Справа № 280/11058/25
Суддя: Стрельнікова Наталя Вікторівна
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЗАПОРІЗЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
РІШЕННЯ

30 березня 2026 року Справа № 280/11058/25 м.Запоріжжя
Запорізький окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Стрельнікової Н.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу

за позовом Київського інституту Національної гвардії України

до ОСОБА_1

третя особа: Міністерство внутрішніх справ України

про стягнення сум витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти,

ВСТАНОВИВ:

Київський інститут Національної гвардії України (далі позивач) звернувся до Запорізького окружного адміністративного суду із позовом до ОСОБА_1 (далі відповідач), третя особа: Міністерство внутрішніх справ України (далі третя особа) в якому позивач просить суд:

стягнути з відповідача на користь позивача суму заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з його утриманням у Київському інституті Національної гвардії України у розмірі 88 672 (вісімдесят вісім тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 42 коп.

В обґрунтування позовних вимог позивач зазначає, що згідно із зведеним розрахунком фактичних видатків державного бюджету, які підлягають відшкодуванню ОСОБА_1 за період навчання у Інституті з 08.09.2025 по 29.11.2025 сума витрат становить 88 672 (вісімдесят вісім тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 42 коп., у тому числі: грошове забезпечення 60 393, 60 грн.; предмети, матеріали, обладнання та інвентар 10 955, 45 грн.; медикаменти та перев`язувальні матеріали 00, 00 грн.; продукти харчування 13 446, 00 грн.; комунальні послуги 3 877, 37 грн. Зведений розрахунок фактичних видатків державного бюджету, які підлягають відшкодуванню старшим солдатом ОСОБА_1 у сумі 88 672 (вісімдесят вісім тисяч шістсот сімдесят дві) грн. 42 коп., складено відповідно до Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах затвердженого наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 №419/831/240/605/537/219/534 «Про порядок розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах» (чинного на час складання зведеного розрахунку), начальником фінансового відділу (головним бухгалтером) та завірений мокрою печаткою на підставі документів первинного бухгалтерського обліку, отже є належним доказом, що підтверджує розмір понесених позивачем витрат на утримання відповідача у вищому навчальному закладі. Просить задовольнити позовні вимоги.

На виконання вимог ч. 3 ст. 171 КАС України, суддею було здійснено запит до Михайлівської селищної ради Василівського району Запорізької області, щодо інформації про зареєстроване місце проживання ОСОБА_1 ( ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ).

29.12.2025 від Михайлівської селищної військової адміністрації Василівського району Запорізької області надійшла відповідь на запит, якою підтверджено зареєстроване місце проживання позивача, а саме: АДРЕСА_1 .

Ухвалою судді від 05.01.2026 відкрито провадження у справі та призначено справу до розгляду за правилами спрощеного позовного провадження. Сторонам повідомлено про розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без виклику учасників справи.

Від третьої особи надійшли письмові пояснення, відповідно до яких зазначено, що ОСОБА_1 не закінчив навчання в Київському інституті Національної гвардії України та був відрахований з нього, згідно з вимогами ч. 11 ст. 25 Закону України "Про військовий обов`язок і військову службу", отже останній зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням у Київському інституті Національної гвардії України.

Від відповідача до суду надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого зазначено, що після погодження рапорту 01.10.2025 відповідач мав бути негайно виключений зі списків Інституту та направлений до відповідної військової частини для проходження військової служби як мобілізований. Також зазначає, що після подання рапорту на відрахування та погодження його керівником інституту ОСОБА_1 мав легітимне право очікувати як негайного відрахування так і зарахування його до списків військової частини, що направила його на навчання і продовження служби в якості військового за мобілізацією з нарахуванням та виплатою йому відповідного грошового забезпечення, як це передбачено Законом № 2011-ХІІ та відповідними підзаконними нормативно правовими актами. У зв`язку із цим, відповідач зазначає, що будь-які нарахування здійснені позивачем після 02.10.2025 не підлягають стягненню з ОСОБА_1 , оскільки вони спричинені виключно бездіяльністю адміністрації навчального закладу. Відповідач зазначає, що загальна сума видатків з 08.09.2025 по 02.10.2025 також не підлягає стягненню. Також зазначає про те, що у позивача відсутні правові підстави для стягнення з відповідача, як учасника бойових дій, коштів на відшкодування витрат, пов`язаних з його утриманням під час навчання. Просить відмовити в задоволенні позовних вимог.

