Справа № 420/18943/24
Суддя: Хом'якова В.В.
Дата ухвалення: 2026-03-30 00:00:00+03
Юрисдикція: administrative

У Х В А Л А

30 березня 2026 року

м.Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі судді Вікторії ХОМ`ЯКОВОЇ, розглянувши в письмовому провадженні клопотання представника відповідача про залишення позову без розгляду в адміністративній справі за позовом ОСОБА_1 до військової частини НОМЕР_1 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до суду з адміністративним позовом до військової частини НОМЕР_1 (далі - відповідач), в якому просив:

- визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_1 не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, за період з 23.12.2022 по 31.01.2023, з урахуванням фактично виплачених сум;

- зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 "Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану", у розмірі 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, за період з 23.12.2022 по 31.01.2023, з урахуванням фактично виплачених сум.

Позовні вимоги обгрунтовані тим, що матрос ОСОБА_1 проходив військову службу у військовій частині НОМЕР_1 з 23.08.2022 по 31.01.2023 включно. Згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2023 № 33 матроса ОСОБА_1 з 01.02.2023 увільнено від займаної посади та виключено зі списків особового складу військової частини та Збройних Сил України. У період з 23.12.2022 по 31.01.2023 позивач приймав безпосередню участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку військовою агресією російської федерації проти України, перебуваючи у н.п. Миколаївка, Опитне, Тоненьке, Водяне Донецької області, що підтверджується довідкою в/ч НОМЕР_1 від 18.05.2024 № 3538, тому набув право на отримання додаткової винагороди у розмірі, збільшеному до 100000 грн. відповідно до п.1 постанови КМУ № 168 від 28.02.2022.

Ухвалою від 24.06.2024 відкрито спрощене провадження у справі, вирішено розглядати справу в письмовому провадженні без виклику представників сторін.

Відповідач надав відзив на позовну заяву від 16.07.2024, в якому проти позову заперечує.

09.08.2024 до суду надійшла заява представника позивача про залишення позову без розгляду в частині позовних вимог щодо виплати додаткової грошової винагороди за період 23.12.2022 по 31.12.2022. Ухвалою від 30.03.2026 суд задовольнив заяву та залишив без розгляду позов в частині визнання протиправною бездіяльності військової частини НОМЕР_1 не нарахування та невиплати ОСОБА_1 додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 у розмірі 100000 грн. в розрахунку на місяць пропорційно дням безпосередньої участі в бойових діях та забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах у період здійснення зазначених заходів, за період з 23.12.2022 по 31.12.2022, та зобов`язання нарахувати та виплатити ОСОБА_1 додаткову винагороду, передбачену постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 року № 168 за період з 23.12.2022 по 31.12.2022, з урахуванням фактично виплачених сум.

20.01.2025 представником відповідача подана заява про залишення позову без розгляду у зв`язку з пропущеним строком звернення до суду, в якій зазначив, що позивач звернувся до суду в червні 2024 року, а вимоги про виплату додаткової винагороди стосуються періоду 23.12.2022 по 31.01.2023.

Відповідно до пункту 3 частини 3 статті 44 Кодексу адміністративного судочинства України учасники справи мають право подавати заяви та клопотання, надавати пояснення суду, наводити свої доводи, міркування щодо питань, які виникають під час судового розгляду, і заперечення проти заяв, клопотань, доводів і міркувань інших осіб.

Відповідно до пункту 8 частини 1 статті 240 Кодексу адміністративного судочинства України суд своєю ухвалою залишає позов без розгляду з підстав, визначених частинами третьою та четвертою статті 123 цього Кодексу.

Частиною 3 цієї правової норми передбачено, що про залишення позову без розгляду суд постановляє ухвалу. Ухвала суду про залишення позову без розгляду може бути оскаржена.

Розглянувши заяву відповідача, суд дійшов висновку про відсутність підстав для залишення позову без розгляду.

Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19 липня 2022 року) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.

Законом України від 01 липня 2022 року "Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин", який набрав чинності з 19 липня 2022 року, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції: "Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)".

Позивач просив перерахувати грошове забезпечення за період, який охоплює часові після внесення змін до статті 233 КЗпП України.

