Справа № 308/2540/26
Суддя: Хамник М. М.
Дата ухвалення: 2026-03-26 00:00:00+02
Юрисдикція: administrative

Справа № 308/2540/26
Р І Ш Е Н Н Я

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

26 березня 2026 року місто Ужгород

Ужгородський міськрайонний суд Закарпатської області у складі:

головуючої судді Хамник М.М.,

за участю секретаря судового засідання Камілли В.Я.,

розглянувши у порядку спрощеного провадження у приміщенні Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Гаврильченко Валентин Михайлович до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення, -

В С Т А Н О В И В:

Представник позивача адвокат Гаврильченко Валентин Михайлович, що діє в інтересах ОСОБА_1 , звернувся до Ужгородського міськрайонного суду Закарпатської області з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 , в якому просить скасувати постанову ІНФОРМАЦІЯ_1 №894-1 від 17.04.2025 року про притягнення до адміністративної відповідальності ОСОБА_1 за ч.3 ст.210-1 КУпАП, якою на останнього накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 17000,00 гривень.

В обґрунтування позову зазначив, що ОСОБА_1 дізнався про існування постанови №894-1 від 17.04.2025 року лише 17.02.2026 року.

Згідно з текстом постанови №894-1 від 17.04.2025, начальник ІНФОРМАЦІЯ_2 майор ОСОБА_2 встановив, що Позивач 17.04.2025 року о 09:48 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі поліції. У постанові стверджується, що згідно з даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, Позивач не перебуває на військовому обліку, чим порушив вимоги Постанови Кабінету Міністрів України №1487. На підставі цього на Позивача було накладено штраф у розмірі 17 000 грн. за ч.3 ст.210 КУпАП.

На думку позивача, оскаржувана постанова №894-1 від 17.04.2025 року не містять належних та допустимих доказів неможливості отримання відповідачем як держателем Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів персональних даних шляхом електронної інформаційної взаємодії з іншими інформаційно-комунікаційними системами, реєстрами (у тому числі публічними), базами (банками) даних, держателями (розпорядниками, адміністраторами) яких є державні органи.

Оскаржувана постанова про притягнення Позивача до адміністративної відповідальності не може вважатися беззаперечним доказом вчинення ним правопорушення, оскільки саме по собі описання адміністративного правопорушення не може бути належним доказом вчинення особою такого порушення, а тільки вказує на нього.

Ухвалою суду від 23.02.2026 визнано поважними причини пропуску позивачем строку звернення до суду та поновлено строк на оскарження постанови про адміністративне правопорушення. Відкрито провадження у справі та постановлено розгляд справи проводити за правилами спрощеного позовного провадження.

Представник позивача просив розглянути справу у відсутності позивача та його представника, про що подав відповідну заяву, в якій також вказав, що позов позивач підтримує та просить задоволити.

Представник відповідача в судове засідання повторно не з`явився, хоча про час та місце розгляду справи був повідомлений своєчасно та належним чином, про причини неявки суд не повідомив, відзив на позов не подав, заяв про відкладення розгляду справи не подав.

Відповідно до ч.3 ст.268 КАС України, неприбуття в судове засідання учасників справи не перешкоджає розгляду справи у суді першої інстанції.

Згідно з ч.4 ст.229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження) фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Позаяк розгляд справи проводиться за відсутності учасників у порядку письмового провадження, фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснювалося.

Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, оцінивши належним чином зібрані у справі докази, суд дійшов таких висновків.

Частиною 2 ст. 9 КАС України встановлено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Європейський суд справ людини вказав, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (Серявін та інші проти України, № 4909/04, § 58, ЄСПЛ, від 10 лютого 2010 року).