Від позивача до суду надійшла відповідь на відзив, відповідно до якої зазначено, що згідно з абз. 16 п. 4 розділу IV Статуту Інституту, передбачено, що до компетенції вченої ради Інституту належать розгляд питань про відрахування здобувачів вищої освіти та поновлення на навчання. Так, 30.09.2025 старший солдат ОСОБА_1 звернувся рапортом до начальника Інституту про відрахування його з вищого військового навчального закладу через небажання продовжувати навчання (копія рапорту наявна у матеріалах справи). У подальшому, 01.10.2025 начальником Інституту було розглянуто рапорт старшого солдата ОСОБА_1 та ініційовано винесення на розгляд чергового засідання Вченої ради Інституту питання щодо дострокового розірвання контракту про проходження військової служби (навчання) в Київському інституті Національної гвардії України з старшим солдатом ОСОБА_1 . Відповідно до п. 4.2.1 Розділу 4 Положення про вчену раду Інституту, затвердженого вченою радою Інституту від 27 вересня 2024 року, протоколом № 2 та уведеного в дію наказом начальника Інституту від 28 вересня 2024 року (зі змінами, затвердженими вченою радою Інституту 30 жовтня 2025 року, протокол № 6, введеними в дію наказом начальника Інституту № 654 від 30 жовтня 2025 року), чергові засідання вченої ради Інституту проводяться, як правило, щомісячно в останній четвер місяця або в інший день, визначений Головою вченої ради Інституту, за особистої присутності її членів. Таким чином, доводи представника відповідача щодо протиправної бездіяльності Інституту та порушення строків розгляду рапорту старшого солдата ОСОБА_1 є безпідставними, а дії посадових осіб Інституту є такими, що здійснювались у межах та спосіб, передбачений чинним законодавством України. Зазначає, що вартість фактично отриманого речового майна курсантом ОСОБА_1 , під час навчання в Інституті, зазначена у довідці-розрахунку, складеної начальником речової служби та складає 10 955, 45 грн. підлягає відшкодуванню останнім у повному обсязі. Також позивач наголошує, що статус учасника бойових дій та гарантії держави щодо забезпечення державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах не надають Відповідачу права не відшкодовувати витрати держави, пов`язані з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту. Зазначає, що під час підписання контракту відповідачем, останній був ознайомлений із законами та іншими нормативно-правовими актами, які регулюють порядок проходження військової служби (навчання) та добровільно взяв на себе відповідні зобов`язання. Просить задовольнити позовні вимоги.

Від позивача до суду надійшли додаткові пояснення, в яких викладено позицію аналогічну позовній заяві та відповіді на відзив.

Відповідач на відповідь на відзив та додаткові пояснення надав до суду письмові заперечення. Вказані заперечення містяться в матеріалах справи.

Суддя Стрельнікова Н.В. з 23.03.2026 по 29.03.2026 перебувала у відпустці.

Відповідно до частини 5 статті 262 КАС України суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами, за відсутності клопотання будь-якої зі сторін про інше.

Згідно з частини 4 статті 229 КАС України, у разі неявки у судове засідання всіх учасників справи або якщо відповідно до положень цього Кодексу розгляд справи здійснюється за відсутності учасників справи (у тому числі при розгляді справи в порядку письмового провадження), фіксування судового засідання за допомогою звукозаписувального технічного засобу не здійснюється.

Розглянувши наявні матеріали та фактичні обставини справи, дослідивши і оцінивши надані докази в їх сукупності, суд з`ясував наступне.

ОСОБА_1 проходив військову службу (навчання) у Київському інституті Національної гвардії України (далі Інститут/Позивач) у період з 08.09.2025 по 29.11.2025 на посаді курсанта 3 відділення 125 навчальної групи курсу № 2 факультету забезпечення державної безпеки, у військовому званні «старший солдат».

