Справа № 380/1818/26
Суддя: Мартинюк Віталій Ярославович
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
УХВАЛА

з питань залишення позову без розгляду

30 березня 2026 рокусправа № 380/1818/26

Суддя Львівського окружного адміністративного суду Мартинюк Віталій Ярославович розглянувши у письмовому провадженні у м. Львові питання про залишення позову без розгляду у справі за позовом ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій,-

в с т а н о в и в :

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернулася в суд з позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просить:

визнати протиправною бездіяльність щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 02 червня 2020 року по 31 грудня 2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов?язати здійснити перерахунок та виплатити грошове забезпечення за період з 02 червня 2020 року по 31 грудня 2020 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2020 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум;

визнати протиправною бездіяльність щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов?язати здійснити перерахунок та виплатити грошове забезпечення за період з 01 січня 2021 року по 31 грудня 2021 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум;

визнати протиправною бездіяльність щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2021 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов?язати здійснити перерахунок та виплатити грошове забезпечення за період з 01 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2022 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум;

визнати протиправною бездіяльність щодо відмови у здійсненні перерахунку та виплати грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 01 травня 2023 року з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п. 4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов?язати здійснити перерахунок та виплату грошового забезпечення за період з 01 січня 2023 року по 01 травня 2023 з урахуванням посадового окладу та окладу за військовим званням, виходячи з розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01 січня 2023 року, та множенням на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з п.4 постанови Кабінету Міністрів України «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» №704 від 30 серпня 2017 року та з урахуванням раніше виплачених сум;

зобов?язати здійснити перерахунок та виплатити грошової допомоги для оздоровлення за 2020 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом України «Про Державний бюджет України на 2020 рік» станом на 01.01.2020;

зобов?язати здійснити перерахунок та виплатити грошової допомоги для оздоровлення за 2021 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2021 рік» станом на 01.01.2021;

зобов?язати здійснити перерахунок та виплатити грошової допомоги для оздоровлення за 2022 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого Законом України «Про Державний бюджет України на 2022 рік» станом на 01.01.2022;

зобов?язати здійснити перерахунок та виплатити грошової допомоги для оздоровлення за 2023 рік без врахування розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом України «Про Державний бюджет України на 2023 рік» станом на 01.01.2023.

Ухвалою Львівського окружного адміністративного суду від 18.02.2026 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі та витребувано для долучення до матеріалів справи від позивача та від відповідача належним чином завірені копії грошового атестата позивача; доказів його вручення та отримання позивачем; доказів виплати позивачу усіх належних сум його грошового забезпечення при звільненні; повідомлення позивача про виплачені суми при звільненні в порядку визначеному ч.1 ст.116 КЗпП України; наказ про виключення позивача зі списків особового складу.

Ухвалою суду від 02.03.2026 року позовну заяву залишено без руху після відкриття провадження у справі та надано позивачу строк для усунення недоліків шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду з обґрунтуванням інших причин пропуску та доказів, що підтверджують причини пропуску такого; доказів виплати їй належних сум грошового забезпечення після виключення зі списків особового складу відповідача; доказів отримання (дати отримання) грошового атестата.

25.03.2026 року від позивача надійшла заява про поновлення строку звернення до суду, в якій посилається на військову агресію проти України та практику Верховного Суду. Вказує, що продовжує проходити військову службу.

Розглядаючи питання дотримання строку звернення до адміністративного суду, суд врахував наступні норми чинного законодавства та виходив з таких мотивів.

При цьому судом окреслюється предмет судового дослідження, яким є:

- правова природа спірних правовідносин;

- строк звернення до суду, який підлягає застосуванню у спірних правовідносинах;

- правова природа строку звернення до адміністративного суду;

- початок перебігу строку звернення до адміністративного суду;

- закінчення строку звернення до адміністративного суду;

- наявність поважних причин для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Щодо правової природи спірних правовідносин.

У відповідності до положень п.2 ч.1 ст.19 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема, спорах з приводу прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби.

Даною нормою передбачено три види правовідносин публічної служби (прийняття, проходження та звільнення), для звернення до суду за захистом яких законодавством визначено різні строки.

Наказом військової частини НОМЕР_1 від 04.03.2025 року №60 позивача виключено зі списків особового складу та всіх видів забезпечення.

Зміст позовних вимог та визначений позивачем відповідач вказують на відсутність спору щодо виплат при звільненні з військової частини НОМЕР_1 .

Як передбачено абзацом другим частини четвертої статті 9 Закону України "Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей" від 20 грудня 1991 року № 2011-XII, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон України № 2011-XII), Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України.