Установлення тримісячного строку для звернення працівника до суду з позовом про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України. Така норма не лише порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю, а й позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист

11 грудня 2025 року Велика палата Конституційного Суду України ухвалила Рішення № 1-р/2025, яким визнала неконституційною частину першу статті 233 КЗпП України щодо встановлення тримісячного строку звернення працівника до суду щодо стягнення заробітної плати та інших належних виплат. Конституційний Суд у своєму Рішенні №1-р/2025 вказав, що згідно з ч.1 ст. 233 КЗпП України строк звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати обмежений трьома місяцями з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, а ст. 234 КЗпП передбачає, що в разі пропуску з поважних причин суд може поновити його лише якщо з дня отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові під час звільнення, минуло не більше одного року. Отже, початок перебігу строку звернення працівника до суду залежить від суб`єктивної поінформованості працівника, але водночас передбачено й об`єктивний критерій (,,повинен був дізнатися"). Відповідно до ст. 234 КЗпП України в разі пропуску з поважних причин тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суд може поновити цей строк лише тоді, коли з часу настання таких юридичних фактів, як отримання копії наказу (розпорядження) про звільнення працівника або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені працівникові під час звільнення, минуло не більше одного року.

Отже, пов`язування строку звернення працівника до суду лише з актами, якими оформлюють припинення трудових відносин, свідчить про те, що законодавець виходив із логіки "остаточного розрахунку після звільнення", але не врахував специфіки правовідносин, що тривають.

Конституційний Суд України у Рішенні № 1-р/2025 звернув увагу на те, що відповідно до частини першої статті 233 КЗпП України строк звернення працівника до суду з вимогами про стягнення заробітної плати обмежувався трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався чи повинен був дізнатися про порушення свого права. Водночас стаття 234 КЗпП України передбачала можливість поновлення цього строку лише за умови, що з дня отримання працівником копії наказу (розпорядження) про звільнення або письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені при звільненні, минуло не більше одного року.

Таким чином, початок перебігу строку звернення до суду законодавець пов`язував із суб`єктивною поінформованістю працівника про порушення його права, доповнюючи її об`єктивним критерієм - моментом, коли працівник повинен був дізнатися про таке порушення. Разом із тим механізм поновлення пропущеного строку був прив`язаний виключно до юридичних фактів, що супроводжують припинення трудових відносин.

За таких умов пов`язування строків звернення працівника до суду лише з актами, якими оформлюється звільнення, говорить про те, що законодавець виходив із моделі "залишкового розрахунку після звільнення", не врахувавши специфіки продовжуваних трудових правовідносин та постійного обов`язку роботодавця щодо своєчасної виплати доходу працівнику.

Конституційний Суд в Рішенні встановив, що ч. 1 ст. 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат є такою, що не відповідає Конституції України.

Частина перша статті 233 КЗпП України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, втратила чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення, тобто з 11.12.2025 року.

Отже, відтепер строк звернення до суду щодо стягнення заробітної плати або інших платежів не обмежений.

Крім того, суд враховує, що згідно наказу командира військової частини НОМЕР_1 від 01.02.2023 № 33 матроса ОСОБА_1 з 01.02.2023 увільнено від займаної посади та виключено зі списків особового складу військової частини та Збройних Сил України. Позивач набув достовірної та документально підтвердженої інформації про обсяг і характер виплачених йому сум додаткової грошової винагороди з отриманої відповіді від 18.05.2024 № 3554 відповідача на адвокатський запит. Тому суд дійшов висновку, що звернувшись до суду 18.06.2024 позивачем дотримано установлений строк.

На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 240, 248, 256, 294, 295 КАС України, суд

УХВАЛИВ:

Відмовити в задоволенні заяви представника відповідача про залишення позову без розгляду.

У відповідності до положень статті 294 Кодексу адміністративного судочинства України ухвала окремо від рішення суду не оскаржується та набирає законної сили з моменту її підписання суддею. Заперечення на ухвалу може бути включено до апеляційної чи касаційної скарги на рішення суду, прийняте за результатами розгляду справи.

Суддя Вікторія ХОМ`ЯКОВА