08.09.2025 між старшим солдатом ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України в особі начальника Інституту був укладений контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Київського інституту Національної гвардії України (далі контракт) строком на період навчання з 08.09.2025.

Відповідно до п.1 Контракту курсант взяв на себе обов`язок, зокрема: відшкодувати Міністерству оброни України витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідач погодився з умовами Контракту та добровільно підписав його.

Доказів оскарження у судовому порядку умов Контракту не надано.

Згідно з наказом начальника Інституту від 08.09.2025 № 192 (по стройовій частині) старшого солдата ОСОБА_1 було зараховано в списки перемінного складу та поставлено на всі види забезпечення, призначено на посаду курсанта для здобуття ступеня вищої освіти бакалавра тактичного рівня підготовки за спеціальністю «К 1 «Державна безпека», за освітньо-професійною програмою «Забезпечення державної безпеки підрозділами Національної гвардії України» з 08 вересня 2025 року.

30.09.2025 старший солдат ОСОБА_1 звернувся з рапортом до начальника Інституту про відрахування його з числа курсантів Київського інституту Національної гвардії України через небажання продовжувати навчання.

29.11.2025 на засіданні вченої ради Київського інституту Національної гвардії України розглянуто питання про дострокове розірвання контракту про навчання у Київському інституті Національної гвардії України з курсантом 125 навчальної групи курсу № 2 факультету забезпечення державної безпеки старшим солдатом ОСОБА_1 .

За результатами розгляду вищезазначеного питання вчена рада постановила: вважати недоцільним подальше навчання в Інституті курсанта 125 навчальної групи курсу № 2 факультету забезпечення державної безпеки старшого солдата ОСОБА_1 . Водночас, вченою радою Інституту рекомендовано начальнику Інституту відрахувати з навчання в Інституті, припинити (розірвати) контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Київського інституту Національної гвардії України із курсантом 125 навчальної групи курсу № 2 факультету забезпечення державної безпеки старшим солдатом ОСОБА_1 через власне небажання продовжувати навчання, з урахуванням правового режиму воєнного стану.

Рішення вченої ради Інституту викладено у Протоколі № 7 від 29.11.2025 та введено в дію наказом начальника Інституту від 29.11.2025 № 721 «Про введення в дію рішення вченої ради Київського інституту Національної гвардії України від 29 листопада 2025 року (протокол № 7)».

У подальшому, відповідно до наказу начальника Інституту від 01.12.2025 № 262 (по стройовій частині) старший солдат ОСОБА_1 був відрахований з навчання та виключений зі списків перемінного складу Інституту через власне небажання продовжувати навчання, а контракт укладений з останнім був достроково припинений (розірваний) 29.11.2025.

Проведено утримання фактичних витрат згідно з нормами утримання курсантів та зведеного розрахунку фактичних видатків державного бюджету у розмірі 88 672,42 грн.

Згідно з зведеним розрахунком фактичних видатків державного бюджету, які підлягають відшкодуванню курсантом ОСОБА_1 за період навчання з 08 вересня 2025 по 29 листопада 2025 року, фактичні витрати, пов`язані з утриманням складають 88 672,42 грн., а саме:

грошове забезпечення військовослужбовців (КЕКВ 2112) 60 393, 60 грн.;

предмети, матеріали, обладнання та інвентар (КЕКВ 2210) 10 955, 45 грн.;

медикаменти та перев`язувальні матеріали (КЕКВ 2220) 0,00 грн.;

продукти харчування (КЕКВ 2230) 13 446, 00 грн.;

оплата теплопостачання (КЕКВ 2271) 1247,04 грн.;

оплата водопостачання та водовідведення (КЕКВ 2272) 387,94 грн.;

оплата електроенергії (КЕКВ 2273) 2115,83 грн.;

оплата інших енергоносіїв та інших комунальних (КЕКВ 2275) 126,56 грн.

Заборгованість, щодо відшкодування розміру фактичних витрат, пов`язаних з утриманням старшого солдата ОСОБА_1 у вищому військовому навчальному закладі, останній не відшкодував, в зв`язку з чим позивач звернувся з даним позовом до суду.

Суд, оцінивши повідомлені позивачем обставини та наявні у справі докази у їх сукупності, встановив наявність достатніх підстав для прийняття законного та обґрунтованого рішення у справі.