На виконання даної норми наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року № 260, зареєстрованого в Міністерстві юстиції України 26 червня 2018 року за № 745/32197, з наступними змінами та доповненнями, затверджено Порядок виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам (далі - Порядок №260).

Пунктом 2 Розділу І цього Порядку №260 передбачено, що грошове забезпечення включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.

До щомісячних основних видів грошового забезпечення, продовжується у цьому пункті, належать: посадовий оклад; оклад за військовим званням; надбавка за вислугу років.

До щомісячних додаткових видів грошового забезпечення, також зазначено у цьому пункті, належать: підвищення посадового окладу; надбавки; доплати; винагорода військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту; винагорода за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду); премія.

До одноразових додаткових видів грошового забезпечення, завершується наведений пункт, належать: винагороди (крім винагороди військовослужбовцям, які обіймають посади, пов`язані з безпосереднім виконанням завдань із забезпечення кібербезпеки та кіберзахисту, винагороди за особливості проходження служби (навчання) під час воєнного стану (особливого періоду)), а також додаткова винагорода та одноразова винагорода на період дії воєнного стану; допомоги.

Згідно абзацу другого пункту 8 Розділу І цього ж Порядку №260, грошове забезпечення виплачується, щомісячні основні та додаткові види - в поточному місяці за минулий; одноразові додаткові види - в місяці видання наказу про виплату або в наступному після місяця, в якому наказом оголошено про виплату (з урахуванням вимог Бюджетного кодексу України).

Наведені обставини та згадані норми вказують на те, що спірними правовідносинами є відносини з приводу проходження публічної служби у військовій частині НОМЕР_1 , зокрема, здійснення періодичних виплат не у повному розмірі.

Загальною нормою, ч.5 ст.122 КАС України, встановлено, що для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк.

Спеціальною нормою, ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України, визначено, що працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.

Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 року, ч.1 ст.233 Кодексу законів про працю України визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною).

Таким чином, на час звернення позивача до суду з даним позовом відсутня спеціальна норма, яка б урегульовувала строк звернення до суду працівника під час дії трудових відносин.

При цьому, згідно абзацу другого підпункту 2.1 пункту 2 мотивувальної частини Рішення Конституційного Суду України від 18 червня 2020 року № 5-р(II)/2020 "Принцип верховенства права (правовладдя) вимагає суддівської дії у ситуаціях, коли співіснують суперечливі норми одного ієрархічного рівня. У таких ситуаціях до судів різних видів юрисдикції висунуто вимогу застосовувати класичні для юридичної практики формули (принципи): „закон пізніший має перевагу над давнішим (lex posterior derogat priori) „закон спеціальний має перевагу над загальним (lex specialis derogat generali) „закон загальний пізніший не має переваги над спеціальним давнішим (lex posterior generalis non derogat priori speciali). Якщо суд не застосовує цих формул (принципів) за обставин, що вимагають від нього їх застосування, то принцип верховенства права (правовладдя) втрачає свою дієвість.".

У реченні першому абзаца п`ятого згаданого підпункту продовжується "Імператив надання дієвості принципові верховенства права (правовладдя) вимагає одночасного застосування всіх трьох класичних формул.".

У цьому контексті не можна залишити поза увагою питання застосування до спірних правовідносин редакції ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України до 19 липня 2022 року.

До набрання чинності Законом України "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин" від 1 липня 2022 року № 2352-IX (далі - Закон України № 2352-IX), ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України викладена у такій редакції: "У разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.". Тобто звернення до суду з позовом про стягнення належної зарплати не обмежувалось будь-яким строком.

Юридичною наукою сформовано фундаментальні основи дії закону в часі, які знайшли своє закріплення у рішенні Конституційного Суду України від 3 жовтня 1997 року № 4-зп/1997.

Так, у реченнях першому-третьому абзацу п`ятого пункту 3 мотивувальної частини цього Рішення зазначено: "Конкретна сфера суспільних відносин не може бути водночас врегульована однопредметними нормативними правовими актами однакової сили, які за змістом суперечать один одному. Звичайною є практика, коли наступний у часі акт містить пряме застереження щодо повного або часткового скасування попереднього. Загальновизнаним є й те, що з прийняттям нового акта, якщо інше не передбачено самим цим актом, автоматично скасовується однопредметний акт, який діяв у часі раніше. ".

Застосовуючи загальновизнане правило дії закону у часі, суд врахувавши те, що Прикінцеві та перехідні положення Закону України № 2352-IX не містять жодних прямих застережень, положення ч.2 ст.233 Кодексу законів про працю України до 19 липня 2022 року (в редакції до прийняття Закону України № 2352-IX) є автомативно скасованою.