Відповідно до ч. 1-5 ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи. Судове рішення має відповідати завданню адміністративного судочинства, визначеному цим Кодексом. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду

Згідно з постановою №894-1 від 17.04.2025 начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 майора ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_1 - позивач 17.04.2025 року о 09:48 прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 у супроводі поліції. Згідно з даними Єдиного державного реєстру призовників, військовозобов`язаних та резервістів, встановлено, що ОСОБА_1 не перебуває на військовому обліку, чим порушив вимоги Постанови Кабінету Міністрів України №1487, у зв`язку з чим його визнано винним у вчиненні адміністративного правопорушення, передбаченого за ч.3 ст.210 КУпАП та накладено штраф у розмірі 17 000 грн.

Як стверджує позивач, про існування оскаржуваної постанови №894-1 від 17.04.2025, він дізнався після отримання відповіді Міжгірського районного відділу державної виконавчої служби (ВДВС) Південно-Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції №1157/195.58 від 17.02.2026 на адвокатський запит ОСОБА_3 №11/02/2026 від 11.02.2026. Зазначає, що не отримував жодних повідомлень про розгляд справи, не був присутній при її розгляді, копія постанови йому не вручалася та не надсилалася засобами поштового зв`язку. Перші ознаки наявності правових проблем з`явилися лише у грудні 2025 року, коли позивач дізнався про наявність виконавчого провадження №78986971 від 03.09.2025 та отримав платіжну інструкцію від 16.12.2025 на сплату суми у розмірі 37 000 грн (штраф у подвійному розмірі плюс витрати виконавчого провадження), що відповідно і змусило його звернутися за професійною правничою допомогою до адвоката Гаврильченка В.М.

Позивач через свого представника отримав копію оскаржуваної постанови, що дало можливість проаналізувати її зміст та підстави винесення.

Так у постанові зазначено, що позивач не перебуває на військовому обліку. Однак, такий висновок, на думку позивача, є необґрунтованим, оскільки останній є особою з інвалідністю III групи (довідка МСЕК серії 12 ААГ №702297), що автоматично надає йому право на відстрочку від призову згідно зі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію». Особи з інвалідністю за законом звільнені від примусової мобілізації, а їх перебування на військовому обліку має свої особливості. Відповідач, маючи доступ до державних реєстрів та можливість перевірити медичні документи під час відвідування позивачем ІНФОРМАЦІЯ_2 , ці факти проігнорував. Якщо позивач дійсно був у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 - 17.04.2025, він обов`язково повідомив би про свій стан здоров`я, проте у постанові вказано «сімейний стан: -», «місце роботи: безробітній» та повна відсутність будь-яких пояснень від особи.

У даному випадку, Відповідач посилається лише на відсутність даних у Реєстрі «Оберіг», однак, сама по собі інформація з електронних баз не є беззаперечним доказом вини, якщо вона не підкріплена іншими матеріалами справи (протоколом, рапортами, поясненнями). Окрім того, якщо Позивач мав паперовий військовий квиток або посвідчення про приписку (що ймовірно для чоловіка 1984 року народження), технічні помилки в «Оберіг» не можуть бути підставою для штрафу.

Приписами ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених ним, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.

Відповідно до ч. 1 ст. 9 КУпАП України адміністративним правопорушенням (проступком) визнається протиправна, винна (умисна або необережна) дія чи бездіяльність, яка посягає на громадський порядок, власність, права і свободи громадян, на встановлений порядок управління і за яку законом передбачено адміністративну відповідальність.

Положеннями статті 245 КУпАП визначено, що завданнями провадження в справах про адміністративні правопорушення є: своєчасне, всебічне, повне і об`єктивне з`ясування обставин кожної справи, вирішення її в точній відповідності із законом, забезпечення виконання винесеної постанови, а також виявлення причин та умов, що сприяють вчиненню адміністративних правопорушень, запобігання правопорушенням, виховання громадян у дусі додержання законів, зміцнення законності.