Спірні правовідносини щодо проходження громадянами України військової служби (навчання) у вищих військових навчальних закладах врегульовані нормами Закону України від 25.03.1992 року №2232-XII «Про військовий обов`язок і військову службу (далі по тексту - Закон №2232-XII) (у редакції чинній на момент виникнення спірних правовідносин).

Так, положеннями частин третьої, четвертої та п`ятої статті 25 Закону №2232-XII встановлено, що зарахування громадян України до вищих військових навчальних закладів та військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти проводиться на добровільних засадах відповідно до особистих заяв після успішного складення вступних іспитів та відповідних випробувань.

Громадяни України, які в установленому порядку зараховані до вищих військових навчальних закладів або військових навчальних підрозділів закладів вищої освіти для здобуття певних освітніх рівнів і не мають звань офіцерського складу, вважаються курсантами, а ті, що мають такі звання, - слухачами.

З громадянами України - курсантами вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти укладається контракт про проходження військової служби (навчання) на строки, передбачені абзацом четвертим частини другої статті 23 цього Закону.

Контракт про проходження військової служби на посадах осіб сержантського і старшинського або офіцерського складу після закінчення навчання укладається між громадянином та державою, від імені якої виступає уповноважений орган військового управління Збройних Сил України або іншого військового формування, для потреб якого він проходить підготовку, на строк, передбачений абзацами третім і шостим частини другої статті 23 цього Закону.

Відповідно до частини 10 статті 25 Закону №2232-XII курсанти в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми (індивідуального навчального плану - за його наявності) та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення закладу вищої освіти, а також особи офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років (десяти років - для осіб офіцерського складу, які оволоділи спеціальностями льотного складу авіації) після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу закладу вищої освіти відповідно до підпунктів «д», «е», «є», «з», и пункту 1 та підпунктів «д», «е», «є», «ж», «з» пункту 2 частини п`ятої статті 26 цього Закону, відшкодовують Міністерству оборони України та іншим центральним органам виконавчої влади, яким підпорядковані ці заклади освіти, витрати, пов`язані з їх утриманням у закладі вищої освіти, відповідно до порядку і умов, встановлених Кабінетом Міністрів України. У разі відмови від добровільного відшкодування витрат таке відшкодування здійснюється у судовому порядку.

З вищенаведеного вбачається, що дана правова норма розповсюджується на дві категорії осіб - на курсантів, які достроково розривають контракт, та на осіб офіцерського складу, які звільняються протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу. Обов`язок щодо відшкодування витрат за навчання саме у курсантів в разі дострокового розірвання контракту не залежить від пункту за яким особу було звільнено з військової служби.

У свою чергу пунктом 1 Порядку відшкодування курсантами та особами офіцерського складу витрат, пов`язаних з їх утриманням у закладах вищої освіти, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.07.2006 року №964 (далі по тексту - Порядок №964) визначено механізм відшкодування курсантами в разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість та в разі відмови від подальшого проходження військової служби на посадах осіб офіцерського складу після закінчення вищого навчального закладу, а також особами офіцерського складу, які звільняються з військової служби протягом п`яти років після закінчення вищого військового навчального закладу або військового навчального підрозділу вищого навчального закладу (далі - вищі навчальні заклади) відповідно до пунктів е, є, ж, и, і частини шостої статті 26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» витрат, пов`язаних з їх утриманням у вищому навчальному закладі (далі - витрати).

Згідно з пунктами 3-4 Порядку №964 відшкодування здійснюється у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв.

Порядок розрахунку витрат установлюється Міноборони разом з Мінфіном, МВС, Адміністрацією Держприкордонслужби, Управлінням державної охорони, СБУ, Службою зовнішньої розвідки, Держспецтрансслужбою. Розрахунок фактичних витрат здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів.

