовно дотримання вимог законодавства про працю, результати якої зафіксувала в акті фактичної перевірки за №101024/26/15/07/ від 03 вересня 2024 року.

На підставі порушень, зафіксованих у акті перевірки Головного управління ДПС у м.Києві, та матеріалів перевірки Держпраці здійснило розгляд справи та за його результатами прийнято спірну постанову про накладення штрафу.

Водночас судом апеляційної інстанції не встановлено порушень Західним міжрегіональним управлінням Держпраці процедури розгляду справи, визначеної Порядком № 509.

Так, механізм накладення на суб`єктів господарювання (роботодавців) штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, передбачених частиною другою статті 265 КЗпП України, визначає Порядок накладення штрафів за порушення законодавства про працю та зайнятість населення, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 17 липня 2013 року № 509.

У первинній редакції Порядку № 509, чинній до 30 серпня 2019 року, пункти 6, 7 містили вимоги про необхідність повідомлення суб`єкта господарювання листом-повідомленням про дату, час та місце розгляду справи про накладення штрафу та передбачали розгляд справи за участю представника суб`єкта господарювання або роботодавця, щодо якого її порушено.

Кабінет Міністрів України постановою від 21 серпня 2019 року № 823 "Деякі питання здійснення державного нагляду та контролю за додержанням законодавства про працю" затвердив Порядок № 823, який вніс зміни до Порядку № 509, зокрема, виключив пункти 6 та 7 Порядку № 509.

Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 28 квітня 2021 року у справі № 640/17424/19, залишеним без змін постановою Шостого апеляційного адміністративного суду від 14 вересня 2021 року, визнав протиправним та нечинним Порядок № 823.

Проте визнання нечинним Порядку № 823 не відновлює дію Порядку № 509 у редакції, що діяла до набрання чинності Порядком № 823. Це прямо слідує з частини п`ятої статті 61 Закону України від 24 серпня 2023 року № 3354-IX "Про правотворчу діяльність" (набрав чинності 20 вересня 2023 року та буде введений в дію через один рік з дня припинення або скасування воєнного стану в Україні, введеного Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні"), відповідно до якої визнання нормативно-правового акта або окремого його структурного елемента таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність, не відновлює дію нормативно-правового акта або його окремого структурного елемента, що діяв до набрання чинності нормативно-правовим актом або окремим його структурним елементом, що визнаний таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), або таким, що втратив чинність.

Водночас таке тлумачення Закону № 3354-IX слугує для розуміння принципів правотворчості та не є застосуванням норми, яка не набрала чинності. Принцип, відповідно до якого визнання нормативно-правового акта нечинним не має наслідком автоматичне відновлення дії попередньої редакції акта, зміненого або скасованого таким нормативно-правовим актом, є складовою правової визначеності.

Тобто внесення змін до деяких положень Порядку № 509 відповідно до Порядку № 823 та наступне визнання цих змін такими, що втратили чинність, не впливають на чинність в цілому Порядку № 509 та, відповідно, на результат вирішення спірних правовідносин.

Така ж правова позиція висловлена Верховним Судом, зокрема, у постановах від 25 червня 2024 року у справі № 140/23652/23, від 15 липня 2024 року у справі № 600/4070/22-а, від 19 вересня 2024 року у справі № 460/3123/23, від 19 вересня 2024 року у справі №600/2955/22-а, від 02 жовтня 2024 року у справах № 560/11269/23 та № 120/12494/23.

Таким чином, на час виникнення спірних правовідносин (серпень, вересень 2024 року) Порядок № 509 діяв у редакції, яка не містила пунктів 6 та 7, а отже, не визначала обов`язку Міжрегіонального управління завчасно повідомляти ФОП ОСОБА_1 про дату, час та місце розгляду справи про притягнення до відповідальності, передбаченої частиною другою статті 265 КЗпП України, та не передбачала обов`язкової участі суб`єкта господарювання або його представника під час розгляду такої справи.

Зазначене узгоджується зі усталеною правовою позицією Верховного Суду, сформованою вже після внесення змін до Порядку № 509, та викладеною, зокрема, у постановах від 25 вересня 2024 року у справі № 160/12979/21, від 31 жовтня 2024 року у справі № 300/6438/21 у правовідносинах, коли Порядок № 509 не містив пунктів 6 та 7.

Згідно з пунктами 3, 4 Порядку №509 справа про накладення штрафу розглядається у 45-денний строк з дня, що настає за днем одержання уповноваженою посадовою особою документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку.

Про дату одержання документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, уповноважена посадова особа письмово повідомляє суб`єкту господарювання та роботодавцю не пізніше ніж через п`ять днів після їх отримання рекомендованим листом чи телеграмою, телефаксом, телефонограмою або шляхом вручення повідомлення їх представникам, про що на копії повідомлення, яка залишається в уповноваженої посадової особи, що надіслала таке повідомлення, робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого представника.