Статтею 251 КУпАП передбачено, що доказами в справі про адміністративне правопорушення, є будь-які фактичні дані, на основі яких у визначеному законом порядку орган (посадова особа) встановлює наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи в його вчиненні та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Ці дані встановлюються протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями особи, яка притягається до адміністративної відповідальності, потерпілих, свідків, висновком експерта, речовими доказами, показаннями технічних приладів та технічних засобів, що мають функції фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, чи засобів фото- і кінозйомки, відеозапису, у тому числі тими, що використовуються особою, яка притягається до адміністративної відповідальності, або свідками, а також працюючими в автоматичному режимі, які використовуються при нагляді за виконанням правил, норм і стандартів, що стосуються забезпечення безпеки дорожнього руху, протоколом про вилучення речей і документів, а також іншими документами.

Положеннями статті 280 КУпАП закріплено, що орган (посадова особа) при розгляді справи про адміністративне правопорушення зобов`язаний з`ясувати: чи було вчинено адміністративне правопорушення, чи винна дана особа в його вчиненні, чи підлягає вона адміністративній відповідальності, чи є обставини, що пом`якшують і обтяжують відповідальність, чи заподіяно майнову шкоду, чи є підстави для передачі матеріалів про адміністративне правопорушення на розгляд громадської організації, трудового колективу, а також з`ясувати інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи.

Відповідно до ст. 235 КУпАП територіальні центри комплектування та соціальної підтримки розглядають справи про такі адміністративні правопорушення: про порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку, про порушення законодавства про оборону, мобілізаційну підготовку та мобілізацію, про зіпсуття військово-облікових документів чи втрату з необережності (статті 210, 210-1, 211 (крім правопорушень, вчинених військовозобов`язаними чи резервістами, які перебувають у запасі Служби безпеки України або Служби зовнішньої розвідки України). Від імені територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки розглядати справи про адміністративні правопорушення і накладати адміністративні стягнення мають право керівники територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки.

Частиною 1 ст. 210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за порушення призовниками, військовозобов`язаними, резервістами правил військового обліку.

Частиною 3 ст. 210 КУпАП передбачена адміністративна відповідальність за вчинення дій, передбачених частиною першою цієї статті, в особливий період.

Положеннями ст. 1 Закону України «Про оборону України» визначено, що особливий період - період, що настає з моменту оголошення рішення про мобілізацію (крім цільової) або доведення його до виконавців стосовно прихованої мобілізації чи з моменту введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях та охоплює час мобілізації, воєнний час і частково відбудовний період після закінчення воєнних дій.

Особливий період в Україні розпочався з 17.03.2014, після оприлюднення Указу Президента України «Про часткову мобілізацію» від 17.03.2014 № 303/2014.

Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 в Україні введено воєнний стан, який триває до теперішнього часу.

Згідно з ч. 3 ст. 3 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» зміст мобілізаційної підготовки становить, зокрема, військовий облік призовників, військовозобов`язаних та резервістів.

Відповідно до п. 19 Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487, призовники, військовозобов`язані та резервісти, винні в порушенні вимог правил військового обліку, несуть відповідальність згідно із законом.

Згідно з п.п.1 п.1 Правил військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів (додаток 2 до Порядку організації та ведення військового обліку призовників, військовозобов`язаних та резервістів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30 грудня 2022 р. № 1487) (далі- Правила), які діяли на час винесення оскаржуваної постанови, призовники, військовозобов`язані та резервісти повинні перебувати на військовому обліку:

за задекларованим (зареєстрованим) місцем проживання - у відповідних районних (міських) територіальних центрах комплектування та соціальної підтримки (військовозобов`язані СБУ - у Центральному управлінні або регіональних органах СБУ (далі - органи СБУ), військовозобов`язані розвідувальних органів - у відповідному підрозділі розвідувального органу). Крім того, призовники, військовозобов`язані та резервісти, які проживають в селах та селищах, а також у містах, де відсутні відповідні районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки, повинні перебувати на персонально-первинному військовому обліку у відповідних виконавчих органах сільських, селищних, міських рад;

за місцем роботи (навчання) - в центральних і місцевих органах виконавчої влади, в інших державних органах, в органах місцевого самоврядування, в органах військового управління (органах управління), військових частинах (підрозділах) Збройних Сил, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, а також правоохоронних органах спеціального призначення, на підприємствах, в установах, організаціях, закладах освіти, закладах охорони здоров`я незалежно від підпорядкування і форми власності.

Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 77 КАС України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача. Суб`єкт владних повноважень повинен подати суду всі наявні у нього документи та матеріали, які можуть бути використані як докази у справі.

Згідно з ч. 1 ст. 78 КАС України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованого сумніву щодо достовірності цих обставин або добровільності їх визнання. Обставини, які визнаються учасниками справи, зазначаються в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.

Отже, обов`язок доказування в адміністративному судочинстві визначений статтею 77 КАС України розподіляється таким чином, що позивач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує позовні вимоги, тобто підставу позову, а відповідач повинен довести обставини, якими він обґрунтовує заперечення проти позову, що відповідає правій позиції Верховного Суду, яка викладена у постановах від 14.03.2018 у справі № 760/2846/17 та від 14.02.2018 по справі № 536/583/17.

Позивач у позовній заяві стверджує, що є особою з інвалідністю III групи і це автоматично надає йому право на відстрочку від призову згідно зі ст.23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та має особливості військового обліку. Як вбачається зі змісту позовної заяви позивач і не заперечує те, що він не перебуває на військовому обліку, зокрема, доказів протилежного суду не надав.

Посилання позивача на обставини, а саме, встановлення групи інвалідності та наявність у зв`язку з цим підстав для отримання відстрочки від мобілізації не мають значення для вирішення цієї справи, оскільки не звільняють його від обов`язку перебувати на військовому обліку.

Судом також відхиляються посилання позивача на те, що відповідач мав можливість перевірити його дані через Єдиний державний реєстр призовників, військовозобов`язаних та резервістів, оскільки така можливість не скасовує обов`язок позивача перебувати на військовому обліку та уточнювати дані.

Крім того, суд враховує, що позивач ні під час складання протоколу від 17.04.2025 ні на час розгляду справи не надав відомостей про перебування на військовому обліку.

З огляду на викладене, суд дійшов висновку, що оспорювана постанова, ухвалена уповноваженою посадовою особою, в порядку та спосіб, встановлені законодавством, стягнення накладено в межах санкції статті КУпАП.

Інші доводи позивача не свідчать про відсутність в його діях складу адміністративного правопорушення, передбаченого ч. 3 ст. 210 КУпАП, оскільки не спростовують встановлені судом обставини не перебування позивача на військовому обліку.

Враховуючи викладене, суд дійшов висновку, що оскаржувана постанова про накладення адміністративного стягнення відповідає вимогам КУпАП, винесена на підставі та в межах повноважень, наданих відповідачу, за наявності в діях позивача складу адміністративного правопорушення, а отже є законною.

Таким чином, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, суд приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову та вважає, що при прийнятті оскаржуваної постанови про адміністративне правопорушення, відповідач діяв на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачено положеннями КУпАП, а відтак адміністративний позов не підлягає задоволенню.

У відповідності до положень ст. 139 КАС України суд відносить судові витрати за рахунок позивача.

На підставі викладеного, керуючись ст. 19 Конституції України, Законом України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», статтею 210 КУпАП, статтями 2, 6, 8, 9, 72-77, 90, 241-242, 244-246, 250 251, 255, 286, 295 КАС України, суд-

У Х В А Л И В:

У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 , в інтересах якого діє Гаврильченко Валентин Михайлович до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання протиправною та скасування постанови про накладення адміністративного стягнення - відмовити.

Апеляційна скарга на рішення суду може бути подана протягом тридцяти днів з дня його проголошення.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано.

У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.

Учасник справи, якому повне рішення не було вручене у день його складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Повний текст рішення складено 30.03.2026 року.

Суддя Ужгородського

міськрайонного суду

Закарпатської області М.М.Хамник