Відповідно до пункту 2.1 Порядку розрахунку витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у вищих навчальних закладах, затвердженого наказом Міністерства оборони України, Міністерства фінансів України, Міністерства внутрішніх справ України, Міністерства транспорту та зв`язку України, Адміністрації Державної прикордонної служби України, Управління державної охорони України, Служби безпеки України від 16.07.2007 року №419/831/240/605/537/219/534 (далі - Порядок розрахунку витрат), відшкодування здійснюється в розмірі фактичних витрат, пов`язаних з утриманням курсантів у ВНЗ, а саме витрат на: грошове забезпечення; продовольче забезпечення; речове забезпечення; медичне забезпечення; перевезення до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та назад; оплату комунальних послуг та спожитих енергоносіїв.

Згідно з підпунктом 2.1.1 Порядку розрахунку витрат, витратами на грошове забезпечення є отримане курсантом щомісячне грошове забезпечення за весь період навчання. Щомісячне грошове забезпечення визначається з посадового окладу та додаткових видів грошового забезпечення (підвищення посадового окладу та надбавки), передбачених чинним законодавством для цієї категорії військовослужбовців.

Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту.

Отже, з аналізу наведених правових норм вбачається, що у разі дострокового розірвання контракту через небажання продовжувати навчання або через недисциплінованість, систематичне невиконання умов контракту військовослужбовцем, невиконання освітньої програми курсанти відшкодовують навчальному закладу витрати, пов`язані з їх утриманням у вищому навчальному закладі у розмірі фактичних витрат, пов`язаних з: грошовим, продовольчим, речовим, медичним забезпеченням; перевезенням до місця проведення щорічної основної та канікулярної відпустки та у зворотному напрямку; оплатою комунальних послуг і вартості спожитих енергоносіїв, розрахунок яких здійснюється вищим навчальним закладом згідно з нормами утримання курсантів та установлюється Міноборони разом із Мінфіном, МВС, Управлінням державної охорони, СБУ та Службою зовнішньої розвідки.

Фактичні дані беруться з розрахункових відомостей та інших передбачених документів, що підтверджують виплату щомісячного грошового забезпечення курсанту. Факт нарахування відповідачу грошового забезпечення та витрати за період навчання підтверджується розрахунками фактичних витрат наявними в матеріалах справа.

Позивач надав усі належні докази на підтвердження розміру витрат, пов`язаних з утриманням відповідача в Київському інституті Національної гвардії України.

Пунктами 7-8 Порядку №964 визначено, що у разі відмови курсанта або особи офіцерського складу добровільно відшкодувати витрати стягнення їх сум здійснюється у судовому порядку. Сума відшкодованих витрат зараховується до спеціального фонду державного бюджету і використовується відповідно до кошторису Міноборони, МВС, Адміністрації Держприкордонслужби, Управління державної охорони, СБУ та Служби зовнішньої розвідки.

Так, відповідно дія ч. 10 ст. 25 Закону №2232-XII розповсюджується на дві категорії осіб - на курсантів, які достроково розривають контракт, та на осіб офіцерського складу, які звільняються протягом п`яти років після закінчення вищого навчального закладу. Обов`язок щодо відшкодування витрат за навчання саме у курсантів в разі дострокового розірвання контракту не залежить від пункту за яким особу було звільнено з військової служби.

Подібна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 16.10.2020 року по справі №1.380.2019.002683.

Також необхідно зазначити, що статус учасника бойових дій та гарантії держави щодо забезпечення державної цільової підтримки для здобуття професійно-технічної та вищої освіти у державних та комунальних навчальних закладах не звільняють відповідача від обов`язку відшкодовувати витрати державі, пов`язані з утриманням в навчальному закладі у разі дострокового розірвання контракту.

Як вже зазначалось судом, 08.09.2025 між старшим солдатом ОСОБА_1 та Міністерством внутрішніх справ України в особі начальника Інституту був укладений контракт про проходження військової служби (навчання) у Національній гвардії України курсантами Київського інституту Національної гвардії України (далі контракт) строком на період навчання з 08.09.2025.

Відповідно до п.1 Контракту курсант взяв на себе обов`язок, зокрема: відшкодувати Міністерству оброни України витрати, пов`язані з утриманням у вищому військовому навчальному закладі, військовому навчальному підрозділі закладу вищої освіти, в якому проходить військову службу (навчання), в разі дострокового розірвання Контракту через небажання продовжувати навчання або недисциплінованість чи відмови від подальшого проходження військової служби після закінчення вищого військового навчального закладу, військового навчального підрозділу закладу вищої освіти у випадках, визначених частиною десятою статті 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Відповідач погодився з умовами Контракту та добровільно підписав його.