Додатково слід зазначити, що суд також позбавлений можливості застосувати до спірних правовідносин положення ч.2 ст.233 КЗпП України у редакції після 19 липня 2022 року, оскільки строк визначений у цій нормі стосується правовідносин про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат при звільненні, а не щодо невиплати періодичних платежів під час проходження публічної служби, що має місце у спірних правовідносинах.

Підсумовуючи викладене, суд уважає, що після визнання неконституційною норми ч.1 ст.233 КЗпП України (в частині строків під час дії трудових відносин) та скасування редакції ч.2 ст.233 КЗпП України щодо необмеженого строку (редакція до 19 липня 2022 року), єдиним процесуальним обмеженням у даній справі є місячний строк, встановлений ч.5 ст.122 КАС України.

Щодо правової природи строку звернення до адміністративного суду.

Строки визначені статтею 122 КАС України є процесуальними оскільки такі:

знаходяться в процесуальному законі;

наслідки застосування таких є процесуальними (повернення позовної заяви або залишення позовної заяви без розгляду), а не матеріальними - відмова в захисті порушеного права за наслідками розгляду справи по суті (у випадку поропуску строків позовної давності).

Визначення правової природи строку звернення до адміністративного суду має значення при виборі норми права, яка підлягає застосуванню у спірних правовідносинах.

Так, у відповідності до положень ч.3 ст.3 КАС України, провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.

З урахуванням того, що строк звернення до суду є процесуальним, його дотримання перевіряється судом на підставі норм КАС України, чинних на момент подання позову, незалежно від того, коли виникли матеріальні правовідносини.

Щодо початку перебігу строку звернення до адміністративного суду.

Абзацом першим частини другої статті 122 КАС України встановлено, що для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Згідно положень частини третьої цієї ж статті, для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Зміст наведених норм вказує на те, що початок перебігу строку звернення до суду у статті 122 КАС України визначається днем коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

Частиною 6 статті 13 Закону України "Про судоустрій і статус суддів" від 2 червня 2016 року № 1402-VIII, з наступними змінами та доповненнями, передбачено, що висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду, враховуються іншими судами при застосуванні таких норм права.

В силу положень ч.5 ст.242 КАС України, при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду.

Наведені норми вказують на те, що суд враховує лише висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду.

Поряд з цим, суд уважає за необхідне зазначити, що такі законодавчі обмеження щодо врахування висновків Верховного Суду відповідають правозастосовчій діяльності, адже відповідна норма законодавства не може в одних правовідносинах застосовуватись в один спосіб, а в інших - в інший.

Велика Палата Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2025 року, справа №990/376/24, зробила такі висновки щодо застосування ст.122 КАС України:

"54. Строк звернення до адміністративного суду - це проміжок часу після виникнення спору в публічно-правових відносинах, протягом якого особа має право звернутися до адміністративного суду із заявою за вирішенням цього спору і захистом своїх прав, свобод чи інтересів. Початок перебігу строку звернення до суду починається з часу, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.

55. Відповідно до частини першої статті 121 КАС України суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.

56. Таким чином, строк, передбачений частиною п`ятою статті 122 КАСУкраїни, є процесуальним строком, установленим законом, який суд може поновити, якщо визнає причини його пропуску поважними.

57. Водночас поважними причинами пропуску процесуального строку є ті, що унеможливлюють або ускладнюють можливість вчинення процесуальних дій у визначений законом строк, є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи, що звернулась з адміністративним позовом, пов`язані з дійсно істотними обставинами, перешкодами чи труднощами, що унеможливили своєчасне звернення до суду, та підтверджені належними і допустимими доказами.

58. День, коли особа дізналася про порушення свого права, - це встановлений доказами день, коли позивач дізнався про рішення, дію чи бездіяльність, внаслідок якої відбулося порушення його прав, свобод чи інтересів.

59. Якщо цей день встановити точно неможливо, то його строк обчислюється з дня, коли особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав (свобод чи інтересів). При цьому слово "повинна" необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

60. Усталеним у національній судовій практиці є розуміння того, що встановлення законом процесуальних строків передбачено з метою дисциплінування учасників адміністративного судочинства та своєчасного виконання ними передбачених КАС України певних процесуальних дій. Інститут строків в адміністративному процесі сприяє досягненню юридичної визначеності в публічно-правових відносинах, а також стимулює учасників адміністративного процесу добросовісно ставитися до виконання своїх обов`язків. Ці строки обмежують час, протягом якого такі правовідносини можуть вважатися спірними; після їх завершення, якщо ніхто не звернувся до суду за вирішенням спору, відносини стають стабільними. Недотримання встановлених законом строків зумовлює чітко визначені юридичні наслідки.

61. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).

62. Зазначений висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постановах від 01 лютого 2024 року у справі № 990/270/23, від 14 листопада 2024 року у справі № 990/240/24 та інших.".

Аналогічні висновки щодо застосування положень ст.122 КАС України висловлено у постанові Верховного Суду в постанові від 31.03.2021 року у справі №240/12017/19 та інших постановах.

Вказане, у свою чергу, свідчить про усталеність висновків Верховного Суду щодо застосування понять поважних причин пропуску строку та дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів, в основу яких покладено принцип суворої дисциплінованості позивача та презумпцію неможливості незнання про порушення своїх прав за умови обізнаності про відповідні обставини.

Така послідовна судова практика підкреслює, що право на судовий захист не є абсолютним і обмежене часовими межами, які слугують забезпеченню юридичної визначеності, як складової верховенства права.

Зміст позовних вимог вказують на те, що позивач звернувся до суду за захистом свого права на отримання грошового забезпечення у більшому розмірі, оскільки відповідач визначаючи таке забезпечення не врахував належного прожиткового мінімуму для працездатних осіб.

При цьому суд зазначає, що грошове забезпечення виплачується щомісяця та визначається нормативно-правовими актами, а тому позивач повинен був дізнатися про порушення своїх прав при здійсненні їх виплати кожного місяця.

Такий висновок відповідає висновку щодо застосування ст.122 КАС України, викладеному у п.59 згаданої постанови Великої Палати Верховного Суду та інших постановах Верховного Суду повторюючись: "При цьому слово "повинна" необхідно тлумачити як неможливість незнання, припущення про високу вірогідність дізнатися, а не обов`язок особи дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа повинна була дізнатися про порушення своїх прав, якщо вона знала про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і не було перешкод для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені. ... .".

Підсумовуючи викладене, суд уважає, що позивач повинна була дізнатися про порушення своїх прав щомісяця при отриманні спірних сум грошового забезпечення та грошової допомоги для оздоровлення, оскільки вона знала про виплачені суми та у неї не було перешкод для отримання розрахунку про нараховані суми в складі грошового забезпечення.

Відтак, початком перебігу строку звернення до суду єкожен місяць поточного року починаючи з 2020 року до 2023 рік.

У цьому контексті слід зазначити про те, що у спірних правовідносинах суд позбавлений можливість застосувати висновки Верховного Суду викладені у постановах 21.03.2025 року, справа №460/21394/23, та від 29 грудня 2025 року, справа № 580/9034/24, оскільки такі не містять висновків щодо застосування ст.122 КАС України, у тому числі частини п`ятої.

Крім того, дата видачі грошового атестату є останньою датою у правовідносинах позивача щодо виплати грошового забезпечення під час проходження публічної служби у військовій частині НОМЕР_1 , хоча виплата такого забезпечення здійснювалась періодично до 04.03.2025 року, про розмір якого позивач повинна була знати.

Щодо закінчення строку звернення до адміністративного суду.

Згідно з приписами ч.3 ст.120 КАС України, строк, що визначається місяцями, закінчується у відповідне число останнього місяця цього строку.

Враховуючи, що початком перебігу строку звернення до суду у цих правовідносинах є щонайбільше 31 грудня 2023 року, встановлений ч.5 ст.122 КАС України місячний строк закінчився 31.01.2024 року.

Таким чином, позивач, звернувшись до суду з даним позовом лише у січня 2026 року, пропустила строк звернення до адміністративного суду.

Щодо наявності поважних причин для поновлення строку звернення до адміністративного суду.

Оцінюючи наведені позивачем доводи суд враховує, що поважними причинами визнаються лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсно істотними перешкодами для своєчасного звернення до суду.

У відповідності до положень статей 12-2 та 26 Закону України «Про правовий режим воєнного стану», суди Львівської області не припиняли, не призупиняли своєї діяльності та продовжували здійснювати правосуддя.

Більше того, позивач надала суду довідку, відповідно до якої вона перебуває на військовій службі за контрактом у військовій частині НОМЕР_2 .

При цьому, на переконання суду, зазначена обставина не вказує на неможливість звернення позивачем до суду у визначений законом строк, оскільки нею не долучено жодних доказів, які б підтверджували факт безпосередньої участі нею у бойових діях на Сході чи Півдні України, або ж встановлення такого режиму військової служби, який не бозволяв би їй звернутись до суду вчасно.