Під час розгляду справи досліджуються матеріали і вирішується питання щодо наявності підстав для накладення штрафу. За результатами розгляду справи уповноважена посадова особа на підставі документів, зазначених в абзацах третьому - сьомому пункту 2 цього Порядку, складає постанову про накладення штрафу.

Постанова про накладення штрафу складається у двох примірниках за формою, встановленою Мінекономіки, один з яких залишається в уповноваженої посадової особи, що розглядала справу, другий - надсилається протягом трьох днів з дня складення суб`єктові господарювання або роботодавцю, стосовно якого прийнято постанову, або вручається його представникові, про що на примірнику робиться відповідна позначка, засвідчена підписом такого суб`єкта господарювання або роботодавця чи їх представника. У разі надсилання примірника постанови засобами поштового зв`язку в матеріалах справи робиться відповідна позначка.

Як встановлено судом та підтверджено матеріалами справи, 10.10.2024 відповідач отримав матеріали фактичних перевірок ФОП ОСОБА_1 від 31.08.2024 та від 03.09.2024. Повідомлення про отримання вказаних матеріалів та рішення щодо розгляду справи про накладення штрафу були скеровані позивачу на його офіційну адресу рекомендованим поштовим відправленням 14.10.2024. Вказаними листами позивача повідомлено про розгляд справ 14.11.2024 та запропоновано подати заперечення та відповідні докази.

Однак, позивач на адресу відповідача заперечень не надсилав, як і доказів, які б спростували порушення законодавства про працю та зайнятість населення виявлені під час проведення фактичної перевірки. Також такі докази не долучались позивачем під час розгляду даної справи судом.

Враховуючи вищенаведені норми та висновки Верховного Суду, зважаючи на ненадання позивачем додаткових пояснень чи доказів при розгляді Держпраці питання щодо наявності підстав для накладення штрафу, суд вважає, що акт та матеріали фактичної перевірки є допустимими доказами вчинення позивачем правопорушень законодавства про працю.

Отже, при розгляді справи про накладення адміністративного штрафу на підставі матеріалів фактичної перевірки ГУ ДПС у м. Києві від 31.08.2024 до позивача застосовано попередження, як це і передбачено абзацом другим частини другої статті 265 КЗпП України. Вказане попередження позивачем не оскаржувалось та є чинним на час розгляду справи. Доказів протилежного до суду не подано.

У зв`язку із вчиненням повторного порушення позивачем законодавства про працю та зайнятість населення, що відображене у Акті фактичної перевірки ГУ ДПС у м.Києві від 03.09.2024, відповідач правомірно застосував до позивача стягнення у вигляді штрафу у розмірі 240 000 грн.

Аналізуючи наведені правові норми та обставини справи, суд апеляційної інстанції погоджується із висновками суду першої інстанції, щр оскаржувана постанова про накладення штрафу за порушення законодавства про працю та зайнятість населення від 14.11.2024 №3Х/ЛВ/101024/26/15/07/-ФС відповідає критеріям правомірності, визначеним в ч.2 ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України, а відтак відсутні правові підстави для її скасування.

Ухвалюючи дане судове рішення, колегія суддів суду апеляційної інстанції керується ст.322 КАС України, ст.6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, практикою Європейського суду з прав людини та Висновком №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів (п.41) щодо якості судових рішень.

Згідно з усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний із належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п.58 рішення у справі «Серявін та інші проти України»).

Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.

Враховуючи вищезазначені положення, дослідивши фактичні обставини та питання права, що лежать в основі спору у даній справі, колегія суддів дійшла висновку про відсутність необхідності надання відповіді на інші зазначені в апеляційній скарзі, відзиві та додаткових поясненнях аргументи учасників справи, оскільки судом першої інстанції були досліджені усі основні питання, які є важливими для прийняття судового рішення.

Слід зазначити, що відповідно до ч. 1 ст. 308 КАС України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами і перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.

Оцінюючи доводи апеляційної скарги, суд апеляційної інстанції зазначає, що такі були перевірені та проаналізовані судом першої інстанції та їм була надана належна правова оцінка. Доводами апеляційної скарги не спростовуються висновки, викладені судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні.

Відповідно до частини першої статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.

Суд першої інстанції повністю виконав вказані вимоги процесуального закону, оскільки до спірних правовідносин правильно застосував норми матеріального та процесуального права, що призвело до ухвалення законного рішення, яке скасуванню не підлягає.

Судові витрати розподілу не підлягають з огляду результат вирішення апеляційної скарги, характер спірних правовідносин та виходячи з вимог ст. 139 КАС України.

Керуючись статтями 139, 242, 308, 309, 310, 315, 316, 321, 322, 325, 328 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Львівського окружного адміністративного суду від 31 жовтня 2025 року у справі № 380/2920/25 без змін.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених п.2 ч.5 ст.328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий суддя І. В. Глушко
судді В. С. Затолочний
Н. М. Судова-Хомюк
У зв`язку із перебуванням судді-доповідача у відпустці повне судове рішення оформлене суддею-доповідачем 30.03.2026 згідно з ч.3 ст.321 Кодексу адміністративного судочинства України.