Доказів оскарження у судовому порядку умов Контракту не надано.

Суд відхиляє покликання представника відповідача щодо протиправної бездіяльності позивача, яка виразилася у несвоєчасному розгляді рапорту старшого солдата ОСОБА_1 про відрахування його з числа курсантів, оскільки, спірним в даному випадку є стягнення з відповідача фактичних витрат за відповідними видами забезпечення у зв`язку з достроковим розірванням контракту.

Матеріали справи не містять доказів оскарження у судовому порядку наказу начальника Інституту від 01.12.2025 № 262 (по стройовій частині), відповідно до якого старшого солдата ОСОБА_1 було відраховано з навчання та виключено зі списків перемінного складу Інституту через власне небажання продовжувати навчання, а контракт укладений з останнім був достроково припинений (розірваний) 29.11.2025, проведено утримання фактичних витрат згідно з нормами утримання курсантів та зведеного розрахунку фактичних видатків державного бюджету у розмірі 88 672,42 грн.

Також суд звертає увагу, що в матеріалах справи відсутні докази оскарження відповідачем розрахунку витрат, пов`язаних з його утриманням в якості курсанта, що здійснений позивачем.

Суд вважає за доцільне навести практику Європейського суду з прав людини, яка є релевантною до обставин цієї справи за змістовним критерієм (суттю правовідносин між студентами вищих навчальних закладів із специфічними умовами навчання та подальшим працевлаштуванням в державних органах).

У справі Chitos проти Греції (рішення від 04.06.2015, заява №51637/12) Європейський суд з прав людини зазначав: заявник не може правомірно стверджувати, що не знав принципу і обсягу зобов`язання, яке він взяв на себе, обравши кар`єру офіцера і військового лікаря. Однією з головних переваг вступу до армії було безкоштовне навчання. Дійсно, збройні сили беруть на себе вартість усього навчання такої особи, сплачують їй платню і надають соціальне забезпечення як кадровому офіцеру. Натомість від офіцера після отримання диплома вимагається взяти на себе зобов`язання служити у відповідному званні певну кількість років.

Європейський суд з прав людини уважає, що накладене на кадрових офіцерів зобов`язання після завершення навчання нести службу протягом певного строку є невід`ємним від покладеного на них завдання. Обчислення строку дії контрактів офіцерів, які отримали освіту кошом армії, і умови розірвання таких контрактів належать до розсуду держави.

Вимога держави повернути кошти, витрачені на навчання офіцерів і військових медиків, а також на їх забезпечення відповідно до потреб, виправдовують заборону розривати контракт протягом певного строку і встановлення відшкодування витрат, яких зазнала держава протягом років навчання. Зобов`язання військових лікарів, які бажають піти у відставку до завершення контракту, сплатити державі певну суму на відшкодування витрат, понесених на їх навчання, цілком виправдовується перевагами, яких не мають цивільні студенти у сфері медицини, зокрема забезпеченим працевлаштуванням, отриманням платні тощо. Сам принцип відкупу років, які залишається відслужити, не становить порушення принципу пропорційності.

У справі Lazaridis проти Греції (рішення від 12 січня 2016 року, заява № 61838/14) заявник (лікар, підполковник армії) подав клопотання про його дострокове відрахування з армії. Генеральний штаб армії зобов`язав заявника виплатити державі відшкодування у сумі 121 321,72 Євро як компенсацію за дострокове звільнення. Заявник оскаржив таке рішення до суду. Суд відхилив його скаргу, у зв`язку із тим, що заявник, отримавши відповідну освіту, зобов`язався відслужити в армії дев`ятнадцять років і вісімнадцять днів, але він прослужив лише чотирнадцять років, два місяці та шість днів. Заявник оскаржив це рішення національного суду.