Окрім того, суд, не заперечуючи того, що військовослужбовець після вибуття до нового місця служби також вправі звернутися до відповідача із заявою щодо отримання інформації про складові грошового забезпечення, про те, як воно обраховане та на підставі яких нормативно-правових актів був здійснений саме такий його розрахунок чи розрахунок певних складових грошового забезпечення, або про підстави непроведення нарахування чи неналежного нарахування грошового забезпечення за певний період. Однак уважає, що таке звернення до відповідача має бути здійснено військовослужбовцем без зайвих зволікань та до спливу встановленого законом строку звернення до суду, чого у спірному випадку дотримано не було.

Такий висновок грунтується також на висновку Верховного Суду щодо застосування положень ст.122 КАС України викладений у постанові від 31.03.2021 року у справі №240/12017/19:

"21. Відтак, на думку Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав, для визначення початку перебігу строку для звернення до суду необхідно встановити час коли позивач дізнався або повинен був дізнатись про порушення своїх прав, свобод та інтересів. Позивачу недостатньо лише послатись на необізнаність про порушення його прав, свобод та інтересів; при зверненні до суду він повинен довести той факт, що він не міг дізнатися про порушення свого права й саме із цієї причини не звернувся за його захистом до суду протягом шести місяців від дати порушення його прав, свобод чи інтересів чи в інший визначений законом строк звернення до суду. В той же час, триваюча пасивна поведінка такої особи не свідчить про дотримання строку звернення до суду з урахуванням наявної у неї можливості знати про стан своїх прав, свобод та інтересів.".

Також не буде зайвим повторитись та процитувати висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 02 жовтня 2025 року, справа № 990/376/24:

"59. ... . Незнання про порушення через байдужість до своїх прав або небажання дізнатися не є поважною причиною пропуску строку звернення до суду.

... .

61. Велика Палата Верховного Суду зазначає, що розумні строки в адміністративному судочинстві - це найкоротші за конкретних обставин строки (якщо інше не визначено законом або встановлено судом), протягом яких сторона повинна вжити певних дій, демонструючи свою зацікавленість у їх результатах, і які об`єктивно оцінюються судом стосовно відповідності принципам добросовісності та розсудливості, а також на предмет дотримання прав інших учасників (забезпечення балансу інтересів).".

Отже, відсутність доказів об`єктивно непереборних перешкод для своєчасного звернення до суду, за умови обізнаності особи про прийняте рішення чи вчинену дію (бездіяльність), виключає можливість поновлення пропущеного процесуального строку, оскільки правова система не може виправдовувати пасивну поведінку або байдужість учасника справи до власних прав та інтересів.

Враховуючи відсутність доказів існування об`єктивних, непереборних та незалежних від волі позивача обставин, які б перешкоджали їй звернутися до суду з початку 2024 року, суд не вбачає правових підстав для визнання причин пропуску строку поважними.

Водночас не є поважною причиною, на переконання суду, визнання неконституційною ч.1 ст.233 КЗпП України Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 року, оскільки з моменту прийняття цього рішення не змінився початок перебігу строку звернення до адміністративного суду.

Не може бути визнана поважною причина пропуску процесуального строку звернення до адміністративного суду зміна таких строків у зв`язку з прийняттям згаданого рішення Конституційного Суду України, оскільки як до його прийняття позивач пропустив трьохмісячний процесуальний строк, передбачений ч.1 ст.233 КЗпП України, так і після - пропустив місячний процесуальний строк, визначений ч.5 ст.122 КАС України, без поважних причин.

Підсумовуючи викладене, суд уважає, що позивачем пропущено місячний строк звернення до адміністративного суду за захистом порушеного права щодо виплати періодичних платежів у повному розмірі та не наведено поважності причин його пропуску, а тому немає правових підстав для поновлення такого строку.

В силу положень п.8 ч.1 ст.240 КАС України, суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною третьою ст.123 КАС України передбачено, що якщо факт пропуску позивачем строку звернення до адміністративного суду буде виявлено судом після відкриття провадження в адміністративній справі і позивач не заявить про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду, або якщо підстави, вказані ним у заяві, будуть визнані судом неповажними, суд залишає позовну заяву без розгляду.

За викладених обставин, суд уважає, що позовна заява підлягає залишенню без розгляду на підставі п.8 ч.1 ст.240 КАС України.

Керуючись ст.ст. 240, 248, 256, підп.15.5 п.15 Перехідних положень Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

у х в а л и в :

Позовну заяву ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправними дій залишити без розгляду.

Ухвала набирає законної сили з моменту її підписання.

Апеляційна скарга на ухвалу суду подається протягом п`ятнадцяти днів з дня її складення через Львівський окружний адміністративний суд, а у разі реєстрації офіційної електронної адреси в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду.

СуддяМартинюк Віталій Ярославович