Європейський суд з прав людини дійшов висновку, що зобов`язання військових лікарів, які бажали залишити армію до закінчення строку виконання обов`язку, відшкодувати державі витрати, понесені на їх навчання, було цілком виправданим з огляду на привілеї, якими вони користувалися порівняно із цивільними студентами-медиками. Особа, яка вступає на навчання до Військової академії, усвідомлює, що аналогом безкоштовної освіти, винагороди та соціальних переваг, якими користується така особа в силу свого військового статусу, є зобов`язання служити в рядах армії протягом визначеного періоду після закінчення навчання.

Обов`язок офіцерів армії нести службу протягом визначеного періоду після завершення їх підготовки відповідає встановленій меті, а тривалість цього періоду визначається на розсуд держав. Саме за допомогою військових установ особи отримують загальну медичну освіту, відповідну спеціалізацію, а також мають можливість займатися приватною медициною в неробочий час. Таким чином, сам принцип викупу решти років служби не порушує принцип пропорційності.

Щодо захисту права власності у рішенні Європейського суду з прав людини вказано, що у заявника виник борг перед державою щодо відшкодування плати за навчання, харчування, проживання у разі невиконання обов`язку стосовно проходження військової служби в армії у встановлений законодавством період. Комісія вважає, що обов`язок здійснити такі відшкодування після відрахування з навчального закладу не порушує права заявника відповідно до статті 1 Протоколу № 1 до Конвенції.

Отже, практика відшкодування витрат, пов`язаних з утриманням у вищому навчальному закладі особи, яка не виконала свій обов`язок щодо відпрацювання в державних органах визначеного строку, є належним способом реалізації державної політики та відповідає вимогам Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод. Спосіб реалізації такої політики шляхом подання позову до суду забезпечує особі можливість належним чином представляти свою позицію та користуватися усім можливим обсягом прав, в свою чергу суд забезпечує дотримання законності та верховенства права під час здійснення відповідної процедури.

Враховуючи, що ОСОБА_1 не закінчив навчання в Інституті та був відрахований з нього, згідно з вимогами ч. 11 ст. 25 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», останній зобов`язаний відшкодувати витрати, пов`язані з його утриманням в Київському інституті Національної гвардії України.

У свою чергу, станом на час розгляду справи, належних та допустимих доказів на підтвердження сплати ОСОБА_1 витрат, пов`язаних з утриманням у вищому військовому навчальному закладі не має.

Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ, сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).

Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28.08.2018 (справа № 802/2236/17-а).

Стаття 19 Конституції України встановлює, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.

За приписами частини 2 статті 77 КАС України, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

Враховуючи з`ясовані обставини, досліджені матеріали справи суд приходить до висновку, що позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Доводи відповідача не приймаються судом до уваги виходячи з вище зазначеного.

Відповідно до ч. 2 ст. 139 КАС України при задоволенні позову суб`єкта владних повноважень з відповідача стягуються виключно судові витрати суб`єкта владних повноважень, пов`язані із залученням свідків та проведенням експертиз.

Оскільки спір вирішено на користь суб`єкта владних повноважень, а також за відсутності витрат позивача - суб`єкта владних повноважень, пов`язаних із залученням свідків та проведенням судових експертиз, судові витрати (судовий збір) стягненню з відповідача не підлягають.

Керуючись статтями 134, 139, 241, 243-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд

ВИРІШИВ:

Позовну заяву Київського інституту Національної гвардії України (вул. Оборони Києва, буд. 7, м. Київ, 03179, ) до ОСОБА_1 ( АДРЕСА_2 , РНОКПП НОМЕР_1 ), третя особа: Міністерство внутрішніх справ України (01024, м. Київ, вул. А. Богомольця, 10, ) про стягнення сум витрат, пов`язаних з утриманням у закладі вищої освіти, - задовольнити.

Стягнути з ОСОБА_1 на користь Київського інституту Національної гвардії України суму заборгованості з відшкодування фактичних видатків, пов`язаних з його утриманням у Київському інституті Національної гвардії України у розмірі 88 672, 42 грн. (вісімдесят вісім тисяч шістсот сімдесят дві гривні, 42 копійки).

Рішення набирає законної сили відповідно до статті 255 Кодексу адміністративного судочинства України та може бути оскаржено до суду апеляційної інстанції за правилами, встановленими статтями 293-297 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Н.В. Стрельнікова